CELEX: 62019CJ0057
Muutoksenhaku
Valtiontuet
Tukijärjestelmä
SEUT 108 artiklan 2 ja 3 kohta
Asetus (EY) N:o 659/1999
4 artiklan 3 ja 4 kohta
Epäilyjä ilmoitetun toimenpiteen yhteensopivuudesta yhteismarkkinoille koskeva käsite
Vastustamatta jättämistä koskeva päätös
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamatta jättäminen
Valtiontukea ympäristönsuojelulle ja energia-alalle vuosina 2014-2020 koskevat suuntaviivat
Valtiontuen tarkastusmenettelyissä sovellettavat käytännesäännöt
Ilmoitusta edeltävä yhteydenpito
Asianomaisten osapuolten menettelylliset oikeudet
Sähkökapasiteettimarkkinat Yhdistyneessä kuningaskunnassa

Euroopan komissio vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 15.11.2018 antaman tuomion Tempus Energy ja Tempus Energy Technology v. komissio (
T-793/14
,
EU:T:2018:790
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin kumosi 23.7.2014 tehdyn komission päätöksen C(2014) 5083 final olla vastustamatta Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinoihin liittyvää tukijärjestelmää (valtiontuki 2014/N-2) (
EUVL 2014, C 348, s. 5
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 659/1999
[SEUT 108 artiklan] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (
EYVL 1999, L 83, s. 1
) 4 artiklan, jonka otsikko on ”Ilmoituksen alustava tutkinta ja komission päätökset” ja jota sovelletaan kyseessä olevaan tukijärjestelmään, 2–5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, se tekee asiasta tämän seikan toteavan päätöksen.
3.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille ei ole epäilyjä ja jos toimenpide kuuluu [SEUT 107] artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se päättää, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, jäljempänä ’vastustamatta jättämistä koskeva päätös’. Päätöksessä on mainittava, mitä perustamissopimuksen mukaista poikkeusta on sovellettu.
4.   Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille on epäilyjä, se päättää aloittaa [SEUT 108] artiklan 2 kohdassa määrätyn menettelyn, jäljempänä ’muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös’.
5.   Edellä 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitetut päätökset on tehtävä kahden kuukauden kuluessa. Tämä määräaika alkaa täydellisen ilmoituksen vastaanottamista seuraavasta päivästä. Ilmoitusta pidetään täydellisenä, jos komissio ei pyydä lisätietoja kahden kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta tai muun pyydetyn lisätiedon vastaanottamisesta. Määräaikaa voidaan jatkaa komission ja asianomaisen jäsenvaltion suostumuksella Komissio voi tarvittaessa asettaa lyhyempiä määräaikoja.”
Kyseisen asetuksen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Muodollinen tutkintamenettely”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevassa päätöksessä esitetään asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat lyhyesti, komission alustava arvio ehdotetun toimenpiteen tukiluonteesta ja epäilyt toimenpiteen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Päätöksessä pyydetään asianomaista jäsenvaltiota ja muita asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa asetetussa määräajassa, joka yleensä on enintään yksi kuukausi. Asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa komissio voi jatkaa asetettua määräaikaa.”
Käytännesäännöt
Valtiontuen tarkastusmenettelyissä sovellettavissa käytännesäännöissä (
EUVL 2009, C 136, s. 13
; jäljempänä käytännesäännöt) on muun muassa 3 osasto, jonka otsikko on ”Ilmoitusta edeltävä yhteydenpito” ja johon sisältyvät kyseisten sääntöjen 10–18 kohta. Kyseisten sääntöjen 10–16 kohdassa todetaan seuraavaa:
”10. Komission kokemukset osoittavat, että ilmoitusta edeltävästä yhteydenpidosta on hyötyä myös yksinkertaisilta näyttävissä asioissa. Ilmoitusta edeltävä yhteydenpito antaa komission yksiköille ja ilmoittavalle jäsenvaltiolle mahdollisuuden keskustella ehdotettuun hankkeeseen liittyvistä oikeudellisista ja taloudellisista näkökohdista epävirallisesti ja luottamuksellisesti ennen ilmoitusta, mikä parantaa ilmoitusten laatua ja täydellisyyttä. Samalla jäsenvaltio ja komission yksiköt voivat yhdessä etsiä toimivia ratkaisuja siihen, miten suunnitellun toimenpiteen ongelmallisia piirteitä voitaisiin muuttaa. Tässä vaiheessa siis luodaan pohja sille, että komissio voi aikanaan käsitellä muodolliset ilmoitukset mahdollisimman nopeasti. Ilmoitusta edeltävän tuloksekkaan yhteydenpidon ansiosta komissiolla on hyvät mahdollisuudet tehdä asetuksen – – N:o 659/1999 4 artiklan 2, 3 ja 4 kohdan mukaiset päätökset kahden kuukauden kuluessa ilmoituksen päivämäärästä – –.
11. Ilmoitusta edeltävää yhteydenpitoa suositellaan ehdottomasti asioissa, joihin liittyy uusia tai erityisiä piirteitä ja jotka edellyttävät sen vuoksi epävirallista ja alustavaa keskustelua komission yksiköiden kanssa. Lisäksi komissio on aina valmis antamaan epävirallista neuvontaa, jos jäsenvaltio sitä pyytää.
3.1 Sisältö
12. Ilmoitusta edeltävä vaihe tarjoaa mahdollisuuden keskustella jäsenvaltion kanssa ja antaa jäsenvaltiolle ohjeita siitä, millaisia tietoja ilmoituslomakkeeseen olisi sisällytettävä, jotta se olisi täydellinen ilmoituksen päivämäärästä. Tuloksekkaassa ilmoitusta edeltävässä vaiheessa on mahdollista keskustella avoimesti ja rakentavasti myös muista asiakysymyksistä, jotka liittyvät suunniteltuun toimenpiteeseen. Tämä on erityisen tärkeää sellaisten hankkeiden osalta, joita ei voitaisi hyväksyä sellaisenaan, vaan jotka olisi joko peruutettava tai joita olisi muutettava huomattavasti. Lisäksi tässä vaiheessa voidaan tarkastella muita mahdollisesti sovellettavia oikeusperustoja tai etsiä asiaa koskevia ennakkotapauksia. Menestyksekkäästi toteutettu ilmoitusta edeltävä vaihe antaa komission yksiköille ja jäsenvaltiolle mahdollisuuden ratkaista keskeiset kilpailuongelmat, tehdä taloudellinen analyysi ja tarvittaessa hyödyntää ulkopuolista asiantuntemusta, jotta voidaan osoittaa suunnitellun hankkeen soveltuvuus yhteismarkkinoille. Lisäksi ilmoittava jäsenvaltio voi ilmoitusta edeltävässä vaiheessa pyytää komission yksiköiltä, että nämä eivät vaadi tiettyjä ilmoituslomakkeessa mainittuja tietoja, jos kyseiset tiedot eivät ole asian erityispiirteet huomioon ottaen välttämättömiä asian tutkinnan kannalta. Ilmoitusta edeltävä vaihe on myös ratkaisevassa asemassa määritettäessä, voidaanko asia siirtää suoraan yksinkertaistettuun menettelyyn – –.
3.2 Laajuus ja aikataulu
13. Jotta ilmoitusta edeltävä vaihe olisi hyödyllinen ja tuloksekas, on kyseisen jäsenvaltion edun mukaista toimittaa komissiolle ne tiedot, joita tarvitaan suunnitellun valtiontukihankkeen arvioinnissa. Tiedot annetaan alustavassa ilmoituslomakkeessa. Jotta asia voitaisiin käsitellä nopeasti, yhteydenpidossa suositaan periaatteessa sähköpostiviestejä tai neuvottelupuheluja eikä niinkään kokouksia. Komission yksiköt järjestävät yleensä ensimmäisen ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon kahden viikon kuluessa alustavan ilmoituslomakkeen vastaanottamisesta.
14. Ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon ei yleensä pitäisi kestää kahta kuukautta kauempaa, ja yhteydenpidon jälkeen olisi tehtävä täydellinen ilmoitus. Jos ilmoitusta edeltävällä yhteydenpidolla ei saavuteta toivottuja tuloksia, komission yksiköt voivat todeta ilmoitusta edeltävän vaiheen päättyneeksi. Koska ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon aikataulu ja muoto kuitenkin riippuvat yksittäisen asian monimutkaisuudesta, ilmoitusta edeltävä yhteydenpito saattaa kestää useita kuukausia. Sen vuoksi komissio suosittaa, että erityisen monimutkaisissa asioissa (esimerkiksi pelastamistuki, merkittävä tutkimus- ja kehitystuki, suuri yksittäinen tuki tai erityisen suuret tai monimutkaiset tukiohjelmat) jäsenvaltiot käynnistävät ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon mahdollisimman varhain, jotta keskusteluista olisi eniten hyötyä.
15. Komission kokemusten mukaan on erittäin hyödyllistä ottaa tuensaaja mukaan ilmoitusta edeltävään yhteydenpitoon erityisesti silloin kun toimella voi olla huomattavia teknisiä tai taloudellisia vaikutuksia tai kun vaikutukset ovat hankekohtaisia. Komissio suosittaa sen vuoksi, että yksittäisen tuen saajat otetaan mukaan ilmoitusta edeltävään yhteydenpitoon.
16. Komission yksiköt pyrkivät antamaan kyseiselle jäsenvaltiolle epävirallisen, alustavan arvion hankkeesta ilmoitusta edeltävän vaiheen päätteeksi, lukuun ottamatta aivan uudenlaisia tai erittäin monimutkaisia asioita. Kyseinen arvio ei sido komissiota eikä se ole komission virallinen kanta vaan komission yksiköiden epävirallinen ja alustava arvio ilmoitusluonnoksen täydellisyydestä ja suunnitellun hankkeen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Erittäin monimutkaisissa asioissa komission yksiköt voivat lisäksi antaa jäsenvaltion pyynnöstä kirjallisia ohjeita niistä tiedoista, joita jäsenvaltion on vielä toimitettava.”
Vuosia 2014–2020 koskevat suuntaviivat
Valtiontukea ympäristönsuojelulle ja energia-alalle vuosina 2014–2020 koskevien suuntaviivojen (
EUVL 2014, C 200, s. 1
, jäljempänä vuosia 2014–2020 koskevat suuntaviivat) 3 osastoon, jonka otsikko on ”Arviointi tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille [SEUT] 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla”, sisältyy seuraava kappale:
”(25)
Jäljempänä 3.2 jaksossa esitetään yleiset sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevat edellytykset, joita sovelletaan kaikkiin näiden suuntaviivojen soveltamisalaan kuuluviin tukitoimenpiteisiin, jollei 3 luvun erityisjaksoissa täsmennetä tai muuteta näitä yleisiä soveltuvuusedellytyksiä. – –
– –
3.1 Yhteiset arviointiperiaatteet
– –
(27)
– – komissio katsoo, että valtiontukitoimenpide soveltuu sisämarkkinoille ainoastaan, jos se täyttää kaikki seuraavat kriteerit:
– –
e)
tuen oikeasuhteisuus (tuen rajaaminen välttämättömään): tuen määrä on rajattu vähimmäismäärään, joka tarvitaan lisäinvestointien tai toimintojen edistämiseksi kyseisellä alueella (3.2.5 jakso);
– –
3.2.5 Tuen oikeasuhteisuus
– –
(69)
Ympäristö- ja energiatuki katsotaan oikeasuhteiseksi, jos tuen määrä tuensaajaa kohti on rajattu vähimmäismäärään, joka on tarpeen, jotta voidaan saavuttaa asetettu ympäristönsuojelu- tai energiatavoite.
– –
3.2.6 Kilpailuun ja kauppaan kohdistuvien kohtuuttomien kielteisten vaikutusten välttäminen
3.2.6.1 Yleistä
– –
(92)
Tuella voi olla myös vääristäviä vaikutuksia, sillä se voi lisätä tuensaajan huomattavaa markkinavoimaa tai säilyttää sen. Myös silloin kun tuki ei vahvista huomattavaa markkinavoimaa suoraan, se voi lisätä sitä välillisesti estämällä olemassa olevien kilpailijoiden laajentumisen tai aiheuttamalla niiden poistumisen markkinoilta tai estämällä uusien kilpailijoiden tulon markkinoille.
– –
3.9 Tuotannon riittävyyttä edistävä tuki
– –
3.9.2 Valtiontuen tarve
– –
(223)
Jäsenvaltioiden olisi osoitettava selvästi syyt, joiden vuoksi markkinoiden ei voida odottaa pystyvän tarjoamaan riittävästi kapasiteettia ilman toimenpiteitä, ottaen huomioon jo käynnissä oleva markkinoiden ja teknologian kehitys – –.
(224)
Arvioinnissaan komissio ottaa huomioon muun muassa ja soveltuvin osin seuraavat seikat, jotka jäsenvaltion on toimitettava:
– –
b)
kysyntäpuolen osallistumisen vaikutusten arviointi, mukaan lukien kuvaus toimenpiteistä, joilla edistetään kysynnän hallintaa – –;
– –
3.9.5 Oikeasuhteisuus
(228)
Tuen kokonaismäärä olisi laskettava siten, että sen seurauksena tuensaajat saavat kohtuullisena pidettävän tuoton.
(229)
Tarjouskilpailumenettelyn, joka perustuu selkeisiin, läpinäkyviin ja syrjimättömiin kriteereihin ja on suunnattu tehokkaasti määritellyn tavoitteen saavuttamiseen, katsotaan johtavan kohtuulliseen tuottoon tavanomaisissa olosuhteissa.
(230)
Toimenpiteeseen olisi sisällyttävä mekanismeja, joilla varmistetaan, että satunnaisia windfall-voittoja ei voi syntyä.
(231)
Toimenpiteen olisi oltava laadittu siten, että kapasiteetin saatavilla olemisesta maksettu hinta laskee automaattisesti nollaan, kun tarjotun kapasiteetin odotetaan riittävän täyttämään kapasiteetin kysynnän.
3.9.6 Kilpailuun ja kauppaan kohdistuvien kohtuuttomien kielteisten vaikutusten välttäminen
(232)
Toimenpide olisi suunniteltava siten, että kaiken sellaisen kapasiteetin tarjoajat, jolla voidaan tehokkaasti edistää tuotannon riittävyyttä koskevan ongelman ratkaisemista, voivat osallistua toimenpiteeseen, ottaen erityisesti huomioon seuraavat seikat:
a)
eri teknologioita käyttävien sähköntuottajien osallistuminen ja sellaisten operaattoreiden osallistuminen, jotka tarjoavat tekniseltä suorituskyvyltään samanlaisia toimenpiteitä, esimerkiksi kysynnän hallinta, rajayhdysjohdot ja varastointi. Rajoittamatta 228 kohdan soveltamista, osallistumisen rajoittaminen on perusteltua ainoastaan, jos tekninen suorituskyky ei riitä tuotannon riittävyyttä koskevan ongelman ratkaisemiseksi. Lisäksi tuotannon riittävyyttä koskevan toimenpiteen olisi mahdollistettava sekä kysynnän että tarjonnan mahdollinen yhteenkokoaminen; – –
(233) Toimenpiteen olisi täytettävä seuraavat edellytykset:
a)
se ei saa vähentää kannustimia investoida yhteenliittämiskapasiteettiin;
b)
se ei saa vaarantaa markkinoiden yhteenkytkemistä, tasehallintamarkkinat mukaan lukien;
c)
se ei saa heikentää ennen toimenpidettä tehtyjä päätöksiä investoinneista sähköntuotantoon tai operaattoreiden päätöksiä, jotka koskevat tasehallintamarkkinoita tai oheispalvelumarkkinoita;
d)
se ei saa aiheettomasti vahvistaa määräävää markkina-asemaa;
e)
sen on suosittava vähän hiilidioksidipäästöjä aiheuttavia tuottajia, jos tekniset ja taloudelliset muuttujat ovat samat.”
Asian tausta
Valituksenalaisen tuomion 1–20 kohdassa esitetty asian tausta voidaan tiivistää tätä oikeudenkäyntimenettelyä varten seuraavasti.
Tempus Energy Ltd:llä ja Tempus Energy Technology Ltd:llä (jäljempänä yhdessä Tempus) on lupa sähköntoimitukseen Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja ne myyvät sähkönkulutuksen hallinnassa sovellettavaa teknologiaa eli ”kysyntäjoustoa” yksityishenkilöille ja ammattilaisille.
