CELEX: 62020CJ0112
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2008/115/EK
5. pants
Atgriešanas lēmums
Nepilngadīga bērna, kas ir Eiropas savienības pilsonis, tēvs
Bērna interešu prioritātes ņemšana vērā atgriešanas lēmuma pieņemšanas laikā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi (
OV 2008, L 348, 98. lpp.
), 5. pantu, to lasot kopā ar šīs direktīvas 13. pantu, kā arī Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 24. un 47. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar apelācijas sūdzību, ko ir iesniedzis M. A. par
Conseil du contentieux des étrangers
[Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome] (Beļģija) spriedumu, ar kuru ir noraidīta prasība par tādu lēmumu atcelšanu, ar kuriem viņam ir noteikts atstāt Beļģijas teritoriju un tiek aizliegts iebraukt šajā teritorijā.
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Apvienoto Nāciju Organizācijas 1989. gada 20. novembrī pieņemtās Bērnu tiesību konvencijas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Visās darbībās attiecībā uz bērniem neatkarīgi no tā, vai šīs darbības veic valsts iestādes vai privātas iestādes, kas nodarbojas ar sociālās labklājības jautājumiem, tiesas, administratīvās vai likumdevējas iestādes, primārajam apsvērumam jābūt bērna interesēm.”
Savienības tiesības
Direktīvas 2008/115 preambulas 22. un 24. apsvērumā ir noteikts:
“(22)
Saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas 1989. gada Bērnu tiesību konvenciju, īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm pirmkārt būtu jāņem vērā “bērna intereses”. Saskaņā ar Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvenciju [, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī], īstenojot šo direktīvu, dalībvalstīm pirmkārt būtu jāņem vērā ģimenes dzīves neaizskaramība.
[..]
(24)
Šī direktīva respektē pamattiesības un ievēro principus, kas jo īpaši atzīti [Hartā].”
Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Šī direktīva attiecas uz trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri nelikumīgi uzturas dalībvalsts teritorijā.”
Minētās direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“Īstenojot šo direktīvu, dalībvalstis pilnībā ņem vērā:
a)
bērna intereses,
b)
ģimenes dzīvi,
c)
attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā veselības stāvokli
un ievēro neizdošanas principu.”
Tās pašas direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot šā panta 2. līdz 5. punktā minētos izņēmumus, dalībvalstis pieņem atgriešanas lēmumu par ikvienu trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas to teritorijā.”
Direktīvas 2008/115 7. panta 2. punkts ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis vajadzības gadījumā pagarina brīvprātīgai izceļošanai noteikto laika posmu uz piemērotu laiku, ņemot vērā konkrētā gadījuma īpašos apstākļus, piemēram, uzturēšanās ilgumu, to, vai ir bērni, kuri apmeklē skolu, vai citi ģimenes locekļi un sociālās saites.”
Šīs direktīvas 13. panta 1. punktā ir paredzēts:
“1.   Attiecīgajam trešās valsts valstspiederīgajam nodrošina efektīvus līdzekļus, lai pārsūdzētu vai lūgtu pārskatīt ar atgriešanu saistītos lēmumus, kas minēti 12. panta 1. punktā, kompetentā tiesā vai administratīvā iestādē, vai kompetentā struktūrā, kuras locekļi ir objektīvi un kuru neatkarība ir garantēta.”
Minētās direktīvas 14. panta 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis, izņemot 16. un 17. pantā minēto situāciju, nodrošina, ka attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem laika posmā, kas saskaņā ar 7. pantu noteikts brīvprātīgai izceļošanai, un laika posmā, uz kādu izraidīšana atlikta saskaņā ar 9. pantu, pēc iespējas ņem vērā šādus principus:
a)
uztur ģimenes vienotību ar tiem ģimenes locekļiem, kas uzturas to teritorijā;
b)
nodrošina neatliekamo veselības aprūpi un slimību primāro ārstēšanu;
c)
nepilngadīgajiem nodrošina piekļuvi pamatizglītības sistēmai atkarībā no viņu uzturēšanās ilguma;
d)
ņem vērā mazāk aizsargātu personu īpašās vajadzības.”
