CELEX: 62016TJ0307
Prístup k dokumentom
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Dokumenty týkajúce sa rozhodnutia Komisie o poskytnutí pôžičky Euratomu na podporu programu Ukrajiny na zvýšenie bezpečnosti jadrových energetických blokov
Čiastočné zamietnutie prístupu
Výnimka vzťahujúca sa na ochranu verejného záujmu v oblasti medzinárodných vzťahov
Výnimka vzťahujúca sa na ochranu obchodných záujmov
Prevažujúci verejný záujem
Nariadenie (ES) č. 1367/2006
Uplatňovanie na dokumenty týkajúce sa rozhodnutí prijatých v rámci Zmluvy o ESAE

Okolnosti predchádzajúce sporu
Rozhodnutie C(2013) 3496 final
Dňa 24. júna 2013 Európska komisia rozhodnutím C(2013) 3496 final (ďalej len „rozhodnutie o poskytnutí pôžičky“) poskytla pôžičku Euratomu pre Národnú spoločnosť Ukrajiny pre výrobu energie (Energoatom) na podporu programu Ukrajiny na zvýšenie bezpečnosti jadrových energetických blokov. Záruku za túto pôžičku poskytla ukrajinská vláda.
Rozhodnutie o poskytnutí pôžičky bolo prijaté na základe rozhodnutia Rady 77/270/Euratom z 29. marca 1977, ktorým sa Komisia splnomocňuje na uzatváranie zmlúv Euratom o pôžičke na účely príspevkov na financovanie jadrových elektrární (
Ú. v. ES L 88, 1977, s. 9
; Mim. vyd. 10/001, s. 4), zmeneného rozhodnutím 94/179/Euratom z 21. marca 1994 (
Ú. v. ES L 84, 1994, s. 41
; Mim. vyd. 10/001, s. 36). Podľa článku 1 tohto rozhodnutia sa Komisia splnomocňuje uzatvárať zmluvy o pôžičkách v mene Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu a v limitoch stanovených Radou, pričom takto získané prostriedky sa budú poskytovať vo forme pôžičiek na financovanie projektov na zvýšenie bezpečnosti a účinnosti jadrových elektrární niektorých tretích krajín uvedených v prílohe, medzi ktorými je uvedená aj Ukrajina.
Žiadosť o prístup k dokumentom
Žalobkyňa, CEE Bankwatch Network, je združením mimovládnych organizácií založeným podľa českého právneho poriadku. Cieľom tohto združenia podľa jeho štatútu je kontrolovať činnosť medzinárodných finančných inštitúcií pôsobiacich v tomto regióne a podporovať alternatívne riešenia v ich politikách a projektoch, ktoré budú udržateľné z environmentálneho, spoločenského a hospodárskeho hľadiska v rozsahu, v akom to bude možné. Jej sídlo sa nachádza v Prahe (Česká republika).
V dňoch 6 a 7. novembra 2015 žalobkyňa požiadala Komisiu na základe článku 6 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331) o prístup k viacerým dokumentom týkajúcich sa rozhodnutia o poskytnutí pôžičky.
Žiadosť o prístup sa týkala piatich dokumentov alebo skupín dokumentov:
–
zmluva o pôžičke zo 7. augusta 2013 uzavretá medzi Ukrajinou a Európskym spoločenstvom pre atómovú energiu, konkrétne podmienky týkajúce sa environmentálnych a sociálnych požiadaviek (bod 1 žiadosti o prístup),
–
dôkazy a konkrétne stanoviská poskytnuté v rámci medziútvarových konzultácií uvedených v odôvodnení 12 rozhodnutia o poskytnutí pôžičky, ktoré Komisia zohľadnila v rámci hodnotenia napĺňania podmienok, ktoré majú byť splnené pred vyplatením prvej tranže pôžičky, a ktoré sa týkajú hlavných činností Ukrajiny v oblasti jadrovej energie a životného prostredia (bod 2 žiadosti o prístup),
–
oficiálna komunikácia medzi Komisiou a Ukrajinou týkajúca sa záväzkov, ktoré Ukrajina prijala v oblasti dodržiavania medzinárodných dohôd o životnom prostredí vrátane dohovoru o hodnotení vplyvu na životné prostredie presahujúceho štátne hranice, podpísaného v Espoo (Fínsko) 25. februára 1991, ktorý bol schválený v mene Európskeho spoločenstva 24. júna 1997 a nadobudol platnosť 10. septembra toho istého roku, ako aj dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, podpísaného v Aarhuse 25. júna 1998 (ďalej len „Aarhuský dohovor“), ktorý bol schválený v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (
Ú. v. EÚ L 124, 2005, s. 1
), a to najmä vzhľadom na rozhodnutie, ktoré prijala konferencia zmluvných strán Dohovoru z Espoo v júni 2014, podľa ktorého Ukrajina nesplnila povinnosti stanovené v článku 2 ods. 2 tohto dohovoru, pokiaľ ide o všeobecný právny a administratívny rámec pre rozhodovanie o predĺžení životnosti jadrových reaktorov (odsek 69 rozhodnutia VI/2) (bod 3 žiadosti o prístup),
–
odporúčanie Európskej investičnej banky (EIB) o finančných a hospodárskych aspektoch návrhu pôžičky, ktoré bolo poskytnuté v rámci procesu posudzovania pôžičky (bod 4 žiadosti o prístup),
–
akékoľvek oznámenie prijaté od ukrajinskej vlády alebo inej strany, pokiaľ ide o plánované predĺženie životnosti bloku 2 Juhoukrajinskej jadrovej elektrárne a bloku 1 Jadrovej elektrárne Záporožie (Ukrajina) (bod 5 žiadosti o prístup).