Riidanalaisen päätöksen kohteena olevassa tukijärjestelmässä (jäljempänä tarkasteltava toimenpide) Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ottaa käyttöön kapasiteettimarkkinat siten, että sähkökapasiteetin tarjoajalle maksetaan korvaus vastineena sitoutumisesta toimittaa sähköä tai vähentää tai siirtää sähkönkulutusta sähköverkkoa kuormittavien kulutuspiikkien aikaan. Kuten riidanalaisen päätöksen kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, tällaisella järjestelmällä pyritään takaamaan toimitusvarmuus.
Kapasiteettimarkkinat toimivat siten, että tarvittava kapasiteettimäärä määritetään keskitetysti ja sopiva hinta kyseisen määrän toimitukselle määräytyy markkinoilla huutokaupoissa. Huutokauppoja järjestetään joka vuosi, ja niissä kaupataan neljä vuotta myöhemmin toimitettavaksi tuleva tarvittava kapasiteetti (jäljempänä T‑4-huutokaupat). Toinen huutokauppa järjestetään päähuutokaupan toimitusvuotta edeltävänä vuonna (jäljempänä T‑1-huutokaupat). Tietty kapasiteettimäärä pidätetään T‑4-huutokaupoista järjestelmällisesti ja varataan T‑1-huutokauppoihin, ja tämä määrä perustuu arvioon ”kannattavasta” kysyntäjoustokapasiteetista, joka voi osallistua T‑1-huutokauppoihin. Riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään, että koska T‑1-huutokaupat tarjoavat kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille paremman väylän markkinoillepääsyyn, Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus sitoutuu saattamaan T‑1-huutokauppoihin vähintään 50 prosenttia neljä vuotta aiemmin ”varatusta” kapasiteetista. T‑4- ja T‑1-huutokaupat (jäljempänä pysyvät huutokaupat) muodostavat pysyvän järjestelmän. Pysyvän järjestelmän lisäksi käytössä oli siirtymäjärjestelmä, jossa ennen toimituskautta 2018–2019 järjestettiin lähinnä kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille avoimia siirtymäkauden huutokauppoja.
Jos kapasiteetin tarjoaja hyväksytään, sen kanssa tehdään kapasiteettisopimus selvityshinnalla eli laskevien huutokauppojen päätteeksi määräytyvällä alimmalla hinnalla. Tarjouksen kohteena olevan kapasiteettisopimuksen voimassaoloaika vaihtelee. Valtaosa nykyisistä kapasiteetin tarjoajista voi tehdä vuoden voimassa olevia sopimuksia, mutta kapasiteetin tarjoajat, joiden laitemenot ovat yli 125 Englannin puntaa (GBP) (noin 141 euroa) kilowattia kohti (uudistettavat voimalat), pystyvät tekemään enintään kolme vuotta voimassa olevia sopimuksia ja kapasiteetin tarjoajat, joiden laitemenot ovat yli 250 GBP (noin 282 euroa) kilowattia kohti (uudet voimalat), enintään 15 vuotta voimassa olevia sopimuksia. Yli vuoden voimassa olevia sopimuksia tehdään ainoastaan T-4-huutokaupoissa.
Kapasiteetista maksettavien korvausten rahoittamiskustannuksista vastaavat kaikki hyväksytyt sähköntoimittajat. Sähköntoimittajilta perittävä maksu määritetään niiden markkinaosuuden perusteella, ja laskennassa otetaan huomioon rekisteröity kysyntä arkipäivisin kello 16–19 marraskuusta helmikuuhun; tavoitteena on kannustaa sähköntoimittajia saamaan asiakkaidensa sähkönkysyntä vähentymään aikoina, jolloin kulutus on yleensä huipussaan. Riidanalaisen päätöksen mukaan tämän pitäisi vähentää tarvittavaa kapasiteettia ja sen ohella kapasiteettimarkkinoiden kustannuksia.
Riidanalaisella päätöksellä komissio päätti olla vastustamatta tarkasteltavaa toimenpidettä sillä perusteella, että kyseinen järjestelmä soveltuu sisämarkkinoille SEUT 107 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla, koska se täyttää vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 3.9 jaksossa vahvistetut kriteerit.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne ja valituksenalainen tuomio
Tempus nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.12.2014 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.
Se esitti kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koski SEUT 108 artiklan 2 kohdan rikkomista, syrjintäkiellon periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista sekä tosiseikkojen virheellistä arviointia ja toinen puutteellisia perusteluja.
Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi ensimmäisen kanneperusteen ja tutkimatta toista kanneperustetta hyväksyi kanteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen.
Kuten valituksenalaisen tuomion 267 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi erityisesti, että olemassa on joukko objektiivisia ja yhtäpitäviä viitteitä, jotka koskevat yhtäältä ilmoitusta edeltäneen vaiheen kestoa ja olosuhteita ja toisaalta riidanalaisen päätöksen sisällön epätäydellisyyttä ja riittämättömyyttä, joka johtuu siitä, ettei komissio ole tehnyt asianmukaista tutkimusta alustavan tutkinnan aikana erinäisistä kapasiteettimarkkinoita koskevista seikoista, mikä osoittaa, että kyseinen päätös oli annettu huolimatta asetuksen N:o 659/1999 4 artiklassa tarkoitetuista epäilyistä, joiden perusteella komission olisi pitänyt aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely.
Asianosaisten vaatimukset muutoksenhakuasteessa
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
hylkää riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen tai toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen ensimmäisessä oikeusasteessa nostetun kanteen toisen kanneperusteen tutkimiseksi
–
joka tapauksessa velvoittaa Tempusin korvaamaan asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta tukee komission vaatimuksia samoin kuin Puolan tasavalta, joka hyväksyttiin unionin tuomioistuimen presidentin 5.7.2019 tekemällä päätöksellä väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia.
Tempus vaatii, että unionin tuomioistuin
–
jättää valituksen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana
–
toissijaisesti lausuu ensimmäisessä oikeusasteessa esitetystä toisesta kanneperusteesta, joka koskee riidanalaisen päätöksen puutteellisia perusteluja, ja kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Tempusille asian käsittelystä sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
–
velvoittaa Yhdistyneen kuningaskunnan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Valitus
Komissio esittää valituksensa tueksi yhden ainoan valitusperusteen, joka koskee SEUT 108 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 2 ja 3 kohdan rikkomista.
Kyseinen valitusperuste jakautuu kahteen osaan, joista ensimmäinen koskee unionin yleisen tuomioistuimen vakavien vaikeuksien käsitteen tulkinnassa tekemiä virheitä ja sitä, että se otti tällaisten vaikeuksien tunnusmerkit täyttävinä seikkoina huomioon ilmoitusta edeltäneen yhteydenpidon keston ja olosuhteet, kolmansien osapuolten kriittisten huomautusten olemassaolon sekä tarkasteltavan toimenpiteen monimutkaisuuden ja uudenlaisuuden, ja toinen osa koskee virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin teki todetessaan komission laiminlyöneen Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinoita koskevien erinäisten seikkojen asianmukaisen tutkimisen.
Ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa
Asianosaisten lausumat
Komissio esittää viisi väitettä ainoan valitusperusteensa ensimmäisen osan tueksi. Ensimmäisessä väitteessä komissio, jota Yhdistynyt kuningaskunta ja Puolan tasavalta tukevat, toteaa lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin teki riidanalaisen päätöksen 68–72 kohdassa oikeudellisen virheen komissiolta jäsenvaltion ilmoittaman valtiontukitoimenpiteen yhteydessä edellytettävän tarkastelun laajuuden osalta. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi virheellisesti, ettei komissio voinut käsiteltävässä tapauksessa tyytyä Yhdistyneen kuningaskunnan toimittamiin tietoihin, vaan sen olisi pitänyt tehdä oma tutkimus ja etsiä muita tietolähteitä alustavan tutkinnan vaiheessa tekemälleen arvioinnille.
Komission mukaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset tarkoittavat sitä, että se on velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn aina silloin, kun sen päätöksessä ei oteta kolmansien osapuolten tarkasteltavasta tukitoimenpiteestä esittämiä kriittisiä huomautuksia täysimääräisesti huomioon. Komissio korostaa, ettei sille ole tehty käsiteltävässä tapauksessa mitään virallista kantelua tarkasteltavasta toimenpiteestä. Se ei ole mielestään myöskään jättänyt huomiotta kolmansien osapuolten ilmoitusta edeltäneessä epämuodollisessa vaiheessa esittämiä epävirallisia ja spontaaneja huomautuksia. Se ei kuitenkaan ollut mielestään velvollinen etsimään tietoja muista lähteistä. Se, että unionin yleinen tuomioistuin teki päinvastaisen ratkaisun, muuttaa alustavan tutkintamenettelyn menettelyksi, jossa toimenpidettä tutkitaan viran puolesta, mikä poistaa myös harkintavallan, joka komissiolla on sen toteamisessa, onko toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille epäilyjä.
Koska ilmoitetun tuen ja SEUT 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti täytäntöön pannun sääntöjenvastaisen tuen välillä on huomattavia eroja, komissio katsoo lisäksi, ettei 2.4.1998 annetusta tuomiosta komissio v. Sytraval ja Brink’s France (
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
,
kohta) voida johtaa, että se on ilmoitetun tuen tapauksessa velvollinen tutkimaan omasta aloitteestaan kaikki olosuhteet, kuulemaan asianomaisia osapuolia ja vastaamaan kaikkiin väitteisiin, jos se voi ilmoituksen tehneen jäsenvaltion toimittamien tietojen avulla vakuuttua alustavan tutkinnan päätteeksi siitä, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea tai – jos se on luonnehdittava tueksi – että se soveltuu sisämarkkinoille.
Myös Yhdistynyt kuningaskunta ja Puolan tasavalta katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi selvästi liian alhaista kynnysarvoa epäilyjen olemassaoloon käsiteltävässä asiassa eikä ottanut huomioon harkintavaltaa, joka komissiolla on SEUT 107 artiklan 3 kohdan soveltamisessa ja sen päättäessä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta. Niiden mukaan unionin yleisen tuomioistuimen noudattama lähestymistapa poistaa tosiasiallisesti alustavan tutkinnan ja muodollisen tutkintamenettelyn välisen eron, mikä on asetuksen N:o 659/1999 vastaista. Kyseisessä lähestymistavassa komissio velvoitetaan lisäksi jatkamaan tutkimustaan, jos jokin asianomainen osapuoli ilmaisee alustavan tutkinnan aikana huolensa kyseessä olevasta toimenpiteestä, vaikka tämä osapuoli ei olisi esittänyt mitään todisteita. Se, ettei komissio ole tarkastellut käsiteltävässä tapauksessa kaikkia Tempusin menettelyn aikana esittämiä väitteitä, ei myöskään tarkoita sitä, ettei se voinut antaa riidanalaista päätöstä käytettävissään olleiden tietojen perusteella. Yhdistyneen kuningaskunnan ja Puolan tasavallan mukaan se, ettei Tempus ole tyytyväinen kyseiseen päätökseen, ei osoita, ettei komissiolla ollut tällaisen toimenpiteen hyväksymiseen tarvittavia tietoja.
Toisessa väitteessä komissio toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, koska se katsoi valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa, että toimenpiteen ominaispiirteet, kuten sen tekninen monimutkaisuus, uudenlaisuus tai tuen absoluuttinen määrä, voivat olla osoitus ”vakavista vaikeuksista” sen toteamisessa, onko kyseinen toimenpide yhteensoveltuva EUT-sopimuksen kanssa. Komission mukaan nämä seikat eivät ole tosiasiallisesti merkityksellisiä arvioitaessa tätä kysymystä, ja se pyrkii nimenomaan ratkaisemaan asian tekniset vaikeudet ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon aikana. Oikeuskäytännössä on lisäksi myönnetty, että tällaisilla seikoilla voidaan perustella pitempää alustavaa tutkintamenettelyä ilman, että ne johtaisivat velvollisuuteen aloittaa muodollinen tutkintamenettely. Komission mielestä valituksenalaisessa tuomiossa kyseenalaistetaan tämä oikeuskäytäntö, koska toimenpiteen monimutkaisuutta pidetään seikkana, jolla ei voida perustella pidempää yhteydenpitoa asianomaisen jäsenvaltion kanssa, vaan seikkana, jonka perusteella komissio on velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn.
Kolmannessa väitteessä komissio toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, koska se katsoi valituksenalaisen tuomion 85, 92, 106, 109 ja 111 kohdassa, että ilmoitusta edeltäneen yhteydenpidon pitkä kesto ja kolmen erityyppisen toimijan esittämät vaihtelevat huomautukset ovat viite vakavien vaikeuksien olemassaolosta, ja poikkesi näin omasta oikeuskäytännöstään, jonka mukaan alustavan tutkinnan kesto on otettava huomioon vakavia vaikeuksia koskevana viitteenä ainoastaan silloin, kun se ylittää reilusti kahden kuukauden määräajan, joka alkaa kulua täydellisen ilmoituksen vastaanottamisesta. Komission mukaan tukitoimenpiteestä ilmoittamista koskeva päätös on täysin asianomaisen jäsenvaltion asia, eikä komission toimimatta jättämisellä ole seurauksia niin kauan kuin tukitoimenpiteestä ei ole ilmoitettu.
Neljännessä väitteessä komissio moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se otti erityisesti valituksenalaisen tuomion 101–109 ja 111 kohdassa huomioon usean toimijan komissiolle esittämien huomautusten vaihtelevuuden ja alkuperän seikkoina, jotka ovat omiaan herättämään epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Komissio väittää tässä yhteydessä, että oikeuskäytäntöä, jonka mukaan sen on meneteltävä huolellisesti sääntöjenvastaisia tukia eli ilman ennakkoilmoitusta myönnettyjä tukia koskevien kantelujen yhteydessä, ei voida ulottaa koskemaan tukihankkeita, joita ei ole vielä ilmoitettu eikä pantu täytäntöön, eikä kolmansien osapuolten tällaisista hankkeista esittämiä spontaaneja huomautuksia voida rinnastaa kanteluun, joka aiheuttaa velvoitteen olla viivästyttämättä tutkintaa ja tutkia kantelussa esitetyt väitteet asetetussa määräajassa.
Viidennessä väitteessä komissio moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se katsoi valituksenalaisen tuomion 86–91 kohdassa, ettei suunnitellun toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuuden tutkinta voi olla ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon kohteena ja ettei komissio voi sekoittaa toisiinsa mahdollista edeltävää toimenpiteen ilmoituksen valmisteluvaihetta ja ilmoituksen tutkintaa. Komission mukaan ilmoitusta edeltävän vaiheen tavoitteena on antaa komissiolle mahdollisuus vaihtaa asianomaisen jäsenvaltion kanssa epävirallisesti ja luottamuksellisesti tarvittavat tiedot, joiden perusteella voidaan varmistaa, että kyseisen toimenpiteen ilmoitusta pidetään täydellisenä sitten, kun se tehdään. Lukuisissa tapauksissa, kuten käsiteltävässä tapauksessa, ilmoitusta edeltävässä yhteydenpidossa voidaan komission mielestä käsitellä sellaisia ehdotetun toimenpiteen näkökohtia, jotka eivät mahdollisesti ole täysin valtiontukisääntöjen mukaisia, jolloin asianomainen jäsenvaltio voi tehdä tarvittavat muutokset kyseiseen toimenpiteeseen ennen sen ilmoittamista. Tällaiseen yhteydenpitoon kannustetaan nimenomaan monimutkaisissa tapauksissa.
Myös Yhdistynyt kuningaskunta ja Puolan tasavalta katsovat, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon käytännesäännöistä ilmenevän ilmoitusta edeltävän vaiheen oikeudellista ja poliittista kehystä. Tehokkaalla ilmoitusta edeltävällä vaiheella voidaan pienentää tukitoimenpiteen täytäntöönpanon viivästymisen riskiä, mikä oli Yhdistyneelle kuningaskunnalle erityisen tärkeää käsiteltävässä tapauksessa. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, on hyvinkin mahdollista, että uuden ja monimutkaisen toimenpiteen kohdalla perusteellisella ilmoitusta edeltävällä vaiheella voidaan poistaa kaikki epäilyt kyseisen toimenpiteen yhteensoveltuvuudesta EUT-sopimuksen kanssa.
Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan komission ei tarvinnut tehdä omaa arviointia käsiteltävässä tapauksessa sen ansiosta, että ilmoitusta edeltävän vaiheen aikana Yhdistynyt kuningaskunta sai tiedot, joiden perusteella se pystyi vastaamaan komission kysymyksiin, muutti ilmoitettavaksi aiottua toimenpidettä ja järjesti kotimaassa kuulemisia saadakseen asianomaisilta osapuolilta todisteita. Jos ilmoitusta edeltävän vaiheen aikaisen yhteydenpidon kestolla voitaisiin perustella muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista, tässä vaiheessa tehtävä tiivis yhteistyö ei kiinnostaisi komissiota eikä jäsenvaltioita.
Tempus vastaa ensimmäiseen väitteeseen, ettei komission väitteessä oteta huomioon käsitteen ”epäilyt” objektiivista luonnetta, joka tarkoittaa, että komission on mentävä asianomaisen jäsenvaltion subjektiivista käsitystä pidemmälle ja vaadittava kyseisen jäsenvaltion tai mahdollisen kantelijan esittämien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen lisäksi kaikki kokonaisarvioinnin kannalta merkitykselliset tiedot. Tempusin mielestä unionin yleinen tuomioistuin ei siten ole millään tavoin jättänyt noudattamatta oikeuskäytäntöä katsoessaan, ettei komissio voinut tyytyä pelkästään hyväksymään Yhdistyneen kuningaskunnan esittämät tiedot ja väitteet ja ettei komissio ottanut käsiteltävässä tapauksessa kolmansien osapuolten toimittamia tietoja asianmukaisesti huomioon. Tempusin mukaan oikeuskäytännöstä päinvastoin ilmenee, että komission suorittama tutkinta olisi ollut riittävä vain, jos se olisi pohtinut ilmoituksen tehneen jäsenvaltion esittämien väitteiden perusteltavuutta. Lisäksi komission väite, jonka mukaan se on valituksenalaiseen tuomioon sisältyvien toteamusten perusteella velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn aina silloin, kun kolmannet osapuolet esittävät kriittisiä huomautuksia ilmoitetusta toimenpiteestä, perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Tempusin mukaan unionin yleinen tuomioistuin nimittäin tukeutui epäilyjen olemassaolosta lausuessaan kolmansien esittämien huomautusten lisäksi asianomaisen jäsenvaltion toimittamien tietojen ja kolmansien esittämien huomautusten riittämättömään analysointiin.
Tempus väittää lisäksi, että 2.4.1998 annetussa tuomiossa komissio v. Sytraval ja Brink’s France (
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
,
kohta) mainittu komission velvollisuus tutkia valtiontukitoimenpidettä laajemminkin kuin vain kantelijan tai kyseisen toimenpiteen ilmoittaneen jäsenvaltion sille esittämien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen osalta, johtuu suoraan hyvän hallinnon periaatteesta, jota voidaan soveltaa erotuksetta sekä kanteluun että ilmoitukseen. Tempus toteaa lisäksi, ettei komissio voi aina luottaa ilmoituksen tehneen jäsenvaltion lausumiin, koska sitä ei voida sen vuoksi, että se aikaa myöntää tuen, pitää puolueettomana toimijana. Jos ilmoituksessa todetaan ristiriitaisuuksia tai jos kolmannet osapuolet tuovat esiin ongelmia, komission velvollisuus laajentaa sille esitettyjen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen tutkintaa on asianmukainen menettelyllinen tae.
Komission toisesta, kolmannesta, neljännestä ja viidennestä väitteestä Tempus toteaa aluksi, ettei niitä voida ottaa tutkittavaksi, koska ne koskevat tosiseikkoja, eikä komissio ole vedonnut siihen, että unionin yleinen tuomioistuin otti tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, eikä siihen, että se luonnehti tosiseikkoja virheellisesti. Komissio ei ole myöskään täsmentänyt, mitä valituksenalaisen tuomion kohtia kyseiset väitteet koskevat.
Asiakysymyksen osalta Tempus vastaa toiseen väitteeseen, että valituksenalaisen tuomion 79–84 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ainoastaan kuvaili merkityksellisiä tosiseikkoja eli totesi, että tarkasteltava toimenpide on merkittävä, monimutkainen ja uudenlainen. Unionin yleinen tuomioistuin ei esittänyt mitään uutta oikeudellista periaatetta vaan tukeutui käsiteltävän tapauksen erityisiin olosuhteisiin, jotka olisivat edellyttäneet erityisiä pohdintoja.
Kolmannen ja viidennen väitteen osalta Tempus väittää unionin yleisen tuomioistuimen todenneen valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa perustellusti, että alustavaa tutkintaa nopeutettiin siten, että se kesti vain kuukauden, mutta ilmoitusta edeltänyt yhteydenpito oli kestänyt kauan ja ollut kattavaa. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi käytännesäännöissä mainittuihin ilmoitusta edeltävän vaiheen tavoitteisiin ja asetuksessa N:o 659/1999 säädetyn alustavan tutkinnan tavoitteeseen sekä päätteli niistä, ettei komissio voi sekoittaa toisiinsa ilmoituksen valmisteluvaihetta ja aluksi alustavaa ja sittemmin muodollista ilmoituksen tutkintaa. Kuten unionin tuomioistuin totesi, ilmoitusta edeltäneessä vaiheessa esitettiin tarkasteltavan toimenpiteen tärkeitä näkökohtia koskevia asiakysymyksiä. Tempusin mukaan komissio kuitenkin totesi, ettei sillä ole mitään epäilyjä, vaikka se oli aloittamassa alustavan tutkinnan. Tässä yhteydessä alustavan tutkinnan lyhyt kesto saattoi Tempusin mukaan olla ainoastaan viite siitä, että komissiolla täytyi olla epäilyjä. Käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevat tosiseikat ovat Tempusin mukaan poikkeuksellisia, minkä vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 111–115 kohdassa esittämät toteamukset ovat perusteltuja.
Neljännestä väitteestä Tempus toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin otti huomioon yhtäpitävien viitteiden joukon eikä ainoastaan kantelujen olemassaolon ja päätteli komission todenneen virheellisesti, ettei epäilyjä ollut. Toisin sanoen unionin yleinen tuomioistuin päätteli Tempusin mukaan epäilyjen olemassaolon käsiteltävässä tapauksessa pikemminkin siitä, ettei ”kantelujen” sisältöä ollut otettu huomioon riidanalaisessa päätöksessä. Tempusin mukaan käsiteltävän tapauksen poikkeuksellinen erityispiirre oli tosiasiallisesti se, että ilmoitusta edeltänyttä vaihetta käytettiin väärin alustavana tutkintana, minkä vuoksi alustavasta tutkinnasta tuli toisarvoinen.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On palautettava mieleen, että riidanalaisen päätöksen kaltaisen, asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 kohtaan perustuvan vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen laillisuus riippuu siitä, olisiko komissiolla ilmoitettua toimenpidettä koskevassa alustavassa tutkintavaiheessa käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin pitänyt objektiivisesti herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille, sillä tällaisten epäilyjen vuoksi on aloitettava muodollinen tutkintamenettely, johon saman asetuksen 1 artiklan h alakohdassa tarkoitetut asianomaiset osapuolet voivat osallistua (tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kun kantaja vaatii vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista, se riitauttaa etenkin sen, että komissio on tehnyt päätöksen kyseisestä tuesta aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä, millä komissio on loukannut kantajan menettelyllisiä oikeuksia. Kantaja voi kumoamisvaatimuksensa hyväksymiseksi vedota kaikenlaisiin perusteisiin, joiden tarkoituksena on osoittaa, että komissiolla ilmoitetun toimenpiteen alustavassa tutkintavaiheessa käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Tällaisten perustelujen esittäminen ei kuitenkaan voi johtaa kanteen kohteen eikä sen tutkittavaksi ottamisen edellytysten muuttamiseen. Päinvastoin sen osoittamiseksi, että komission olisi pitänyt aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely, on näytettävä toteen nimenomaan se, että tästä sisämarkkinoille soveltuvuudesta on ollut epäilyjä (tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen kumoamista vaativan on esitettävä useilla yhtäpitävillä viitteillä näyttö sellaisten epäilysten olemassaolosta, jotka koskevat kyseisen tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille, jota on arvioitava ottamalla huomioon sekä olosuhteet, joiden vallitessa kyseinen päätös tehtiin, että sen sisältö (tuomio 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland ym. v. komissio,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Etenkin komission alustavan tutkintamenettelyn vaiheessa suorittaman tutkimuksen riittämättömyys tai epätäydellisyys on viite siitä, että tarkasteltavan toimenpiteen arvioinnissa on vakavia vaikeuksia, joiden vuoksi komissio on velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn (ks. vastaavasti tuomio 12.10.2016, Land Hessen v. Pollmeier Massivholz,
C‑242/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:765
,
kohta).
Lisäksi unionin tuomioistuinten on arvioitava alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi tehtävän vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen lainmukaisuutta paitsi niiden tietojen perusteella, jotka komissiolla oli käytettävissään päätöstä tehdessään, mutta myös niiden tietojen perusteella, joita komissiolla on voinut olla käytettävissään (tuomio 29.4.2021, Achemos Grupė ja Achema v. komissio,
C‑847/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:343
,
kohta).
Tietoja, joita komissiolla ”on voinut olla käytettävissään”, ovat tiedot, jotka vaikuttavat merkityksellisiltä sen arvioinnin kannalta, joka on tehtävä edellä tämän tuomion 38 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, ja jotka sille olisi voitu sen pyynnöstä toimittaa hallinnollisen menettelyn aikana (tuomio 29.4.2021, Achemos Grupė ja Achema v. komissio,
C‑847/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:343
,
kohta).
Komission on nimittäin toteutettava tarkasteltavien toimenpiteiden tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on tuen olemassaolon ja mahdollisesti sen sisämarkkinoille soveltumattomuuden tai sääntöjenvastaisuuden toteavaa lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot (tuomio 29.4.2021, Achemos Grupė ja Achema v. komissio,
C‑847/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:343
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on todennut, että komissio voi valtiontuen olemassaoloa ja lainmukaisuutta tutkiessaan joutua kuitenkin tarvittaessa tutkimaan asiaa laajemminkin kuin sille esitettyjen tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen osalta (tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
,
kohta), mutta kyseisestä oikeuskäytännöstä ei voida johtaa, että komissio on kaikkien tähän viittaavien viitteiden puuttuessa velvollinen selvittämään omasta aloitteestaan kaikki sen käsiteltävänä olevaan asiaan mahdollisesti liittyvät tiedot, vaikka tällaiset tiedot olisivat julkisesti saatavilla (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2021, Achemos Grupė ja Achema v. komissio,
C‑847/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2021:343
,
ja
kohta).
Käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa, että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen epäilyjen olemassaolon osoittamiseksi riittää, että Tempus osoittaa, ettei komissio ole selvittänyt eikä tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti kaikkia arvioinnin kannalta merkityksellisiä seikkoja tai ottanut näitä asianmukaisesti huomioon, niin että se olisi voinut poistaa kaikki epäilyt ilmoitetun toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuudesta.
Viitattuaan kyseisen tuomion 71 kohdassa edellä tämän tuomion 42 ja 43 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa, että tuen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevien epäilyjen olemassaolon osoittamiseksi Tempus voi vedota kaikkiin merkityksellisiin tietoihin, joita komissiolla oli tai on voinut olla käytettävissään riidanalaista päätöstä tehdessään.
Kuten komissio lähinnä väittää, unionin yleinen tuomioistuin arvioi virheellisesti komissiolla ilmoitetun toimenpiteen alustavassa tutkintavaiheessa olevien velvollisuuksien ulottuvuutta ja teki siksi oikeudellisen virheen.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi nimittäin valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa lähinnä, että komissio oli velvollinen selvittämään, tutkimaan ja ottamaan huomioon ”kaikki merkitykselliset seikat”, joihin sisältyvät väistämättä myös seikat, joita ei ole esitetty sille ja joiden olemassaolosta tai merkityksellisyydestä ilmoitetun toimenpiteen tutkinnan kannalta se ei ollut tietoinen. Näin laaja velvollisuus ylitti kuitenkin selvästi edellä tämän tuomion 38–45 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevät komission velvoitteet.
Sama pätee valituksenalaisen tuomion 72 kohtaan, josta käy ilmi, että tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevien epäilyjen olemassaolon osoittamiseksi Tempus voi vedota paitsi kaikkiin merkityksellisiin tietoihin, jotka komissiolla oli käytettävissään, myös kaikkiin tietoihin, joita kyseisellä toimielimellä ”on voinut olla käytettävissään”. Tällaisella päättelyllä unionin yleinen tuomioistuin antoi siis ymmärtää, että komission olisi pitänyt epäillä tukitoimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille, jo pelkästään sillä perusteella, että oli olemassa merkityksellinen tieto, joka olisi voinut olla sen käytettävissä, eikä ole tarpeen osoittaa, että kyseisellä toimielimellä oli tosiasiallisesti tämä tieto tai muita tietoja, joiden perusteella se oli edellä tämän tuomion 45 kohdassa mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan velvollinen tutkimaan asiaa laajemminkin kuin sille esitettyjen seikkojen osalta.
Pelkästään sillä, että oli olemassa mahdollisesti merkityksellinen seikka, joka ei ollut komission tiedossa ja jota se ei ollut velvollinen tutkimaan sen hallussa tosiasiallisesti olleiden tietojen valossa, ei kuitenkaan voida osoittaa sellaisten vakavien vaikeuksien olemassaoloa, joiden perusteella kyseinen toimielin olisi ollut velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn.
Tästä seuraa, että komission ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa esittämä ensimmäinen väite on perusteltu.
Edellä tämän tuomion 48 kohdassa todettu unionin yleisen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe ei kuitenkaan voi sellaisenaan johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin perusteli valituksenalaisen tuomion 267 kohdassa riidanalaisen päätöksen kumoamista viittaamalla ”joukko[on] objektiivisia ja yhtäpitäviä aihetodisteita, jotka koskevat yhtäältä ilmoitusta edeltäneen yhteydenpidon kestoa ja olosuhteita ja toisaalta riidanalaisen päätöksen sisällön epätäydellisyyttä ja riittämättömyyttä, joka johtuu siitä, ettei komissio ole tehnyt asianmukaista tutkimusta alustavan tutkinnan aikana erinäisistä kapasiteettimarkkinoita koskevista seikoista, mikä osoittaa komission antaneen riidanalaisen päätöksen epäilyistä huolimatta”.
Komissio kiistää kuitenkin näihin kahteen päätelmään johtaneet perusteet muissa ainoan valitusperusteen ensimmäisessä osassa esitetyissä väitteissä ja kyseisen valitusperusteen toisessa osassa. Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava vain, jos näiden muiden väitteiden ja toisen osan arvioinnissa ilmenee, että tässä päätelmässä on tehty oikeudellisia virheitä.
Tempusin esittämän ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan toisen, kolmannen, neljännen ja viidennen väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskeva väite on hylättävä suoralta kädeltä.
SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta nimittäin ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa, lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitettu näyttö on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, mutta unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (ks. vastaavasti tuomio 4.2.2020, Uniwersytet Wrocławski ja Puola v. REA,
C‑515/17 P ja C‑561/17 P
,
EU:C:2020:73
,
kohta).
Käsiteltävässä tapauksessa komissio on yhtäältä selvittänyt valituksessaan oikeudellisesti riittävällä tavalla, mitä valituksenalaisen tuomion kohtia ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan toinen, kolmas, neljäs ja viides väite koskevat. Toisaalta komission argumentoinnista ilmenee, ettei se kyseenalaista näillä väitteillä unionin yleisen tuomioistuimen toteamien tosiseikkojen paikkansapitävyyttä vaan niiden oikeudellisen luonnehdinnan viitteiksi, jotka ovat omiaan näyttämään toteen, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä.
Asiakysymyksen osalta on näin ollen tutkittava ensin ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan toista väitettä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 79 kohdassa, että tarkasteltava toimenpide on ”merkittävä, monimutkainen ja uudenlainen”. Se perusteli näitä luonnehdintoja yhtäältä viittaamalla kyseisen tuomion 80 kohdassa riidanalaisella päätöksellä hyväksytyssä tukijärjestelmässä kyseessä olevan tuen erityisen suureen määrään ja toteamalla mainitun tuomion 81 kohdassa, että sekä tukijärjestelmän määritelmä että sen toteutus ovat monimutkaisia, sekä toisaalta korostamalla saman tuomion 82 kohdassa, että komissio on arvioinut riidanalaisessa päätöksessä kapasiteettimarkkinoita ensimmäistä kertaa vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen pohjalta, mikä unionin yleisen tuomioistuimen mukaan osoittaa, että kyseinen toimenpide on uusi sekä tarkoituksensa että tulevaisuuteen kohdistuvien vaikutustensa osalta.