Beļģijas tiesības
1980. gada 15. decembra
loi
[..]
sur l’accès au territoire, l’établissement, le séjour et l’éloignement des étrangers
[Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu] (1980. gada 31. decembra
Moniteur belge
, 14584. lpp.) 74/13. pantā ir noteikts:
“Ministram vai tā pilnvarotajai personai, pieņemot izraidīšanas lēmumu, jāņem vērā attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā bērna interešu prioritāte, ģimenes dzīve un veselības stāvoklis.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2018. gada 24. maijā M. A. tika izdots rīkojums atstāt Beļģijas teritoriju, kā arī iebraukšanas aizliegums, kas viņam tika paziņoti nākošajā dienā. Lai gan prasītājs bija norādījis, ka viņa partnere ir Beļģijas valstspiederīgā un viņiem ir Beļģijā dzimusi meita, šie lēmumi tika balstīti uz viņa izdarītajiem pārkāpumiem šajā teritorijā un faktu, ka tādēļ prasītājs ir jāuzskata par draudu sabiedriskajai kārtībai.
Ar 2019. gada 21. februāra spriedumu
Conseil du contentieux des étrangers
[Ārvalstnieku strīdu izskatīšanas padome, Beļģija] noraidīja M. A. iesniegto prasību pret šiem lēmumiem.
2019. gada 15. martā M. A. iesniedza apelācijas sūdzību par šo lēmumu iesniedzējtiesā.
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam M. A. tostarp norāda, ka
Conseil du contentieux des étrangers
esot kļūdaini uzskatījusi, ka viņam neesot intereses izvirzīt iebildumu par Hartas 24. panta pārkāpumu, jo viņš neesot precizējis, ka viņš rīkojas sava nepilngadīgā bērna vārdā. Šajā ziņā M. A. uzsver, pirmkārt, ka viņa bērnam ir Beļģijas pilsonība, ka tas neesot
Conseil du contentieux des étrangers
apstrīdēto aktu adresāts un tātad tam nav
locus standi
un, otrkārt, ka viņam neesot jārīkojas bērna vārdā, lai varētu aizstāvēt viņa interešu prioritāti. Turklāt M. A. paskaidro, ka, lai turpinātu ģimenes dzīvi ar bērnu, viņa bērnam būs jāatstāj Eiropas Savienības teritorija un faktiski viņam tiks liegts izmantot savas tiesības, ko piešķir Savienības pilsoņa statuss.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka
Conseil du contentieux des étrangers
netiešā bet skaidrā veidā ir uzskatījusi, ka bērna interešu prioritāte ir jāņem vērā tikai tad, ja konkrētais administratīvais lēmums skaidri attiecas uz šo bērnu. Tā norāda, ka M. A. par šo apgalvojumu adresētā kritika esot par 1980. gada 15. decembra Likuma par ārvalstnieku ieceļošanu, uzturēšanos, apmešanos uz dzīvi un izraidīšanu 74/13. panta, ar ko transponē Direktīvas 2008/115 5. pantu, interpretāciju.
Savukārt šī tiesa uzskata, ka prasītāja pienākums apstrīdēt šī lēmuma likumību sava bērna vārdā, lai tiktu ņemta vērā viņa interešu prioritāte, pieder pie jautājuma par
locus standi
, kas nav saistīts ar Savienības tiesību interpretāciju.
Šādos apstākļos
Conseil d’État
[Valsts padome] (Beļģija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas 2008/115 5. pants, saskaņā ar kuru dalībvalstīm, īstenojot šo direktīvu, ir jāņem vērā bērna interešu prioritāte, to lasot kopā ar šīs pašas direktīvas 13. pantu un [Hartas] 24. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to ir prasīts ņemt vērā bērna, kas ir Savienības pilsonis, interešu prioritāti, pat ja atgriešanas lēmums ir pieņemts tikai attiecībā uz vienu bērna vecāku?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2008/115 5. pants, to lasot kopā ar šīs direktīvas 13. pantu, kā arī ar Hartas 24. un 47. pantu, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums pienācīgi ņemt vērā bērna interešu prioritāti, pirms pieņemt atgriešanas lēmumu, kam pievienots iebraukšanas aizliegums, pat ja šī lēmuma adresāts ir nevis nepilngadīgā persona, bet tās tēvs vai māte.