Listom z 21. decembra 2015 Komisia odpovedala na žiadosť, ktorá jej bola adresovaná, nasledujúcim spôsobom:
–
pokiaľ ide o bod 1 žiadosti o prístup, poskytla dva výňatky zo zmluvy o pôžičke týkajúce sa environmentálnych a sociálnych požiadaviek,
–
pokiaľ ide o bod 2 žiadosti o prístup, prístup odmietla z dôvodu, že na dotknuté dokumenty sa vzťahuje výnimka podľa článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001 vzťahujúca sa na prípady, keď by zverejnenie mohlo vážne narušiť rozhodovací proces inštitúcie,
–
pokiaľ ide o bod 3 žiadosti o prístup, poskytla žalobkyni dva listy, ktoré generálne riaditeľstvo (GR) Európskej komisie pre životné prostredie zaslalo viacerým ukrajinským orgánom,
–
pokiaľ ide o bod 4 žiadosti o prístup, odmietla prístup z dôvodu, že na dokument sa vzťahuje výnimka stanovená v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 týkajúca sa situácií, keď by sa zverejnením porušila ochrana obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby,
–
pokiaľ ide o bod 5 žiadosti o prístup, uviedla, že nemá k dispozícii žiadny dokument, a odkázala žalobkyňu na hyperlinkovú adresu.
Listom z 19. januára 2016 žalobkyňa doručila Komisii podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 opakovanú žiadosť, ktorou ju požiadala o zmenu postoja, pokiaľ ide o dokumenty, ktorých sa týkajú body 1, 2, 3 a 4 jej žiadosti o prístup. Na druhej strane nepodala žiadosť vo vzťahu k bodu 5. Žalobkyňa sa vo svojej opakovanej žiadosti odvolala na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Spoločenstva (
Ú. v. EÚ L 264, 2006, s. 13
).
Komisia listom z 9. februára 2016 v súlade s článkom 8 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 predĺžila lehotu na odpoveď o pätnásť pracovných dní. Listom z 1. marca 2016 opätovne predĺžila stanovenú lehotu na odpoveď na opakovanú žiadosť.
Napadnutý akt
Komisia svojím rozhodnutím C(2016) 2319 final z 15. apríla 2016 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) odpovedala na opakovanú žiadosť. Komisia v napadnutom rozhodnutí najprv konštatovala, že nariadenie č. 1367/2006 sa v danom prípade neuplatní.
Pokiaľ ide o bod 1 žiadosti o prístup (zmluva o pôžičke), Komisia potvrdila svoje rozhodnutie poskytnúť iba čiastočný prístup k zmluve o pôžičke, obmedzujúci sa na ustanovenia tohto dokumentu týkajúce sa environmentálnych a sociálnych požiadaviek. Podľa jej názoru nebolo možné zvyšnú časť zmluvy zverejniť, a to jednak na základe výnimky stanovenej v článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 vzťahujúcej sa na ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov, a jednak na základe výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke rovnakého nariadenia vzťahujúcej sa na ochranu obchodných záujmov.
Pokiaľ ide o bod 2 žiadosti o prístup (medziútvarové konzultácie a dôkazy týkajúce sa hodnotenia pred vyplatením prvej tranže pôžičky), Komisia poskytla prístup k trom dokumentom: poznámku GR pre životné prostredie adresovanú GR Komisie pre hospodárske a finančné záležitosti z 24. októbra 2014 a dva listy spoločnosti Energoatom adresované GR pre životné prostredie z 31. júla 2014. Zároveň však pri každom z týchto dokumentov odmietla uviesť mená, funkcie a podpisy uvádzaných osôb, pričom sa odvolala na výnimku stanovenú v článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001, ktorá sa týka ochrany súkromia a integrity jednotlivca.