Ensinnäkin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että tuen suuruus ei sinänsä voi muodostaa sellaista vakavaa vaikeutta, jonka vuoksi komission olisi aloitettava SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely (ks. vastaavasti tuomio 15.6.1993, Matra v. komissio,
C-225/91
,
EU:C:1993:239
,
kohta).
Lisäksi tukitoimenpiteen monimutkaisuus lukeutuu asian ominaispiirteisiin, jotka ovat omiaan perustelemaan alustavan tutkintavaiheen pitkää kestoa (ks. analogisesti tuomio 13.6.2013, HGA ym. v. komissio,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
ja
kohta), mutta kuten julkisasiamies lähinnä totesi ratkaisuehdotuksensa 117 kohdassa, tällainen monimutkaisuus ei tarkoita, että komission on joka tapauksessa aloitettava muodollinen tutkintamenettely.
Komissio ei ole velvollinen myöskään aloittamaan tällaista muodollista tutkintamenettelyä pelkästään siitä syystä, että tukitoimenpide on uudenlainen siinä mielessä, ettei komissio ole aiemmin tutkinut vastaavanlaista toimenpidettä.
Unionin yleinen tuomioistuin teki siksi oikeudellisen virheen, kun se piti tarkasteltavan toimenpiteen nojalla myönnetyn tuen suurta määrää sekä kyseisen toimenpiteen monimutkaisuutta ja uudenlaisuutta viitteinä vakavista vaikeuksista, jotka olisivat edellyttäneet muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista.
Toiseksi on tutkittava yhdessä komission ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa esittämää kolmatta ja viidettä väitettä, joilla se riitauttaa valituksenalaisen tuomion 85, 90–92, 106, 109 ja 111 kohdan lähinnä sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen eikä noudattanut ilmoitusta edeltävän vaiheen tavoitetta, kun se otti ilmoitusta edeltävän yhteydenpidon keston ja sisällön huomioon viitteinä vakavien vaikeuksien olemassaolosta.
Asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 3 ja 5 kohdasta ilmenee tältä osin, että päätös, jossa komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa ilmoitetun toimenpiteen soveltuvan sisämarkkinoille, on tehtävä kahden kuukauden määräajassa, joka alkaa kulua täydellisen ilmoituksen vastaanottamista seuraavasta päivästä.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan pitää paikkansa, että alustavan tutkintamenettelyn kestosta, joka ylittää asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 5 kohdassa säädetyn kahden kuukauden määräajan, ei yksinään voida päätellä, että komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely, mutta tämä seikka voi kuitenkin olla viite siitä, että komissiolla saattoi olla epäilyjä kyseisen tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille (tuomio 24.1.2013, 3F v. komissio,
C‑646/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:36
,
kohta; ks. vastaavasti myös tuomio 22.9.2011, Belgia v. Deutsche Post ja DHL International,
C‑148/09 P
,
EU:C:2011:603
,
kohta).
Koska tarkasteltavaa toimenpidettä koskeva alustava tutkintamenettely kesti käsiteltävässä tapauksessa vain kuukauden, kuten unionin yleinen tuomioistuin sitä paitsi totesi valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa, se ei tämän tuomion edellisessä kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan voinut olla viite siitä, että tarkasteltavan tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin valituksenalaisen tuomion samassa kohdassa, että ”käsiteltävän asian olosuhteet huomioon ottaen” kyseistä toimenpidettä koskevan alustavan tutkintamenettelyn kesto ei voi kuitenkaan olla todistusvoimainen viite siitä, ettei kyseisen tuen sisämarkkinoille soveltuvuudesta ole epäilyjä, koska samalla on otettava huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan ja komission välisen, ilmoitusta edeltäneessä vaiheessa käydyn yhteydenpidon kesto ja sisältö.
Unionin yleinen tuomioistuin viittasi tältä osin yhtäältä valituksenalaisen tuomion 86–91 kohdassa ilmoitusta edeltävää yhteydenpitoa koskeviin käytännesääntöjen kohtiin ja toisaalta esitti kyseisen tuomion 92–105 kohdassa yhteenvedon ennen tarkasteltavan toimenpiteen ilmoittamista tapahtuneesta komission ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisestä yhteydenpidosta sekä kolmansien esittämistä spontaaneista kannanotoista. Se päätteli tästä kyseisen tuomion 106 kohdassa, että ”ilmoitusta edeltävä yhteydenpito on kestänyt huomattavasti pidempään kuin kaksi kuukautta, jonka se käytännesääntöjen mukaan yleensä kestää”.
Näiden toteamusten perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että ”ilmoitusta edeltäneen yhteydenpidon pitkä kesto ja olosuhteet – – estävät pitämästä alustavan tutkintamenettelyn lyhyttä kestoa aihetodisteena siitä, ettei kyseisen järjestelmän sisämarkkinoille soveltuvuudesta ole epäilyjä; ne ovat päinvastoin omiaan muodostamaan aihetodisteen tällaisten epäilyjen olemassaolosta”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi kyseisen tuomion 111 kohdassa, että tarkasteltava toimenpide on ”merkittävä, monimutkainen ja uudenlainen”.
Kuten edellä tämän tuomion 40 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, sen, joka vaatii kumoamaan päätöksen olla vastustamatta tukitoimenpiteen sisältöä, on esitettävä näyttö sellaisten epäilysten olemassaolosta, jotka koskevat kyseisen toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille, tarvittaessa useilla yhtäpitävillä viitteillä.
Valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa esitettyjen toteamusten vastaisesti unionin yleisen tuomioistuimen asiana ei siis ollut määrittää, oliko olemassa todistusvoimaisiaviitteitä siitä, ettei tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuudesta ole epäilyjä. Se oli sen sijaan velvollinen tutkimaan sitä, oliko Tempus osoittanut tällaisten epäilyjen olemassaolon tarvittaessa useiden yhtäpitävien viitteiden avulla.
Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ainoastaan todennut, että tutkimusta edeltäneen vaiheen kesto ja olosuhteet estävät pitämästä alustavan tutkinnan suhteellisen lyhyttä kestoa viitteenä siitä, ettei epäilyjä ole. Kuten valituksenalaisen tuomion 109 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että tutkimusta edeltäneen vaiheen pitkä kesto ja olosuhteet ovat itsessään viitteitä siitä, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä.
Näin menetellessään unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen.
Käytännesääntöjen 10 ja 12 kohdasta käy nimittäin ilmi, että ilmoitusta edeltävän vaiheen olennaisena tavoitteena on taata ilmoituslomakkeen vaatimustenmukaisuus, jotta komissio voi tehdä päätöksensä mahdollisimman nopeasti ilmoituksen tekemisen jälkeen asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 5 kohdassa tätä varten säädetyssä määräajassa, kuten unionin yleinen tuomioistuin itse lähinnä totesi valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa.
Kuten komissio väittää, ei tosin ole missään tapauksessa pois suljettua, että komissio ja asianomainen jäsenvaltio keskustelevat ilmoitusta edeltävässä vaiheessa myös ilmoitettavaksi suunnitellun tukitoimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Käytännesääntöjen 10 kohdasta nimittäin ilmenee, että komission ja asianomaisen jäsenvaltion välinen yhteydenpito voi koskea myös suunnitellun toimenpiteen ongelmallisia piirteitä. Käytännesääntöjen 12 kohdassa todetaan lisäksi, että tuloksekkaassa ilmoitusta edeltävässä vaiheessa on mahdollista keskustella myös muista asiakysymyksistä, jotka liittyvät suunniteltuun toimenpiteeseen.
Tietyn toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuuden lopullinen tarkastelu voi kuitenkin alkaa vasta, kun kyseinen toimenpide on saanut lopullisen muotonsa silloin, kun se ilmoitetaan komissiolle. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 90 ja 91 kohdassa esittämät toteamukset, joiden mukaan ilmoitusta edeltävän vaiheen tarkoituksena ei ole arvioida ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille ja että komissio tekee ilmoitettua toimenpidettä koskevan tutkimuksensa vasta ilmoituksen saatuaan, eivät siten ole sellaisenaan virheellisiä.
Nimenomaan tästä syystä tutkimusta edeltäneen vaiheen kesto ja olosuhteet eivät voi kuitenkaan olla viitteitä ilmoitettuun toimenpiteeseen liittyvistä mahdollisista vaikeuksista. On nimittäin täysin mahdollista, että kauan kestäneessä ilmoitusta edeltäneessä vaiheessa asianomainen jäsenvaltio on voinut hyödyntää yhteydenpitoaan komission kanssa muuttaakseen suunniteltua toimenpidettä siten, että saadaan ratkaistua kaikki ongelmat, jotka siihen olisi sille alun perin suunnitellussa muodossa voinut liittyä, jotta tämä toimenpide ei ilmoituksessa vahvistetussa lopullisessa muodossaan aiheuta enää mitään vaikeuksia.
Edellä esitetyn perusteella myös ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan kolmas ja viides väite on hyväksyttävä.
Kolmanneksi on tarkasteltava komission ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa esittämää neljättä väitettä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ottanut komissiolle esitettyjen huomautusten määrän ja vaihtelevuuden huomioon seikkana, joka on osoitus tarkasteltavaan toimenpiteeseen liittyvistä vakavista vaikeuksista.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tältä osin valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, että ilmoituksesta ja riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että ”kolmen tyyppiset toimijat ovat toivoneet kannanottonsa ajankohtana tiedossaan olleiden tietojen perusteella, että voisivat esittää tuen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevat huomautuksensa komissiolle oma-aloitteisesti suoraan”. Unionin yleinen tuomioistuin esitti kyseisen tuomion 102–104 kohdassa lyhyitä täsmennyksiä näistä toimijoista ja niiden huomautuksissa käsitellyistä aiheista.
Valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi ainoastaan, että ”kolmen erityyppisen toimijan [tarkasteltavasta toimenpiteestä] esittämät vaihtelevat huomautukset” ovat seikka, joka on omiaan muodostamaan viitteen siitä, että kyseisen toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuudesta on epäilyjä.
Korostettuaan kyseisen tuomion 111 kohdassa, että ”tuensaajina olevat eri toimijat ovat kyseenalaistaneet” kyseisen toimenpiteen ”kolmelta kannalta”, täsmentämättä tämän enempää näiden toteamusten perusteita ja niihin liittyviä mahdollisia ongelmia unionin yleinen tuomioistuin katsoi lisäksi, että tämä seikka lukeutuu niihin seikkoihin, jotka kyseisen tuomion 115 kohdan mukaan muodostavat viitteen, jolla voidaan osoittaa, että ilmoitetun toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuudesta on olemassa epäilyjä.
Kuten julkisasiamies lähinnä totesi ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa, komissiota ei voida velvoittaa aloittamaan tukitoimenpiteen muodollista tutkintamenettelyä pelkästään sillä perusteella, että sellaiset kolmannet osapuolet, joita asia koskee, ovat esittäneet spontaanisti huomautuksia ilmoitetusta toimenpiteestä, riippumatta tällaisten huomautusten alkuperästä tai lukumäärästä. Komission on aloitettava muodollinen tutkintamenettely vain, jos tällaisiin huomautuksiin sisältyy tekijöitä, jotka voivat paljastaa, että ilmoitetun toimenpiteen arviointiin liittyy vakavia vaikeuksia.
Käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan todennut, että komissiolle esitettyihin huomautuksiin sisältyi tällaisia tekijöitä, vaan se tukeutui yksinomaan kyseisten toteamusten lukumäärään ja vaihtelevuuteen seikkoina, jotka voivat osoittaa, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä.
Kuten komissio perustellusti väittää, unionin yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisessa tuomiossa siten oikeudellisen virheen, joten ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan neljäs väite ja näin ollen kyseinen osa kokonaisuudessaan on hyväksyttävä.
Edellä tämän tuomion 53–55 kohdassa esitetyistä syistä myös ainoan valitusperusteen toinen osa on kuitenkin tutkittava.
Ainoan valitusperusteen toinen osa
Asianosaisten lausumat
Ainoan valitusperusteen toisessa osassa komissio, jota Yhdistynyt kuningaskunta ja Puolan tasavalta tukevat, väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei komissio tutkinut asianmukaisesti Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinoita koskevia erinäisiä seikkoja.
Ensimmäisessä väitteessä komissio moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se arvioi valituksenalaisen tuomion 146, 152 ja 154–156 kohdassa, ettei komissio ottanut riittävästi huomioon kapasiteettimarkkinoilla kysyntäjoustossa piilevää todellista potentiaalia, mikä esti sitä epäilemästä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
Komissio täsmentää tässä yhteydessä, että vuosia 2014–2020 koskevissa suuntaviivoissa edellytetään kysyntäpuolen osallistumisen vaikutusten arviointia, mukaan lukien kuvausta toimenpiteistä, joilla edistetään kysynnän hallintaa, mutta ei järjestelmällistä kysyntäjoustoteknologian tukemista, jota unionin yleinen tuomioistuin näyttää vaativan valituksenalaisessa tuomiossa.
Komissio toteaa lisäksi, ettei valituksenalaisessa tuomiossa mainita mitään syytä, jonka vuoksi sen olisi pitänyt kyseenalaistaa kysyntäjoustossa piilevää potentiaalia koskevat käytettävissään olleet asiakirjat. Komission mielestä on kiistatonta, ettei Yhdistynyt kuningaskunta eikä komissio voinut tarkasteltavan toimenpiteen toteuttamishetkellä arvioida kysyntäjoustoteknologian pitkän aikavälin potentiaalia aivan tarkasti. Komissio toteaa lisäksi varmistaneensa, että tarkasteltava toimenpide on avoin ja tarjoaa riittävät kannustimet asianomaisille toimijoille, joten sen ei tarvinnut tehdä omia tutkimuksia ja arviointeja kysyntäjoustossa piilevästä potentiaalista, jotta voidaan määrittää, ovatko Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinat vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen mukaiset. Se, että kysyntäjoustoa soveltavat toimijat toivoivat tarkasteltavan toimenpiteen perusteella enemmän kannustimia, ei tarkoita komission mielestä vakavien vaikeuksien olemassaoloa. Komissiolla ei näin ollen ollut mielestään mitään syytä katsoa, että Yhdistyneen kuningaskunnan esittämään kysyntäjoustossa piilevää potentiaalia ja siten huutokaupattavaa kapasiteettimäärää koskevaan arviointiin voisi liittyä vakavia vaikeuksia.
Toisessa väitteessä komissio riitauttaa valituksenalaisen tuomion 159–259 kohtaan sisältyvän analyysin, joka koskee kysyntäjouston väitettyä syrjintää tai epäedullista kohtelua. Komissio arvostelee erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää, jonka mukaan komission olisi pitänyt epäillä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille ensinnäkin kapasiteettisopimusten voimassaoloajan, toiseksi kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän ja kolmanneksi huutokauppoihin osallistumisen edellytysten kannalta.
Komissio toteaa ensinnäkin kapasiteettisopimusten voimassaoloajasta, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti erityisesti valituksenalaisen tuomion 181 ja 182 kohdassa, että komission olisi pitänyt tutkia kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden pääomamenoja ja rahoitusvaikeuksia ennen kuin se hyväksyi Yhdistyneen kuningaskunnan kannan, jonka mukaan kyseisille toimijoille ei ollut välttämätöntä tarjota yli vuoden voimassa olevia sopimuksia. Komission mukaan vuoden voimassa olevat sopimukset ovat nimittäin tavanomainen käytäntö eivätkä poikkeus, eikä Tempus ole missään vaiheessa kiistänyt sitä, etteivät kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden alkuperäiset investointikustannukset ole millään tavoin verrattavissa uusien kapasiteetin tarjoajien investointikustannuksiin. Vuonna 2014 tapahtuneesta kapasiteettimarkkinoiden toteuttamisesta lähtien saadun kokemuksen perusteella ei voida myöskään päätellä, että erilainen mahdollisuus tehdä pitempiaikaisia sopimuksia olisi tuonut kilpailuetua uusille tuotantokapasiteeteille.