Vispirms, pirmkārt, jānorāda, ka pēc M. A. uzskata, tā kā
Conseil d’État
jautā Tiesai par Hartas 47. panta interpretāciju un Direktīvas 2008/115 13. panta interpretāciju, ir jāpārbauda, vai šie noteikumi ir jāinterpretē tādā veidā, ka tie nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, atbilstoši kuram trešās valsts valstspiederīgajam, kas ir atgriešanās lēmuma ar iebraukšanas aizliegumu adresāts, ir jārīkojas sava nepilngadīgā bērna vārdā kompetentajā tiesā, lai tā lemtu par šī lēmuma likumību, lai ņemtu vērā šī bērna interešu prioritāti.
Atbilstoši LESD 267. pantam valsts tiesai, nevis pamatlietas dalībniekiem, ir jāvēršas Tiesā. Tātad iespēja formulēt Tiesai uzdodamos jautājumus ir sniegta tikai valsts tiesai un pamatlietas dalībnieki nevar mainīt to saturu. Turklāt atbildēt uz lūgumiem grozīt lietas dalībnieku pamatlietā uzdotos jautājumus būtu nesaderīgi ar Tiesai LESD 267. pantā noteikto lomu, kā arī ar Tiesas pienākumu dalībvalstu valdībām un ieinteresētajām personām nodrošināt iespēju iesniegt apsvērumus atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 23. pantam, ņemot vērā, ka saskaņā ar šo normu tikai iesniedzējtiesu lēmumi tiek paziņoti ieinteresētajām personām (spriedums, 2015. gada 6. oktobris, T‑Mobile Czech Republic un Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
,
28.
un
29.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas nolēmuma pamatojuma skaidri izriet, ka jautājums par
locus standi
valsts procesuālo tiesību izpratnē nav šī prejudiciālā nolēmuma priekšmets.
Līdz ar to uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild, neņemot vērā M. A. iesniegto pieteikumu. Turklāt šādos apstākļos Hartas 47. panta un Direktīvas 2008/115 13. panta 1. punkta interpretācija nešķiet nepieciešama, lai sniegtu lietderīgu atbildi šai tiesai.
Otrkārt, jānorāda, ka prejudiciālais jautājums ir balstīts uz premisu par M. A. neregulāru uzturēšanos Beļģijas teritorijā. Proti, no Direktīvas 2008/115 2. panta 1. punkta un 6. panta 1. punkta izriet, ka atgriešanas lēmumu var pieņemt pret trešās valsts valstspiederīgo tikai tad, ja viņš neuzturas likumīgi vai vairs neuzturas likumīgi attiecīgās dalībvalsts teritorijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Gnandi,
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
,
37.
un
38.
punkts).
To ievērojot, no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka M. A. meita ir nepilngadīga Beļģijas pilsone.
Šāds apstāklis var izraisīt to, ka M. A. atbilstoši LESD 20. pantam ir jāatzīst uzturēšanās tiesības Beļģijas teritorijā. Tāds principā būtu gadījums tad, ja šādas uzturēšanās atļaujas neesamības dēļ M. A. un viņa meita būtu spiesti atstāt Savienības teritoriju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2020. gada 27. februāris, Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real (Savienības pilsoņa laulātais),
C‑836/18
,
EU:C:2020:119
,
41.
–
44.
punkts un tajos minētā judikatūra). Šādas novērtēšanas ietvaros kompetentām iestādēm ir pienācīgi jāņem vērā tiesības uz ģimenes dzīves neaizskaramību, kā arī bērna interešu prioritāte, kas ir atzītas Hartas 7. pantā un 24. panta 2. punktā.
Šajā nozīmē Tiesa jau konstatēja, ka šāda vērtējuma nolūkiem apstāklis, ka otrs bērna vecāks patiesībā spēj un vēlas viens pats uzņemties ikdienas un faktisko bērna aprūpi, ir atbilstošs elements, taču ar to vien nav pietiekami, lai varētu konstatēt, ka starp vecāku, kas ir trešās valsts valstspiederīgais, un bērnu nepastāv atkarības saikne, kuras dēļ bērnam būtu jāpamet Savienības teritorija, ja uzturēšanās tiesības tiktu atteiktas šim vecākam, kas ir trešās valsts valstspiederīgais. Proti, šādam konstatējumam saskaņā ar attiecīgā bērna interešu prioritāti ir jābūt balstītam uz visu lietas apstākļu ņemšanu vērā, īpaši bērna vecumu, viņa fizisko un emocionālo attīstību, viņa emocionālo attiecību līmeni ar katru vecāku, kā arī risku, ka viņa nošķiršana no pēdējā minētā vecāka varētu ietekmēt šī bērna emocionālo līdzsvaru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 10. maijs, Chavez‑Vilchez u.c.,
C‑133/15
,
EU:C:2017:354
,
70.
un
71.
punkts).