Toiseksi komissio väittää kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän yhteydessä, ettei tämä tarkasteltavan toimenpiteen näkökohta, joka kuuluu kapasiteettimarkkinoiden rahoitukseen, ole suoraan merkityksellinen arvioitaessa kyseisen toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille, koska sähköntoimittajilta perittävästä maksusta saatavien tulojen ja tuen määrän välillä ei ole sitovaa yhteyttä. Komissio toteaa lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 199 ja 211 kohdassa virheellisesti vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 27 kohdan e alakohtaan sekä 69 ja 92 kohtaan, vaikka relevantit arviointiperusteet sisältyivät kyseisten suuntaviivojen 3.9.5 ja 3.9.6 jaksoon.
Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki joka tapauksessa virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa, että komission olisi pitänyt selvittää, sisältyikö tarkasteltavaan toimenpiteeseen aiemmassa hankkeessa ollutta kannustinta vastaava kannustin vähentää sähkönkulutusta kysynnän huippuaikoina. Komission mukaan olisi ollut riittävää todeta, että kyseiseen toimenpiteeseen sisältyi tällainen ennustettavissa oleva kannustin, kuten käsiteltävässä tapauksessa. Unionin yleinen tuomioistuin kiinnitti komission mielestä liikaa ja perusteettomasti huomiota kysyntäjoustoa edistäviin toimenpiteisiin, kun se vaati komissiota tutkimaan, soveltuiko valittu rahoitusmenetelmä parhaiten edistämään sitä. Komissio huomauttaa tässä yhteydessä, että kustannusten perinnässä sovellettava menetelmä on kompromissi, jossa on sovitettu yhteen intressi säilyttää kulutuksen vähentämiseen tähtäävä kannustin ja tarve vähentää sähköntoimittajien epävarmuutta todennäköisesti niiden kannettavaksi jäävästä kustannusten osasta. Ellei ole syitä olettaa, että jäsenvaltion arviointi on väärä tai virheellinen, komissio ei voi olla velvollinen arvostelemaan vankasti perusteltuina pitämiensä kansallisten toimenpiteiden rakennetta.
Myös Puolan tasavalta katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin keskittyi valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa liikaa siihen, edistetäänkö tarkasteltavalla toimenpiteellä kysyntäjouston kehittämistä, eikä ottanut huomioon komission harkintavaltaa sen arvioimisessa, onko toimenpide vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen mukainen.
Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin totesi komission mielestä virheellisesti, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden kapasiteettimarkkinoille osallistumista koskevista edellytyksistä, koska Yhdistynyt kuningaskunta on sitoutunut saattamaan T‑1-huutokauppoihin vähintään 50 prosenttia varatusta määrästä, mikä tarjosi kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille paremman väylän markkinoillepääsyyn. Valituksenalaisen tuomion 242 ja 243 kohtaan sisältyy tältä osin ilmeisen virheellinen arviointi, koska riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa mainittu sitoumus on oikeudellisesti sitova. Jos jäsenvaltio ei noudata kyseistä sitoumusta, riidanalainen päätös ei enää kattaisi näin toteutettua toimenpidettä.
Myös Yhdistyneen kuningaskunnan mielestä unionin tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 242 ja 243 kohdassa tältä osin esittämä kritiikki on perusteetonta, kun otetaan huomioon, että Yhdistynyt kuningaskunta on sitoutunut saattamaan T‑1-huutokauppoihin vähintään 50 prosenttia alun perin varatusta määrästä. Yhdistynyt kuningaskunta katsoo lisäksi, että komissio hyväksyi perustellusti tämän sitoumuksen vaatimatta sitä osoittamaan, että sitoumus oli saatettu osaksi kansallista oikeutta. Yhdistynyt kuningaskunta muistuttaa lisäksi, että T‑1-huutokaupat voivat olla etuoikeutettu väylä joillekin kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille, mutta ne voivat osallistua myös T-4-huutokauppoihin, joissa ne ovat sitä paitsi saavuttaneet erinomaisia tuloksia.
Riidanalaisessa päätöksessä perustana käytetystä osallistumista koskevasta 2 megawatin (MW) kynnysarvosta komissio huomauttaa, ettei yksikään kolmas osapuoli vastustanut sitä, joten komission käytettävissä alustavan tutkinnan aikana olleet tiedot eivät voineet herättää epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Tempus riitautti kyseisen kynnysarvon vasta unionin yleiseen tuomioistuimeen toimittamassaan vastauskirjelmässä, joten Yhdistyneen kuningaskunnan mukaan tämä väite olisi pitänyt jättää tutkimatta. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 256 kohdassa esittämä vertaus Pennsylvanie-New Jersey-Marylandin (PJM) kapasiteettimarkkinoihin Yhdysvalloissa on joka tapauksessa väärä ja osoittaa, ettei Tempusin esittämien moitteiden perusteltavuutta ole tarkasteltu kriittisesti. Toisessa siirtymävaiheen huutokaupassa Yhdistynyt kuningaskunta sitä paitsi alensi osallistumista koskevan kynnysarvon 500 kilowattiin ilman merkittävää tulosta, sillä ainoastaan 2,7 prosenttia kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden esittämistä tarjouksista oli tämän kynnysarvon alapuolella.
Komissio katsoo näin ollen voineensa käytettävissään olleiden tietojen perusteella perustellusti katsoa, että kyseessä olevaan järjestelmään sisältyi vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen mukaan riittävät kannustimet kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden osallistumiselle.
Yhdistynyt kuningaskunta ja Puolan tasavalta viittaavat yleisesti siihen, että vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen tavoitteena on mahdollistaa se, että komissio voi selvittää, voidaanko tukitoimenpiteellä saavuttaa yleisen edun mukainen tavoite, joka on käsiteltävässä tapauksessa sähkömarkkinoiden kapasiteetin riittävyyden varmistaminen kuluttajalle edullisimpaan hintaan ja teknologian kannalta neutraalilla tavalla samalla kun minimoidaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja kilpailuun kohdistuvat kielteiset vaikutukset. Niissä ei kuitenkaan pyritä vahvistamaan erityisiä tukitoimenpiteen rakennetta koskevia ehtoja tai määrittelemään kapasiteettimekanismin kapasiteetin riittävyyden varmistamista koskevia näkökohtia. Mainittujen suuntaviivojen tavoitteena ei siis ole tukea tai kannustaa kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi virheellisesti koko valituksenalaisessa tuomiossa. Päätellessään, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä, unionin yleinen tuomioistuin ei siis ottanut huomioon kapasiteettimarkkinoiden tavoitetta ja sovelsi kyseisiä suuntaviivoja virheellisesti.
Ensimmäiseen väitteeseen vastatessaan Tempus toteaa aluksi, että komission väite perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Unionin tuomioistuin totesi ainoastaan, että komission olisi muodostettava muodollisen tutkintamenettelyn avulla kokonaiskuva kaikista käytettävissä olevista merkityksellisistä tiedoista sivuuttamatta jäsenvaltion toimittamia tietoja ja kerättävä lisätodisteita, jos ne, kuten käsiteltävässä tapauksessa, ovat objektiivisesti tarkasteltuna tarpeellisia epäilyjen poistamiseksi.
Erityisesti kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin arvioinnin yhteydessä Tempus tukee täysin valituksenalaisen tuomion 152–158 kohdassa esitettyä unionin yleisen tuomioistuimen tekemää arviointia. Se katsoo erityisesti, että komission olisi pitänyt vaatia Yhdistynyttä kuningaskuntaa arvioimaan heti kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden osallistumispotentiaalia, kuten vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 223 ja 224 kohdassa edellytetään, odottamatta, että tämä potentiaali paljastuu ensimmäisessä huutokaupassa. Tempus väittää lisäksi, ettei komissio ole ottanut riittävästi huomioon sitä, että kysyntäjoustoteknologiaa olisi edistettävä asianmukaisesti, jotta sen koko potentiaali voidaan hyödyntää, mikä voisi johtaa siihen, että kapasiteettimarkkinat ovat lähitulevaisuudessa tarpeettomia.
Tempus pitää myös komission toista väitettä perusteettomana. Tempus toteaa ensinnäkin kapasiteettisopimusten voimassaoloajan syrjivyydestä, että komissio tulkitsee valituksenalaista tuomiota väärin, koska siinä ei todettu, että on olemassa tavanomainen yli vuoden voimassa olevien sopimusten järjestelmä, jonka ulkopuolelle kysyntäjoustoa soveltavat toimijat on suljettu. Tempus vaatii lisäksi, että unionin tuomioistuin korvaa perustelut toisilla, jotta voidaan todeta muita seikkoja, joiden vuoksi epäilyjen olemassaolo on tältä osin perusteltua. Kuten unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 190 kohdassa, komission olisi pitänyt selvittää, voiko se seikka, etteivät kysyntäjoustoa soveltavat toimijat voi tehdä yhtä pitkään voimassa olevia sopimuksia kuin muut kapasiteetin tarjoajat, heikentää niiden mahdollisuuksia osallistua kapasiteetin riittävyysongelman ratkaisemiseen. Pelkästään se, että jokin teknologia on kallis, ei nimittäin saa tuoda sille perusteetonta etua huutokaupoissa, kun kapasiteettimarkkinoilla on tarkoitus taata toimitusvarmuus kuluttajille mahdollisimman alhaisin kustannuksin.
Toiseksi Tempus toteaa kustannusten perinnässä sovellettavasta menetelmästä, että valituksenalaisen tuomion 208–213 kohta koskevat yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tekemää tosiseikkojen arviointia, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin. Tempus katsoo joka tapauksessa, että unionin yleisen tuomioistuin arvioi tarkasteltavan toimenpiteen kannustavaa vaikutusta koskevien epäilyjen olemassaoloa oikein valituksenalaisen tuomion 194–213 kohdassa esitetyistä syistä. Toimenpiteen ja itse tukitoimenpiteen rahoituksen välisestä puuttuvasta yhteydestä, johon komissio vetoaa, Tempus toteaa, että tarkasteltava toimenpide on päinvastoin täydellinen esimerkki mekanismista, johon sisältyy veron ja tuen välinen varojen käyttötarkoitusta koskeva sitova yhteys. Kustannusten perinnässä sovellettavassa menetelmässä annettavat yhden vuoden hintasignaalit vaikuttavat nimittäin suoraan kuluttajille tarjottaviin kannustimiin ja heidän kykyynsä siirtää kulutustaan sekä siten kulutushuipun aikaiseen kysyntään, jonka perusteella lasketaan seuraaviksi vuosiksi hankittava kapasiteetin määrä. Se, ettei tätä näkökohtaa mainita vuosia 2014–2020 koskevissa suuntaviivoissa, ei Tempusin mukaan ole esteenä sen huomioon ottamiselle arvioitaessa tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille. Tempus katsoo lisäksi, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt virhettä todetessaan, ettei komissio voi tyytyä pelkkään asianomaisen jäsenvaltion sitoumukseen, jos tästä sitoumuksesta ei säädetä kansallisessa oikeudessa.
Kolmanneksi Tempus toteaa kapasiteettimarkkinoille osallistumista koskevista edellytyksistä ja erityisesti osallistumista koskevasta 2 megawatin kynnysarvosta, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi perustellusti tämän väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyvän, koska sillä laajennetaan kannekirjelmässä esitettyä väitettä. Tempusin mielestä valituksenalaisen tuomion 249–252 kohdassa todetaan lisäksi selvästi, missä määrin tarjoustakaus voi todellakin estää kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden osallistumisen kapasiteettimarkkinoille.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ainoan valitusperusteen toisessa osassa esittämässään ensimmäisessä väitteessä komissio arvostelee valituksenalaisen tuomion 146, 152 ja 154–156 kohtaa, jotka ovat kyseiseen tuomioon sisältyvän otsikon ”Kysyntäjoustossa piilevästä potentiaalista saatavilla olevat tiedot” alla esitettyjä toteamuksia.
Riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappaleesta, jonka sisältö esitetään valituksenalaisen tuomion 150 kohdassa, ilmenee tältä osin, että tukeakseen kysyntäjouston alaa Yhdistynyt kuningaskunta oli ilmoittanut aikovansa tutkia joulukuussa 2014 järjestettävästä ensimmäisestä T‑4-huutokaupasta saatavat tiedot, jotta se voi varmistaa, että kysyntäkäyriä mukautetaan asianmukaisesti. Lisäksi Yhdistynyt kuningaskunta oli laatinut siirtymäkauden huutokauppoja koskevia säännöksiä, joilla pyritään tukemaan kysyntäjouston alan kasvua vuosina 2015 ja 2016, sekä energiatehokkuuteen liittyvän pilottihankkeen. Yhdistynyt kuningaskunta oli lisäksi todennut, että National Grid plc oli ehdottanut Energy Networks Association ‑nimisen yhdistyksen (energiaverkkoyhdistys), mukaan lukien siirtoverkonhaltijoiden (Distribution Network Operators) kanssa toteutettavaa yhteishanketta 30.6.2014 julkaistun teknisen asiantuntijaryhmän, jolle oli annettu tehtäväksi tutkia joulukuussa 2014 kapasiteettimarkkinoilla huutokaupattavasta kapasiteetista annetut suositukset (jäljempänä asiantuntijaryhmä), laatiman selonteon pohjalta.
Unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 151 kohdassa riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappaleeseen, jonka mukaan komissio katsoo, että vaikka tarkasteltava toimenpide saattoi tukea lopulta fossiilisiin polttoaineisiin perustuvaa tuotantoa, joka vuosi toteutettavassa kapasiteettien riittävyysongelman arvioinnissa otetaan huomioon kaiken tyyppiset toimijat, myös kysyntäjoustoa soveltavat toimijat. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan komissio päätteli tästä riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa, että toimenpide on teknologian osalta neutraali eikä vahvista fossiilisiin polttoaineisiin perustuvan sähkön tuottajien asemaa.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 146 kohdassa muun muassa, että komissio pystyi alustavan tutkinnan suorittaessaan arvioimaan seikat, joiden perusteella se saattoi tarkastella paitsi kysyntäjouston nykyistä asemaa myös siinä piilevää todellista potentiaalia.
Se totesi valituksenalaisen tuomion 152 kohdassa riidanalaisen päätöksen 122, 128 ja 129 perustelukappaleissa esitetyistä arvioinneista, jotka mainitaan kyseisen tuomion 150 ja 151 kohdassa sekä edellä tämän tuomion 109 ja 110 kohdassa, että ”komissio ei ole tällaisten arviointien perusteella voinut selvittää epäilyjä, joita on herännyt sen hallussa riidanalaista päätöstä tehtäessä jo olleiden tietojen tai mahdollisesti olleiden tietojen perusteella”.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa lisäksi, että ”komissio ei voinut käsiteltävässä asiassa – – tyytyä päättelemään pelkän toimenpiteen ’avoimuuden’ perusteella toimenpiteen olevan teknologian osalta neutraali tutkimatta tarkemmin, oliko kyseinen teknologinen ratkaisu otettu tosiasiallisesti ja tehokkaasti huomioon kapasiteettimarkkinoilla”.
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tältä osin valituksenalaisen tuomion 155 kohdassa muun muassa, että mikään riidanalaisessa päätöksessä mainittu seikka ei osoita, että komissio olisi tehnyt oman tutkimuksensa kysyntäjouston tosiasiallisesta huomioon ottamisesta. Se totesi, että yhdessäkään riidanalaisen päätöksen kohdassa ei ”esimerkiksi” mainita National Gridin esittämää 3 gigawatin arviota kysyntäjoustossa piilevästä potentiaalista. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen, että komissio hyväksyi Yhdistyneen kuningaskunnan esittämät tiedot ja oletukset.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 156 kohdassa, että ”jos komissio olisi tehnyt oman tutkimuksensa kysyntäjoustossa piilevästä potentiaalista ja pohtinut erityisesti sitä, miten National Gridin esittämät tai muista lähteistä peräisin olevat arviot olisi otettava huomioon, tai tarkastellut Yhdysvalloista saatujen esimerkkien onnistumisen taustalla olevia syitä, kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita koskevat osallistumissäännöt olisivat saattaneet olla toisenlaiset”.
Näiden toteamusten perusteella unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 158 kohdassa, että ”kysyntäjoustossa piilevää potentiaalia koskeva saatavilla ollut tieto – – voi olla aihetodiste [tarkasteltavan toimenpiteen] sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevista epäilyistä, eikä riidanalaisen päätöksen sanamuodon perusteella voida todeta, että epäilyt olisivat hälvenneet komission suorittamassa alustavassa tutkinnassa”.
Tässä unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnissa on tehty oikeudellinen virhe.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että kuten edellä tämän tuomion 39 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, sen, joka vaatii kumoamaan vastustamatta jättämistä koskevan komission päätöksen, on esitettävä seikat, joilla voidaan osoittaa, että käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
Edellä tämän tuomion 111–115 kohdassa esitetyistä toteamuksista ilmenee, ettei unionin yleinen tuomioistuin selvittänyt, pystyikö Tempus osoittamaan, että käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin olisi pitänyt herättää komissiossa kyseisen toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevia epäilyjä, joiden vuoksi sen olisi pitänyt itse tutkia tätä potentiaalia, tarvittaessa muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisen jälkeen. Unionin yleinen tuomioistuin velvoitti komission pikemminkin etsimään näyttöä, jossa mennään valituksenalaisen tuomion 158 kohdassa mainittua ”kysyntäjoustossa piilevää potentiaalia koskevaa saatavilla ollutta tietoa” pidemmälle.
Unionin yleinen tuomioistuin ei etenkään täsmentänyt, mitä komission epäilyjen pitäisi tarkalleen koskea, eikä konkreettista seikkaa, jonka olisi pitänyt herättää tällaisia epäilyjä. Lisäksi on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 136–145 kohdassa tiettyihin kysyntäjoustossa piilevään potentiaaliin liittyviin seikkoihin, jotka komissio saattoi ottaa huomioon, mutta valituksenalaisen tuomion tästä osasta ei voida päätellä, että jompikumpi näistä seikoista saattoi aiheuttaa komissiossa epäilyjä kysyntäjouston potentiaalin tosiasiallisesta huomioon ottamisesta tarkasteltavan toimenpiteen suunnittelussa ja siten sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
Valituksenalaisen tuomion 143 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi erityisesti asiantuntijaryhmän laatimasta selonteosta, jonka otteita esitetään kyseisen tuomion 142 ja 145 kohdassa, että asiantuntijaryhmän analyysissa ”korostetaan tarvetta määritellä kiireesti asianmukaiset kannustimet, jotta kysyntäjousto voisi osallistua tosiasiallisesti kapasiteettimarkkinoille niin, että koko siinä piilevä potentiaali otetaan huomioon”, ja että asiantuntijaryhmä pahoittelee tässä yhteydessä sitä, ettei tällä hetkellä ole organisaatiota, joka kykenisi hankkimaan tarvittavat tiedot kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin eri aspektien ymmärtämiseksi ja sitä koskevien tietojen keräämiseksi, vaikka jonkin verran tietoja on jo saatavilla. Unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 147 kohdassa lisäksi, että komissio oli tietoinen asiantuntijaryhmän esille ottamista vaikeuksista, jotka liittyvät kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin huomioon ottamiseen kapasiteettimarkkinoilla.
Nämä toteamukset ovat osoitus tietystä vaikeudesta kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin arvioinnissa, mutta niillä ei voida osoittaa, ettei tarkasteltavassa toimenpiteessä oteta tätä potentiaalia lainkaan tai riittävällä tavalla huomioon ja että toimenpiteen pitäisi siksi herättää epäilyjä sen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Kuten unionin yleinen tuomioistuin itse muistutti valituksenalaisen tuomion 136, 137 ja 150 kohdassa, Yhdistynyt kuningaskunta nimittäin tiesi, että kysyntäjouston on osallistuttava kapasiteettimarkkinoille, ja tietyt tarkasteltavan toimenpiteen tekijät oli suunniteltu siten, että tämä osallistuminen voidaan varmistaa. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan selitä, mistä syistä komission olisi pitänyt epäillä näiden tekijöiden riittävyyttä ja asianmukaisuutta.
Edellä esitetyn perusteella komission ainoan valitusperusteen toisen osan ensimmäinen väite on hyväksyttävä.
Ainoan valitusperusteen nyt käsiteltävän osan toisessa väitteessä komissio kiistää ensinnäkin tietyt toteamukset, jotka unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 160–192 kohtaan sisältyvässä kapasiteettisopimusten voimassaoloaikaa koskevassa tarkastelussa, jonka päätteeksi unionin yleinen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 193 kohdassa, että kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille tarjotun kapasiteettisopimuksen voimassaoloajan eroaminen sähköntuottajille tarjotun sopimuksen voimassaoloajasta on viite tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevista epäilyistä.
On palautettava mieleen, että unionin yleinen tuomioistuin totesi tältä osin valituksenalaisen tuomion 165–168 kohdassa, ettei tarkasteltavassa toimenpiteessä tarjota kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille mitään mahdollisuutta tehdä yli vuoden voimassa olevia kapasiteettisopimuksia, kun taas kapasiteetin tarjoajat, jotka sitoutuvat toiminnassa olevan voimalan uudistamiseen tai uuden voimalan rakentamiseen tarvittaviin menoihin, voivat tehdä enintään kolme tai 15 vuotta voimassa olevia sopimuksia, eikä tätä toteamusta ole kyseenalaistettu tämän valituksen yhteydessä.
Unionin yleinen tuomioistuin huomautti tältä osin valituksenalaisen tuomion 169 kohdassa, että komissio on vahvistanut Yhdistyneen kuningaskunnan kannan, jossa todetaan lähinnä, että uusien tai uudistettavien tuotantokapasiteettien investointikustannukset ovat korkeat, minkä vuoksi niillä on oikeus tehdä pidempiä sopimuksia, jotta toimijat saisivat tarvittavan rahoituksen, kun taas kysyntäjoustoa soveltavilla toimijoilla on pienemmät pääomamenotarpeet. Analysoituaan yksityiskohtaisesti komission tällaisen menettelytavan perusteltavuutta unionin yleinen tuomioistuin päätteli kyseisen tuomion 180 kohdassa, että tarkasteltavassa toimenpiteessä käytettyjä ratkaisevia kriteerejä, joiden perusteella määritetään toimijat, joilla on mahdollisuus tehdä yli vuoden voimassa oleva kapasiteettisopimus, ovat pääomamenojen määrä ja rahoitusvaikeudet.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi näin ollen valituksenalaisen tuomion 181 kohdassa, että olisi ollut tarpeen tutkia, mikä olisi tarvittava voimassaoloaika, jotta kukin kapasiteetin tarjoajien ryhmä pystyisi osallistumaan täysimääräisesti kapasiteettimarkkinoille, kun huomioon otetaan niiden investointimenot ja rahoitusvaikeudet, jotta kunnioitetaan velvollisuutta tarjota riittävät kannustimet kaikille toimijoille, ja että komission olisi siis pitänyt selvittää, onko yli vuoden voimassa olevien kapasiteettisopimusten varaaminen tietyille teknologioille syrjivää ja vastoin tavoitetta toteuttaa teknologian osalta neutraalit kapasiteettimarkkinat.
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin totesi valituksenalaisen tuomion 182 kohdassa ja uudelleen 192 kohdassa, että komissio on vahvistanut Yhdistyneen kuningaskunnan näkemyksen, jonka mukaan yli vuoden voimassa olevien sopimusten tarjoaminen kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille ei ollut välttämätöntä, tutkimatta, olisiko tällaisille toimijoille pitänyt tarjota mahdollisuus tehdä tällaisia sopimuksia niiden pääomamenojen ja rahoitusvaikeuksien vuoksi.
Valituksenalaisen tuomion 183–191 kohdassa esitetyistä perusteluista ei kuitenkaan ilmene, että Tempus olisi osoittanut, kuten edellä tämän tuomion 39 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä edellytetään, että komission käytettävissä olleiden tietojen ja selvityksen arvioinnin olisi pitänyt herättää komissiossa epäilyjä Yhdistyneen kuningaskunnan näkemyksen perusteltavuudesta.
Valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin itse totesi, että sekä Tempus että komissiolle huomautuksia esittänyt UK Demand Response Association (Yhdistyneen kuningaskunnan kysyntäjoustoyhdistys, jäljempänä UKDRA) myönsivät, ettei uusilla kysyntäjoustoa soveltavilla toimijoilla ole välttämättä yhtä paljon pääomamenoja kuin uusia voimaloita rakentavilla tuottajilla. Kyseisen tuomion 188 kohdasta ilmenee lisäksi, ettei Tempus eikä UKDRA ole antanut tästä yksityiskohtaisia tietoja komissiolle.
Unionin yleinen tuomioistuin tosin katsoi kyseisessä 188 kohdassa, että komission on itse selvitettävä merkitykselliset tiedot ja että asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettujen epäilyjen olemassaolon osoittamiseksi riittää näin ollen, että Tempus osoittaa, ettei komissio ole selvittänyt eikä tutkinut huolellisesti ja puolueettomasti kaikkia arvioinnin kannalta merkityksellisiä seikkoja.
Edellä tämän tuomion 48–51 kohdassa esitetyistä perusteista kuitenkin ilmenee, että tässä päätelmässä on tehty oikeudellinen virhe.
Unionin yleinen tuomioistuin teki siis oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 193 kohdassa, että kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille tarjottujen kapasiteettisopimusten voimassaoloajan eroaminen tuottajille tarjottujen sopimusten voimassaoloajasta on viite tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevista epäilyistä.
Toiseksi komissio katsoo, että todetakseen tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevien epäilyjen olemassaolon unionin yleinen tuomioistuin tukeutui virheellisesti kustannusten perinnässä sovellettavaan menetelmään, jolla – kuten edellä tämän tuomion 11 kohdassa muistutettiin – pyritään varmistamaan kapasiteetista maksettavien korvausten rahoittaminen sähköntoimittajilta perittävällä maksulla, joka määritetään niiden markkinaosuuden perusteella ja jonka laskennassa otetaan huomioon rekisteröity kysyntä arkipäivisin kello 16–19 marraskuusta helmikuuhun.
Kuten valituksenalaisen tuomion 203 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kustannusten perinnässä sovellettavalla menetelmällä on merkitystä arvioitaessa erityisesti tarkasteltavan toimenpiteen oikeasuhteisuutta eli selvitettäessä, oliko myönnetyn tuen määrä rajattu tavoiteltavan tuloksen saavuttamiseksi tarvittavaan vähimmäismäärään.
Perustellakseen tätä toteamusta unionin yleinen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 204 ja 205 kohdassa lähinnä, että tarkasteltavan toimenpiteen mukaisesti myönnetyn tuen määrä riippuu kapasiteettimarkkinoiden kautta huutokaupattavaksi asetetun kapasiteetin määrästä ja huutokauppojen selvityshinnasta. Se täsmensi, että koska huutokaupattavaksi asetettavan kapasiteetin määrää vahvistettaessa otetaan huomioon kulutuspiikit, huutokaupattavaksi asetettavan kapasiteetin määrä ja siten tuen määrä ovat sitä pienempiä, mitä pienempiä kulutushuiput ovat.
Koska sähköntoimittajilta perittävä maksu lasketaan sähkön kysynnän perusteella, se on unionin yleisen tuomioistuimen mukaan sähkön kulutuksen vähentämiseen tähtäävä kannustin, mikä puolestaan pienentää sekä kulutuspiikkien tarpeita varten huutokaupattavaksi asetettavan kapasiteetin määrää että huutokauppojen selvityshintaa, mikä lopulta vähentää tuen määrää.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tästä valituksenalaisen tuomion 206 kohdassa, että Yhdistyneen kuningaskunnan tarkoituksena oli alun perin laskea maksun määrä sen perusteella, mikä oli sähköntoimittajien markkinaosuus niin sanotun kolmen kulutuspiikin aikana rekisteröidystä sähkönkysynnästä ja että näillä kulutuspiikeillä tarkoitetaan vuoden korkeimpia rekisteröityjä puoli tuntia kestäviä sähkön kulutuspiikkejä marraskuusta helmikuuhun ulottuvalla jaksolla, mutta Yhdistynyt kuningaskunta muutti lopulta maksun laskentaa koskevia menettelysääntöjä julkisen kuulemisen jälkeen siirtyäkseen edellä tämän tuomion 134 kohdassa kuvailtuun menetelmään.
Kuten valituksenalaisen tuomion 207 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin totesi tuen rahoittamiseen tarkoitetun maksun laskentamenetelmän muuttamisesta, että komissio on vahvistanut Yhdistyneen kuningaskunnan kannan tutkimatta, miten tämä muutos vaikuttaa tuen kokonaismäärään ja sitä kautta tarkasteltavan toimenpiteen oikeasuhteisuuteen.
Valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa se lisäksi moitti komissiota siitä, ettei se ole selvittänyt, säilytettiinkö uudessa kustannusten perinnässä sovellettavassa menetelmässä tosiasiallisesti vastaava kannustin vähentää kulutushuippujen aikaista sähkönkulutusta muun muassa kannustamalla kysyntäjouston kehittämiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi lisäksi kyseisen tuomion 211 kohdassa, ettei komissio ole selvittänyt myöskään sitä, vaikuttaako käyttöön otettu kustannusten perinnässä sovellettava menetelmä muun muassa kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden markkinoillepääsyyn erityisesti lisäämällä markkinoillepääsyn ja laajentumisen esteitä vertikaalisesti integroituneiden toimittajien vahvan aseman vuoksi. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi tässä yhteydessä vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 92 kohtaan.
Se päätteli siten valituksenalaisen tuomion 213 kohdassa, että komission olisi pitänyt tutkia kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän muuttamisesta mahdollisesti aiheutuvaa vaikutusta tarkasteltavan toimenpiteen oikeasuhteisuuteen ja sitä kautta sen sisämarkkinoille soveltuvuuteen. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan se, ettei komissiolla ole ollut käytettävissä täydellisiä tietoja kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän muuttamisen seurauksista alustavan tutkintamenettelyn aikana, on näin ollen uusi viite tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevien epäilyjen olemassaolosta.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että komissio voi antaa suuntaviivoja vahvistaakseen perusteet, joiden mukaisesti se aikoo arvioida jäsenvaltioiden suunnittelemien tukitoimenpiteiden soveltuvuutta sisämarkkinoille. Kun komissio antaa tällaisia käytännesääntöjä ja ne julkaisemalla ilmoittaa, että se soveltaa niitä vastedes niissä tarkoitettuihin tilanteisiin, se rajoittaa oman harkintavaltansa käyttämistä eikä lähtökohtaisesti voi poiketa näistä säännöistä sillä uhalla, että sen mahdollisesti katsottaisiin loukanneen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tai luottamuksensuojan periaatteen kaltaisia yleisiä oikeusperiaatteita (tuomio 29.7.2019, Bayerische Motoren Werke ja Freistaat Sachsen v. komissio,
C‑654/17 P
,
EU:C:2019:634
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa on kiistatonta, että vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen mukaan tukitoimen oikeasuhteisuus on yksi merkityksellinen kriteeri arvioitaessa sen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
Koska kustannusten perinnässä sovellettavaan menetelmään sisältyy maksu, nimittäin sähköntoimittajien maksama maksu, komissio vetosi myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jossa todetaan, että jotta veron tai maksun voidaan katsoa olevan erottamaton osa tukitoimenpidettä, veron tai maksun ja tuen välillä on oltava sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä säädetty varojen käyttötarkoitusta koskeva sellainen sitova yhteys, jonka mukaisesti veron tai maksun tuotto osoitetaan väistämättä tuen rahoittamiseen. Mikäli tällainen yhteys on olemassa, maksun tuotolla vaikutetaan suoraan tuen suuruuteen ja tämän seurauksena arviointiin tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille (tuomio 27.10.2005, Distribution Casino France ym.,
C-266/04–C-270/04, C-276/04 ja C-321/04–C-325/04
,
EU:C:2005:657
,
kohta ja tuomio 3.3.2020, Vodafone Magyarország,
C-75/18
,
EU:C:2020:139
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa valituksenalaisesta tuomiosta ei ilmene, että kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän yhteydessä määrätyn maksun avulla kerätyt varat käytetään välttämättä tarkasteltavan toimenpiteen rahoittamiseen, mutta tämän maksun laskentaa koskevat menettelysäännöt voivat vaikuttaa tuen määrään, kuten unionin yleinen tuomioistuin lähinnä katsoi valituksenalaisen tuomion 203–205 kohdassa.