Tomēr jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu tiek ieviesta procedūra tiešai sadarbībai starp Tiesu un dalībvalstu tiesām. Šajā procedūrā, kas pamatota ar nepārprotamu valsts tiesu un Tiesas funkciju sadali, ikviens lietas faktu vērtējums ir valsts tiesas kompetencē, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā ir vajadzīgs prejudiciāls nolēmums, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, un cik atbilstīgi ir Tiesai uzdotie jautājumi, savukārt Tiesa ir pilnvarota vienīgi lemt par Savienības tiesību akta interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā faktus, kurus tai ir norādījusi valsts tiesa (spriedums, 2017. gada 25. oktobris, Polbud – Wykonawstwo,
C‑106/16
,
EU:C:2017:804
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, pamatojoties uz premisu, ka M. A. Beļģijas teritorijā uzturas nelikumīgi, kas ir premisa, kuras pamatotība iesniedzējtiesai tomēr ir jāpārbauda.
Šajā nozīmē jāatgādina, ka, tā kā trešās valsts valstspiederīgais ietilpst Direktīvas 2008/115 piemērošanas jomā, viņam principā ir piemērojami tajā paredzētie kopējie standarti un procedūras attiecībā uz viņa izraidīšanu, kamēr viņa uzturēšanās attiecīgajā gadījumā nav tikusi padarīta par likumīgu (šajā ziņā skat. spriedumus, 2016. gada 7. jūnijs, Affum,
C‑47/15
,
EU:C:2016:408
,
61.
punkts, kā arī 2019. gada 19. marts, Arib u.c.,
C‑444/17
,
EU:C:2019:220
,
39.
punkts).
Taču Direktīvas 2008/115 5. panta a) apakšpunktā dalībvalstīm ir noteikts pienākums pienācīgi ņemt vērā bērna interešu prioritāti, īstenojot šo direktīvu.
Tādējādi, kā izriet no paša teksta, šis noteikums ir vispārēja norma, kas ir obligāta dalībvalstīm, kad tās īsteno minēto direktīvu, kas tostarp ir gadījums, kad, kā šajā lietā, valsts kompetentā iestāde pieņem atgriešanas lēmumu ar iebraukšanas aizliegumu pret trešās valsts valstspiederīgo, kurš nelikumīgi uzturas konkrētās dalībvalsts teritorijā un kurš turklāt ir šajā teritorijā dzīvojoša nepilngadīga bērna tēvs.
Tādējādi, kā Tiesa jau ir nospriedusi, no šī noteikuma nevar secināt, ka bērna interešu prioritāte būtu jāņem vērā tikai tad, ja atgriešanas lēmums tiek pieņemts pret nepilngadīgo, izņemot tos atgriešanas lēmumus, kas pieņemti pret šī nepilngadīgā vecākiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2018. gada 8. maijs, K.A. u.c. (Ģimenes atkalapvienošanās Beļģijā),
C‑82/16
,
EU:C:2018:308
,
107.
punkts).
Šādu interpretāciju turklāt atbalsta gan Direktīvas 2008/115 5. pantā izvirzītais mērķis, gan šīs direktīvas vispārējā struktūra.
Tādējādi, pirmkārt, runājot par Direktīvas 2008/115 5. pantā izvirzīto mērķi, jānorāda, no vienas puses, tas – kā apstiprināts šīs direktīvas 22. un 24. apsvērumā –, ka šī panta mērķis ar šo direktīvu ieviestās atgriešanās procedūras ietvaros ir garantēt vairākas pamattiesības, tostarp bērna pamattiesības, kas ir noteiktas Hartas 24. pantā. No tā izriet, ka, ņemot vērā šajā 5. pantā izvirzīto mērķi, to nevar interpretēt šauri (skat. pēc analoģijas spriedumus, 2019. gada 14. februāris, Buivids,
C‑345/17
,
EU:C:2019:122
, 51. pants, un 2019. gada 26. marts, SM (Bērns Alžīrijas kafala sistēmā),
C‑129/18
,
EU:C:2019:248
,
53.
punkts).