Voidaan nimittäin kohtuudella olettaa, että maksun maksavat sähköntoimittajat siirtävät siitä koituvan rasitteen kokonaan tai osittain asiakkailleen, joten maksu voi vaikuttaa lopulta sähkön kulutukseen ja kannustaa vähentämään sitä. Tämä puolestaan tarkoittaa tarvittavan kapasiteetin ja siten tarkasteltavan toimenpiteen yhteydessä tämän kapasiteetin varmistamiseksi maksettavan tuen vähentymistä.
Tästä seuraa, ettei unionin yleistä tuomioistuinta voida arvostella siitä, että se olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että valittu kustannusten perinnässä sovellettava menetelmä saattoi olla merkityksellinen arvioitaessa tarkasteltavan toimenpiteen oikeasuhteisuutta ja siten sen soveltuvuutta sisämarkkinoille.
Tämän täsmentämisen jälkeen on selvitettävä, totesiko unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 213 kohdassa perustellusti, että se, ettei ”ollut käytettävissä täydellisiä tietoja kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän muuttamisen seurauksista”, on viite tarkasteltavan toimenpiteen sisämarkkinoille soveltuvuutta koskevien epäilyjen olemassaolosta.
Tässä yhteydessä on korostettava, että komission asiana oli arvioida tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille eikä verrata kyseistä toimenpidettä Yhdistyneen kuningaskunnan aiemmin suunnittelemaan toiseen toimenpiteeseen. Näin ollen ei voida katsoa, että pelkästään tarkasteltavan toimenpiteen rahoitusmenetelmän muuttamisella alun perin suunniteltuun menetelmään verrattuna voitaisiin sellaisenaan perustella sitä, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille on epäilyjä.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 210 kohdassa, komission ei siis tarvinnut selvittää, säilytettiinkö tarkasteltavassa toimenpiteessä määrätyssä kustannusten perinnässä sovellettavassa menetelmässä alun perin suunniteltuun menetelmään sisältynyttä kannustinta vastaava kannustin vähentää sähkönkulutusta.
Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi valituksenalaisen tuomion 213 kohdassa, että se, ettei ollut käytettävissä täydellisiä tietoja kustannusten perinnässä sovellettavan menetelmän muuttamisen seurauksista, on viite sellaisten epäilyjen olemassaolosta, joilla voidaan perustella sitä, että komissio aloittaa tarkasteltavaa toimenpidettä koskevan muodollisen tutkintamenettelyn.
Kolmanneksi komissio riitauttaa tietyt valituksenalaisen tuomion perustelut, jotka liittyvät kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden kapasiteettimarkkinoille osallistumista koskeviin edellytyksiin. Tarkasteltuaan kolmea Tempusin esittämien väitteiden ryhmää unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 259 kohdassa, että T‑4- ja T‑1-huutokauppojen välisen vuorovaikutuksen sekä erinäisten kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita koskevien kapasiteettimarkkinoille osallistumiseen liittyvien edellytysten olisi pitänyt antaa komissiolle aihe epäillä yhtäältä, pystytäänkö tarkasteltavalla toimenpiteellä saavuttamaan Yhdistyneen kuningaskunnan ilmoittamat tavoitteet, jotka koskevat kysyntäjouston kehittämisen kannustamista, ja toisaalta, onko toimenpide vuosia 2014–-2020 koskevien suuntaviivojen vaatimusten mukainen siten, että siinä tarjotaan riittävät kannustimet kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille, ja soveltuuko tarkasteltava toimenpide näin ollen sisämarkkinoille.
Tämä päätelmä perustuu lähinnä kahteen unionin yleisen tuomioistuimen perusteluun, jotka komissio kiistää.
Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin myönsi valituksenalaisen tuomion 243 kohdassa, että T‑1-huutokauppojen järjestäminen voi kannustaa kysyntäjouston kehittämiseen, mutta se lisäsi, että komission olisi pitänyt epäillä tämän kannustavan vaikutuksen laajuutta, kun huomioon otetaan T‑1-huutokauppoihin varattavan kapasiteetin vähäinen määrä sekä se, ettei – kuten valituksenalaisen tuomion 242 todetaan – ole olemassa nimenomaista säännöstä, jossa vahvistettaisiin Yhdistyneen kuningaskunnan antama takuu siitä, että se hankkii näissä huutokaupoissa vähintään 50 prosenttia varatusta määrästä.
Kuten komissio muistuttaa, se totesi riidanalaisen päätöksen46 perustelukappaleessa, että Yhdistynyt kuningaskunta on sitoutunut hankkimaan T-1-huutokaupoissa vähintään 50 prosenttia neljä vuotta aiemmin varatun kapasiteetin määrästä.
Tällainen sitoumus on erottamaton osa tarkasteltavaa toimenpidettä, jota komissio päätti olla vastustamatta riidanalaisella päätöksellä (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2013, Ryanair v. komissio,
C‑287/12 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:395
,
kohta).
Tästä seuraa, kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 170 kohdassa, että jos Yhdistynyt kuningaskunta myöntäisi tarkasteltavassa toimenpiteessä määrätyn kaltaisen tuen noudattamatta tätä sitoumusta, riidanalainen päätös ei kattaisi kyseistä tukea, minkä vuoksi kyseistä tukea ei voitaisi pitää komission hyväksymänä tukena.
Näin ollen sillä, onko Yhdistynyt kuningaskunta säätänyt riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa mainitusta sitoumuksesta sisäisen oikeutensa nimenomaisessa säännöksessä, ei ole merkitystä arvioitaessa tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille. Tällaisen säännöksen puuttuminen ei näin ollen voinut herättää tätä seikkaa koskevia epäilyjä, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin katsoi.
Tähän on lisättävä, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 241 kohdassa, että T‑1-huutokauppoihin varattu kapasiteettimäärä on rajallinen T‑4-huutokaupoissa huutokaupattavan kapasiteetin määrään verrattuna ja ettei T‑1-huutokauppoja ole myöskään varattu ainoastaan kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille.
Nämä toteamukset eivät kuitenkaan sellaisenaan voi osoittaa sitä, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille olisi epäilyjä kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden väitetyn syrjinnän tai epäedullisen kohtelun vuoksi.
Yhtäältä Yhdistynyt kuningaskunta on sitoutunut saattamaan T‑1-huutokauppoihin vähintään 50 prosenttia varatusta kapasiteetista, joten on vaikea ymmärtää, mistä syistä unionin yleinen tuomioistuin luonnehti T‑1-huutokauppoihin varatun kapasiteettimäärän ”rajalliseksi”. Toisaalta se, että kaikki toimijat voivat osallistua T‑1-huutokauppoihin, ei tarkoita sitä, että kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita kohdellaan epäedullisesti tai syrjitään.
Toiseksi komissio riitauttaa valituksenalaisen tuomion 256 ja 257 kohtaan sisältyvät perusteet, joiden perusteella unionin yleinen tuomioistuin päätteli kyseisen tuomion 258 kohdassa, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä sen väitteen perusteltavuudesta, jonka mukaan se, että Yhdistynyt kuningaskunta vahvisti osallistumista koskevan 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon, on kysyntäjouston kehittämistä edistävä toimenpide.
Tästä on todettava, että kuten valituksenalaisen tuomion 255 kohdasta ilmenee, Yhdistynyt kuningaskunta esitti osallistumista koskevan 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon tarkasteltavaa toimenpidettä koskevassa ilmoituksessaan pieneksi verrattuna National Gridin muiden toimenpiteiden yhteydessä käyttämään osallistumisen kynnysarvoon, ja näin ollen yhdeksi toimenpiteistä, joilla kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita kannustetaan osallistumaan kapasiteettimarkkinoille.
Valituksenalaisesta tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että tämä Yhdistyneen kuningaskunnan väite olisi kiistetty komissiolle spontaanisti esitetyissä huomautuksissa. Lisäksi komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 16 ja 17 perustelukappaleessa ainoastaan 2 megawatin kynnysarvon, mutta ei ottanut kantaa siihen, onko se edullinen vai epäedullinen kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille.
Kuten valituksenalaisen tuomion 253 kohdasta ilmenee, vasta komission vastineessaan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämiin väitteisiin vastatessaan Tempus tuo esiin, että 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon vahvistaminen osallistumiselle estää kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden kapasiteettimarkkinoille osallistumisen.
Katsottuaan valituksenalaisen tuomion 254 kohdassa, että tämän Tempusin väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät, vaikka se esitettiin menettelyn myöhäisessä vaiheessa, unionin yleinen tuomioistuin totesi yhtäältä kyseisen tuomion 256 kohdassa, että PJM:n kapasiteettimarkkinoille, joihin Yhdistynyt kuningaskunta viittasi ilmoituksessaan nimenomaisesti tukeakseen väitettään siitä, että tarkasteltava toimenpide auttaa kehittämään kysyntäjouston alaa, osallistumista koskeva kynnysarvo oli vain 100 kilowattia eli 20 kertaa pienempi kuin tarkasteltavassa toimenpiteessä käytettävä kynnysarvo.
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 257 kohdassa, että kysyntäjoustoa soveltavilla toimijoilla on tosiasiallinen mahdollisuus yhdistää useita tuotantopaikkoja 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon saavuttamiseksi, mutta niiden on annettava tarjoustakaus koko 2 megawatista, jos osa kyseisestä määrästä – hyvin pienikin – muodostuu vahvistamattomasta kysyntäjoustokapasiteetista. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan tarjoustakauksen määrä voi kuitenkin estää uusien kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden markkinoillepääsyn.
Unionin yleinen tuomioistuin päätteli näiden toteamusten perusteella valituksenalaisen tuomion 258 kohdassa, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä väitteestä, jonka mukaan kapasiteettihuutokauppoihin osallistumista koskevan 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon vahvistaminen on kysyntäjouston kehittämistä edistävä toimenpide.
Tarvitsematta tutkia, katsoiko unionin yleinen tuomioistuin perustellusti, että osallistumisen vähimmäiskynnysarvoa koskevan Tempusin väitteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät, minkä komissio kiistää, on huomautettava ensinnäkin, että kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 177 kohdassa, National Gridin muiden toimenpiteiden yhteydessä käyttöön ottama osallistumista koskeva kynnysarvo oli tosiasiallisesti yli 2 megawattia. Valituksenalaisen tuomion 255 kohdassa mainittu Yhdistyneen kuningaskunnan väite ei siksi ollut väärä, mitä unionin yleinen tuomioistuin ei sitä paitsi ole väittänytkään.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin ei esittänyt valituksenalaisen tuomion 256 kohdassa mitään perusteluja, joilla voitaisiin oikeuttaa PJM:n kapasiteettimarkkinoille osallistumista koskevan kynnysarvon vertaaminen tarkasteltavan toimenpiteen yhteydessä määrättyyn kynnysarvoon. Se unionin yleisen tuomioistuimen mainitsema seikka, että Yhdistynyt kuningaskunta viittasi PJM:n kapasiteettimarkkinoihin sen väitteensä tueksi, jonka mukaan kyseinen toimenpide auttaa kehittämään kysyntäjouston alaa, ei voi sellaisenaan oikeuttaa tällaista vertailua.
Kolmanneksi on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 258 kohdassa ainoastaan, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä väitteestä, jonka mukaan osallistumista koskevan 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon vahvistaminen on kysyntäjouston kehittämistä edistävä toimenpide.
Vaikka epäilyt siitä, edistääkö osallistumista koskevan 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon vahvistaminen kysyntäjouston kehittymistä, olisivat olleet perusteltuja, tämä ei tarkoita välttämättä sitä, että kyseinen kynnysarvo olisi ollut epäsuotuisa tällaiselle kehittymiselle siinä mielessä, että se olisi muodostanut merkittävän esteen sille, että kysyntäjoustoa soveltavat toimijat osallistuvat kapasiteettimarkkinoille.
Edellä esitetystä ilmenee, ettei edellä tämän tuomion 153 kohdassa mainittua valituksenalaisen tuomion 259 kohtaan sisältyvää unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää voida perustella kyseisen tuomion 242ja 243 kohdassa esitetyillä toteamuksilla, jotka koskevat sitä, ettei Yhdistyneen kuningaskunnan sisäiseen oikeuteen sisälly säännöstä, jolla taataan se, että T‑1-huutokauppoihin saatetaan vähintään 50 prosenttia neljä vuotta aiemmin ”varatusta” kapasiteetista, eikä valituksenalaisen tuomion 256–258 kohdassa esitetyillä toteamuksilla, jotka koskevat sitä, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä kapasiteettimarkkinoille osallistumiselle asetetun 2 megawatin vähimmäiskynnysarvon edullisuudesta kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille.
Ainoan valitusperusteen toinen osa on näin ollen hyväksyttävä, koska valituksenalaisen tuomion 259 kohdassa esitetyssä päätelmässä on tehty oikeudellinen virhe.
Koska ainoan valitusperusteen molemmat osat ovat perusteltuja, valituksenalainen tuomio on kumottava.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa virkkeessä määrätään, että jos unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen, se voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Kun nyt käsiteltävässä tapauksessa otetaan huomioon erityisesti se, että Tempusin asiassa T-793/14 nostama kumoamiskanne perustui kanneperusteisiin, jotka oli käsitelty kontradiktorisessa menettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja joiden tarkastelu ei vaadi minkään ylimääräisen prosessinjohtotoimen tai asian selvittämistoimen toteuttamista, unionin tuomioistuin katsoo, että asia on ratkaisukelpoinen ja se on ratkaistava lopullisesti (ks. analogisesti tuomio 8.9.2020, komissio ja neuvosto v. Carreras Sequeros ym.,
C‑119/19 P ja C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
,
kohta).
Tempus esittää asianomaisena osapuolena SEUT 108 artiklan 2 kohtaan ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohtaan perustuvien menettelyllisten oikeuksiensa turvaamisen varmistamiseksi kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee SEUT 108 artiklan 2 kohdan rikkomista, syrjintäkiellon periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista sekä tosiseikkojen virheellistä arviointia ja toinen puutteellisia perusteluja.
Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäinen kanneperuste jakautuu seitsemään osaan. Kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin arviointia koskevan ensimmäisen osan tueksi Tempus vetoaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 136–158 kohdassa otsikon ”Kysyntäjoustossa piilevästä potentiaalista saatavilla olevat tiedot” alla tarkastelemiin seikkoihin. Edellä tämän tuomion 117–122 kohdassa esitetyistä syistä näillä seikoilla ei voida osoittaa, että kysyntäjoustossa piilevän potentiaalin arvioinnin olisi pitänyt herättää epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille ja että komission olisi näiden epäilyjen perusteella pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely. Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on siten hylättävä.
Ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa Tempus vetoaa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 160–193 kohdassa otsikon ”Kapasiteettisopimusten voimassaoloaika” alla tarkastelemiin seikkoihin. Edellä tämän tuomion 129–133 kohdasta kuitenkin ilmenee, etteivät nämä seikat osoita, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Myös ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on siten hylättävä.
Ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa Tempus väittää lähinnä, että tarkasteltavassa toimenpiteessä määrättyihin eri huutokauppoihin osallistumista koskevat edellytykset johtivat tosiasiassa kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden poissulkemiseen ensimmäisistä T‑4-huutokaupoista. Tämä osa on hylättävä perusteettomana valituksenalaisen tuomion 231–235 kohdassa esitetyistä syistä, joihin unionin tuomioistuin yhtyy.
Neljännessä osassa Tempus esittää väitteitä, jotka koskevat kustannusten perinnässä sovellettavaa menetelmää ja jotka esitetään lyhyesti valituksenalaisen tuomion 194–197 kohdassa. Edellä tämän tuomion 150 ja 151 kohdassa esitetyistä syistä nämä väitteet eivät kuitenkaan osoita, että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Neljäs osa on siten hylättävä.
Viidennessä väitteessä Tempus väittää, että tarkasteltavassa toimenpiteessä syrjitään kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita kohtelemalla samalla tavalla kaikkia pysyviin huutokauppoihin osallistuvia ja velvoittamalla ne kaikki, myös kyseiset toimijat, tekemään tarjoukset kestoltaan avoimista tehotilanteen vaihteluista.
Tämä osa on hylättävä perusteettomana. On nimittäin kiistatonta, että kaikilla toimijoilla on velvollisuus tehdä tarjoukset kestoltaan avoimista tehotilanteen vaihteluista, ja tämän velvollisuuden tavoitteena on, kuten komissio selvitti, saavuttaa määräaikaisten tehotilanteen vaihteluiden kattamiseen rajoittuvilla tarjouksilla saavutettua tasoa korkeampi toimitusvarmuuden taso. Näissä olosuhteissa ei voida katsoa, että kysyntäjoustoa soveltavia toimijoita syrjitään ja että komissiolla olisi pitänyt olla epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille, kun otetaan huomioon velvollisuus tehdä tarjoukset kestoltaan avoimista tehotilanteen vaihteluista.
Kuudennessa osassa Tempus väittää, että saman tarjoustakausvelvollisuuden asettaminen kaikille kapasiteettimarkkinoiden osallistujille saattaa aiheuttaa kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille markkinoillepääsyä koskevan ongelman, koska kysyntäjouston ala on vielä lapsenkengissään. Tämä osa on hylättävä perusteettomana valituksenalaisen tuomion 249–252 kohdassa esitetyistä syistä, joihin unionin tuomioistuin yhtyy.
Seitsemännessä väitteessä Tempus väittää lopuksi, että tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille on syytä epäillä, koska siinä ei makseta kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille korvausta sähkön siirron ja jakelun aikaisen hävikin vähentämisestä. Tempusin mukaan kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden tarjoamalla kapasiteetilla vähennetään paitsi kapasiteettimarkkinoilla tarvittavan ja liikkuvan kapasiteetin kokonaismäärää myös sähkön siirron ja jakelun aikana häviävän kapasiteetin määrää noin 7–8 prosenttia. Tempus katsoo, että näin aikaan saatavat säästöt olisi otettava huomioon kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille maksettavassa korvauksessa, minkä kautta luotaisiin kannustin parantaa verkon tehokkuutta. Myös tämä osa on hylättävä valituksenalaisen tuomion 263–266 kohdassa esitetyistä syistä, joihin unionin tuomioistuin yhtyy.
Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Toinen kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Tempus esittää seitsemän väitettä riidanalaisen päätöksen puutteellisia perusteluja koskevan toisen kanneperusteensa tueksi.
Ensinnäkin Tempus toteaa kysyntäjouston mahdollista asemaa Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinoilla koskevasta arvioinnista, että riidanalaiseen päätökseen sisältyy ristiriitainen perustelu. Kyseisen päätöksen 107 perustelukappaleessa nimittäin mainitaan ”kehittyneet kysyntäjoustopalvelujen tarjoajat”, mutta saman päätöksen 131 perustelukappaleen mukaan kysyntäjouston ala ”on vielä lapsenkengissään”. Tämä perusteluihin sisältyvä ristiriita osoittaa, ettei komissio arvioinut oikein, millainen asema kysyntäjoustolla on ja voisi olla Yhdistyneen kuningaskunnan kapasiteettimarkkinoilla.
Toiseksi Tempus toteaa sopimusten voimassaoloajasta, ettei komissio ole yhtäältä selittänyt, miksi kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden kapasiteettien tarjoamiseen tarvitsemien uusien investointien toteutusaikatauluja ei ole otettu huomioon, koska riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleessa mainitaan ainoastaan sähköntuottajien toteutusaikataulut, eikä toisaalta sitä, miksi se katsoo, kuten kyseisen päätöksen 152 perustelukappaleesta ilmenee, että kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden saatavilla olevissa sopimuksissa on ”riittävän pitkä kapasiteettisopimusten voimassaoloaika uusien investointien kannalta”, minkä ansiosta ”uudet toimijat voivat saada tarvittavan rahoituksen ja siten pienentää määräävään markkina-asemaan liittyvää riskiä”.
Kolmanneksi Tempus toteaa kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden siirtymäkauden huutokauppoihin ja pysyviin huutokauppoihin osallistumisen välillä tekemästä valinnasta, että vaikka komissio väittää riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappaleessa, että siirtymäkauden huutokaupoilla on tarkoitus parantaa kysyntäjoustoa, se ei ole selittänyt, missä määrin molempiin huutokauppoihin osallistumisen poissulkeminen parantaa kysyntäjoustoa. Tempusin mukaan komissio ei ole myöskään selittänyt vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 232 kohdan a alakohdassa edellytettävää perustetta ”tekninen suorituskyky ei riitä tuotannon riittävyyttä koskevan ongelman ratkaisemiseksi”, jolla voitaisiin perustella tällaista poissulkemista.
Neljänneksi komissio tarkastelee Tempusin mukaan kustannusten perimiseen sovellettavan menetelmän yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan sitä, onko tarkasteltavalla toimenpiteellä minkäänlaista kannustavaa vaikutusta, vaikka tämä vaikutus olisi hyvin pieni eikä sillä voitaisi reagoida markkinoilla havaittuihin toimintapuutteisiin tehokkaimmalla ja taloudellisimmalla tavalla. Tempusin mukaan komissio ei näin ollen ole tarkastellut ongelmia, jotka johtuvat siitä, ettei valittu kustannusten perimiseen sovellettava menetelmä anna kuluttajille selkeää hintasignaalia heidän kolmen kulutuspiikin aikaista energian kulutustaan ajatellen, joten se on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa.
Viidenneksi Tempus toteaa, ettei komissio käsitellyt riidanalaisessa päätöksessä pysyvien huutokauppojen yhteydessä kestoltaan avoimet tehotilanteen vaihtelut kattavien sopimusten käyttöä määräaikaisten sopimusten sijasta.
Kuudenneksi komissio ei käsitellyt kyseisessä päätöksessä myöskään vaatimusta esittää tarjoustakaus huutokaupoissa eikä siksi selittänyt, miksi kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden pitäisi olla velvollisia tarjoamaan sama takaus kuin sähköntuottajien.
Seitsemänneksi riidanalaista päätöstä ei ole Tempusin mielestä perusteltu riittävästi sen osalta, ettei kysyntäjouston avulla aikaan saadusta siirron ja jakelun aikaisen hävikin vähentämisestä makseta lisäkorvausta. Kyseisen päätöksen 140 perustelukappaleeseen sisältyy kehäpäätelmä, eikä siinä vastata kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille, joiden mukaan siirron ja jakelun aikaisen hävikin välttäminen lisää verkossa saatavilla olevaa kapasiteettia. Komission olisi pitänyt selittää, miksi on objektiivisesti perusteltua, ettei kysyntäjoustoa soveltavien yritysten avulla aikaan saatavaa hävikin vähentämistä oteta huomioon.
Komissio ja Yhdistynyt kuningaskunta kiistävät Tempusin väitteet.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 1.7.2008, Chronopost ja La Poste v. UFEX ym.,
C‑341/06 P ja C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
kohta ja tuomio 22.12.2008, British Aggregates v. komissio,
C‑487/06 P
,
EU:C:2008:757
,
kohta).
Kun kyseessä on erityisesti vastustamatta jättämisestä SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti tehty päätös, kuten käsiteltävässä asiassa, unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää, että tällaisen lyhyellä aikavälillä tehdyn päätöksen on sisällettävä ainoastaan ne syyt, joiden vuoksi komissio katsoo, ettei asianomaisen tuen sisämarkkinoille soveltuvuuden arviointiin liity vakavia vaikeuksia, ja että tällaisen päätöksen lyhyitäkin perusteluja on pidettävä riittävinä SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa määrättyyn perusteluvelvollisuuteen nähden, kunhan niistä kuitenkin ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti syyt, joiden vuoksi komissio on katsonut, ettei tällaisia vaikeuksia ole ollut, koska kyseisten perustelujen perusteltavuus ei kuulu perusteluvelvollisuuden piiriin (tuomio 15.6.1993, Matra v. komissio,
C-225/91
,
EU:C:1993:239
,
kohta; tuomio 22.12.2008, Régie Networks,
C-333/07
,
EU:C:2008:764
,
,
ja
kohta ja tuomio 27.10.2011, Itävalta v. Scheucher-Fleisch ym.,
C‑47/10 P
,
EU:C:2011:698
,
kohta).
Tempusin toisen kanneperusteen yhteydessä esittämiä seitsemää väitettä on tutkittava peräkkäin näiden seikkojen valossa.
Ensimmäisestä väitteestä on todettava, ettei riidanalaisen päätöksen 107 ja 131 perustelukappaleen välillä ole mitään ristiriitaa. Kyseisen päätöksen 107 perustelukappaleessa esitetään nimittäin lyhyesti Yhdistyneen kuningaskunnan väite, jonka mukaan kehittyneet kysyntäjoustoa soveltavat toimijat ja tukea tarvitsevat toimijat, jotka eivät ole vielä kehittyneet riittävästi, on erotettava toisistaan, ja 131 perustelukappaleessa esitetään tuen tarkoituksenmukaisuutta koskeva komission arviointi, jonka mukaan muun muassa kysyntäjouston ala on kokonaisuutena tarkasteltuna vielä lapsenkengissään.
Toisesta väitteestä, joka koskee riidanalaisen päätöksen 134 ja 152 perustelukappaletta, on todettava, että 152 perustelukappale, jonka mukaan uusia investointeja koskevien uusien kapasiteettisopimusten riittävän pitkä voimassaoloaika mahdollistaa sen, että uudet markkinoille tulijat voivat varmistaa tarvittavan rahoituksen, on laadittu yleisin sanamuodoin, eikä siinä viitata mihinkään tiettyyn toimijoiden ryhmään. Vaikka kyseisen päätöksen 134 perustelukappaleesta voidaan johtaa, että kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden toteutusajat ovat erilaisia ja mahdollisesti lyhyempiä kuin muuntyyppisten toimijoiden, komission ei tarvinnut myöskään edellä tämän tuomion 198 ja 199 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella viitata erityisesti kyseisen päätöksen 152 perustelukappaleessa sopimusten, joita kysyntäjoustoa soveltavat toimijat voisivat tehdä, asianmukaisimpaan voimassaoloaikaan.
Riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappaletta koskevasta kolmannesta väitteestä on huomautettava, että komissio totesi siinä, kuten kyseisen päätöksen 88–94 perustelukappaleessa oli jo mainittu, että Yhdistynyt kuningaskunta tutki tai pani täytäntöön lisätoimenpiteitä muun muassa parantaakseen kysyntäjoustoa. Mainitun päätöksen 89 perustelukappaleessa nimittäin viitataan nimittäin muun muassa siihen, että Yhdistynyt kuningaskunta hyödyntää kysyntäjoustoon liittyviä mahdollisuuksia. Komissiota ei siksi voida moittia siitä, ettei riidanalaisen päätöksen tätä osaa ole perusteltu tai ettei sitä ole perusteltu riittävästi.
Kun otetaan huomioon, että kysyntäjoustoa soveltavat toimijat voivat saada sopimuksen joko siirtymäkauden huutokaupoissa tai pysyvissä huutokaupoissa mutta eivät molemmissa huutokauppatyypeissä, kysymys siitä, voitiinko tarkasteltavalla toimenpiteellä parantaa kysyntäjoustoa ja oliko se vuosia 2014–2020 koskevien suuntaviivojen 232 kohdan a alakohdan mukainen, kuuluu perustelujen perusteltavuuteen ja siten riidanalaisen päätöksen asiasisällön laillisuuteen, joka on erotettava perusteluvelvollisuudesta muodostuvan olennaisen muotomääräyksen noudattamisesta (ks. analogisesti tuomio 10.7.2008, Bertelsmann ja Sony Corporation of America v. Impala,
C‑413/06 P
,
EU:C:2008:392
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittu kysymys kuuluu ensimmäisen kanneperusteen kolmanteen osaan, joka hylättiin, kuten edellä tämän tuomion 182 kohdasta ilmenee.
Myöskään kustannusten perinnässä sovellettavaa menetelmää koskevalla Tempusien neljännellä väitteellä ei pyritä riitauttamaan sitä, ettei komissio olisi noudattanut perusteluvelvollisuutta, vaan sillä pyritään riitauttamaan riidanalaisen päätöksen perustelujen perusteltavuus. Edellä tämän tuomion 183 kohdasta kuitenkin ilmenee, että tämä väite hylättiin.
Tarkasteltaessa viidennettä väitettä, jonka mukaan komissio ei käsitellyt riidanalaisessa päätöksessä kestoltaan avoimia tehotilanteen vaihteluja koskevien sopimusten käyttöä määräaikaisia tehotilanteen vaihteluja koskevien sopimusten sijasta, pitää paikkansa, ettei riidanalaisessa päätöksessä tarkasteltu päätöstä edellyttää sopimusten kuulumista ensimmäiseen eikä jälkimmäiseen ryhmään. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 188 kohdassa, komissiota ei kuitenkaan voida moittia perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä, kun otetaan huomioon yhtäältä se, ettei tätä kysymystä ollut otettu esille komissiossa tarkasteltavan toimenpiteen alustavan tutkinnan aikana, ja toisaalta edellä tämän tuomion 198 ja 199 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, koska se ei viitannut riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti tähän kysymykseen.
Tämä pätee lähinnä samoista syistä myös Tempusin kuudenteen väitteeseen, jonka mukaan komissio ei selittänyt riidanalaisessa päätöksessä, miksi kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden pitäisi antaa sama takaus kuin sähköntuottajien, jotta ne voivat osallistua huutokauppoihin.
Riidanalaisen päätöksen 26 perustelukappaleessa selitetään, että jotta mahdolliset tuotanto- tai kysyntäjoustoyksiköt voivat osallistua huutokauppoihin, niiden on annettava vakuus osoittaakseen, että ne osallistuvat huutokauppoihin vakavissaan ja että niiden aikomus toimittaa toimintavalmis yksikkö viimeistään toimitusvuoden alussa on tosiasiallinen. Koska kysyntäjoustoa soveltavien toimijoiden mahdollista erilaista kohtelua vakuuden antamista koskevan velvollisuuden yhteydessä ei ollut otettu esiin alustavan tutkinnan aikana eikä myöskään komissiolle spontaanisti esitetyissä huomautuksissa, komissio ei ollut perusteluvelvollisuutta noudattaakseen velvollinen esittämään riidanalaisessa päätöksessä perusteluja, miksi tällainen erilainen kohtelu ei ole välttämätöntä.
Siitä, ettei kysyntäjouston avulla aikaan saadusta sähkön siirron ja jakelun aikaisen hävikin vähentämisestä makseta lisäkorvausta kapasiteettimarkkinoilla, on lopuksi muistutettava, että komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappaleessa, että kun otetaan huomioon tarkasteltavan toimenpiteen tavoite, se, ettei lisäkorvausta maksettu tällä perusteella kysyntäjoustoa soveltaville toimijoille, on perusteltua. Suppeudestaan huolimatta tämä tieto oli riittävä, jotta voidaan ymmärtää, miksi komissio ei katsonut, että tällaisen lisäkorvauksen maksamatta jättäminen voi herättää epäilyjä tarkasteltavan toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille.
Kuten edellä tämän tuomion 204 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, perusteluvelvollisuuden noudattamista koskeva kysymys on riidanalaisen päätöksen tämän osan yhteydessä erotettava näiden perustelujen perusteltavuutta koskevasta kysymyksestä. Edellä tämän tuomion 187 kohdasta kuitenkin ilmenee, että viimeksi mainittua kysymystä koskevat Tempusin väitteet on hylätty.
Kaiken edellä esitetyn perusteella toinen kanneperuste ja kanne kokonaisuudessaan on hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa todetaan, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, todetaan, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska Tempus on hävinnyt käsiteltävän asian ja komissio on vaatinut sen velvoittamista korvaamaan asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, Tempus on velvoitettava korvaamaan näissä oikeudenkäyntimenettelyissä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Koska Yhdistynyt kuningaskunta ei ole esittänyt oikeudenkäyntikuluja koskevia vaatimuksia, se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Mainitun työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, todetaan, että asiassa väliintulijoina olevat jäsenvaltiot vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Unionin tuomioistuimessa väliintulijana oleva Puolan tasavalta vastaa näin ollen omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 15.11.2018 antama tuomio Tempus Energy ja Tempus Energy Technology vastaan komissio (
T-793/14
,
EU:T:2018:790
) kumotaan.

2)
Asiassa T-793/14 nostettu kanne hylätään.

3)
Tempus Energy Ltd ja Tempus Energy Technology Ltd vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan lisäksi korvaamaan Euroopan komissiolle asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

4)
Puolan tasavalta sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.