No otras puses, Hartas 24. panta 2. punktā ir paredzēts, ka visās darbībās saistībā ar bērniem, kuras veic valsts vai privātās iestādes, bērna interešu prioritātei ir jābūt būtiskam apsvērumam. No tā izriet, ka šāds noteikums pats par sevi ir izteikts plašos jēdzienos un tas ir piemērojams tādiem lēmumiem, kuru adresāts, kā, piemēram, atgriešanas lēmums, kas pieņemts pret trešās valsts valstspiederīgo nepilngadīgā bērna vecāku, ir nevis šis nepilngadīgais, bet tie rada nopietnas sekas tam.
Šādu konstatējumu apstiprina starptautiskās Bērnu tiesību konvencijas 3. panta 1. punkts, uz kuru skaidri atsaucas paskaidrojumi par Hartas 24. pantu.
Saskaņā ar šī 3. panta 1. punktu bērna interešu prioritāte jāņem vērā visos lēmumos, kuri attiecas uz bērniem. Tātad šāds noteikums vispārīgā veidā attiecas uz visiem lēmumiem un visām darbībām, kas tieši vai netieši skar bērnus, kā to norādīja Apvienoto Nāciju Bērnu tiesību komiteja (šajā ziņā skat. Bērnu tiesību komitejas Vispārējās norādes Nr. 14 (2013) par to, ka bērnu interešu prioritāte ir būtiskākais apsvērums (3. panta 1. punkts), CRC/C/GC/14, 19. punkts).
Otrkārt, attiecībā uz kontekstu, kurā iekļaujas Direktīvas 2008/115 5. panta a) apakšpunkts, pirmām kārtām, jānorāda – ja Savienības likumdevējs būtu vēlējies, lai 5. pantā uzskaitītie elementi tiek ņemti vērā tikai par labu trešās valsts valstspiederīgajam, par kuru ir pieņemts atgriešanas lēmums, tas to skaidri būtu paredzējis.
Tādējādi, atšķirībā no Direktīvas 2008/115 5. panta a) un b) apakšpunkta, no šīs direktīvas 5. panta c) apakšpunkta skaidri izriet, ka dalībvalstīm ir jāņem pienācīgi vērā tikai “attiecīgā trešās valsts valstspiederīgā” veselības stāvoklis, proti, tikai atgriešanas lēmuma adresāta veselības stāvoklis.
Otrkārt, no šīs direktīvas 5. panta b) apakšpunkta izriet – ja dalībvalstis plāno pieņemt atgriešanas lēmumu, tām jāņem vērā arī ģimenes dzīve. Taču Hartas 7. pants tostarp par tiesību uz ģimenes dzīves aizsardzību, uz kuru var atsaukties trešās valsts valstspiederīgais, kas nelikumīgi uzturas valstī un kurš, tāpat ā M. A. ir nepilngadīga bērna tēvs, ir jālasa kopā ar Hartas 24. panta 2. punktu, kurā ir paredzēts pienākums ņemt vērā viņa bērna interešu prioritāti [skat. šajā ziņā spriedumu, 2019. gada 26. marts, SM (Bērns Alžīrijas kafala sistēmā),
C‑129/18
,
EU:C:2019:248
,
67.
punkts un tajā minētā judikatūra].
Treškārt, ar citiem Direktīvas 2008/115 noteikumiem, tādiem kā tās 7. panta 2. punkts un 14. panta 1. punkts, tiek izpildīts pienākums ņemt vērā bērna interešu prioritāti, ieskaitot tad, ja šis bērns nav konkrētā lēmuma adresāts.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Direktīvas 2008/115 5. pants, to lasot kopā ar Hartas 24. pantu, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums pienācīgi ņemt vērā bērna interešu prioritāti, pirms pieņemt atgriešanas lēmumu, kam pievienots iebraukšanas aizliegums, pat ja šī lēmuma adresāts ir nevis nepilngadīgā persona, bet tās tēvs.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2008/115/EK (2008. gada 16. decembris) par kopīgiem standartiem un procedūrām dalībvalstīs attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgo atgriešanu, kas dalībvalstī uzturas nelikumīgi, 5. pants, to lasot kopā ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 24. pantu, ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka dalībvalstīm ir pienākums pienācīgi ņemt vērā bērna interešu prioritāti, pirms pieņemt atgriešanas lēmumu, kam pievienots iebraukšanas aizliegums, pat ja šī lēmuma adresāts ir nevis nepilngadīgā persona, bet tās tēvs.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.