Pokiaľ ide o bod 3 žiadosti o prístup (úradná komunikácia medzi Komisiou a Ukrajinou), Komisia potvrdila neexistenciu akejkoľvek ďalšej komunikácie spadajúcej do tejto kategórie s výnimkou dvoch listov GR pre životné prostredie, ktoré už boli zaslané listom z 21. decembra 2015.
Vo vzťahu k bodu 4 žiadosti o prístup (odporúčanie EIB), Komisia poskytla prístup k odporúčaniu EIB, ale zároveň rozhodla o obmedzení tohto prístupu. V tejto súvislosti sa opäť odvolala na výnimku týkajúcu sa ochrany obchodných záujmov podľa článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho v napadnutom rozhodnutí uviedla, že niektoré časti dokumentu, ku ktorým odmietla prístup, preberali ustanovenia zmluvy o pôžičke, vo vzťahu ku ktorým už pokladala za preukázané, že by ich zverejnenie poškodilo jej obchodné záujmy, ako aj obchodné záujmy spoločnosti Energoatom.
Pokiaľ ide o bod 5 žiadosti o prístup (oznámenia týkajúce sa predĺženia životnosti jadrových reaktorov), Komisia potvrdila, že nemá k dispozícii žiadny dokument, ktorý by podľa jej názoru mohol byť relevantný v rámci odpovede na žiadosť.
Napokon Komisia dospela k záveru, že neexistuje žiaden prevažujúci verejný záujem, ktorý by v zmysle článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 odôvodňoval zverejnenie zmluvy o pôžičke a odporúčania EIB v celom rozsahu.
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 17. júna 2016 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
Komisia 16. septembra 2016 predložila svoje vyjadrenie k žalobe.
Podaním podaným do kancelárie Všeobecného súdu 13. októbra 2016 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska podalo návrh na vstup vedľajšieho účastníka do tohto konania na podporu návrhov Komisie. Tomuto návrhu sa vyhovelo uznesením predsedu prvej komory Všeobecného súdu zo 17. novembra 2016.
Dňa 22. novembra 2016 žalobkyňa predložila svoju repliku.
Listom z 19. decembra 2016 Spojené kráľovstvo informovalo Všeobecný súd, že sa vzdáva možnosti predložiť vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania.
Dňa 9. januára 2017 Komisia predložila svoju dupliku.
Všeobecný súd (prvá komora) na základe správy sudcu spravodajcu konštatoval, že účastníci konania nepredložili žiadny návrh na nariadenie pojednávania v lehote stanovenej v článku 207 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku a v súlade s odsekom 2 tohto ustanovenia rozhodol, že vo veci sa rozhodne bez ústnej časti konania.
Žalobkyňa v žalobe navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Uznesením z 24. apríla 2017 Všeobecný súd na základe článku 91 písm. c) a článku 92 svojho rokovacieho poriadku uložil Komisii, aby predložila zmluvu o pôžičke a odporúčanie EIB v celom rozsahu. Tieto dokumenty boli doručené Všeobecnému súdu 2. mája 2017, pričom v súlade v článkom 104 rokovacieho poriadku neboli poskytnuté ani žalobkyni, ani Spojenému kráľovstvu.
Právny stav
Žalobkyňa vo svojej žalobe uvádza štyri žalobné dôvody, ktoré sa zakladajú na:
–
nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustila Komisia pri identifikácii uplatniteľných pravidiel tým, že neuplatnila nariadenie č. 1367/2006 na žiadosť o prístup, ktorá jej bola zaslaná,
–
porušení článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 vzťahujúceho sa na ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov,
–
porušení článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001 vzťahujúceho sa na ochranu obchodných záujmov,
–
porušení článku 4 nariadenia č. 1049/2001 tým, že Komisia nepreskúmala, či je zverejnenie odôvodnené prevažujúcim verejným záujmom.
Vo svojej replike žalobkyňa tvrdí, že Komisia porušila článok 42 Charty základných práv Európskej únie tým, že vo svojej odpovedi z 21. decembra 2015, v napadnutom rozhodnutí a vo vyjadrení k žalobe dostatočne nezohľadnila tvrdenia uvádzané žalobkyňou v priebehu správneho a sporového konania.
Nariadenie č. 1049/2001
Na úvod je potrebné podotknúť, že všeobecný režim upravujúci prístup verejnosti k dokumentom, ktoré majú k dispozícii inštitúcie, to znamená k dokumentom, ktoré niektorá z inštitúcií vypracovala alebo prijala a má v držbe, bol zavedený nariadením č. 1049/2001.
Toto nariadenie podľa jeho odôvodnenia 1 vychádza z vôle vyjadrenej v článku 1 druhom odseku ZEÚ, ktorý bol vložený Amsterdamskou zmluvou, otvoriť novú etapu v procese utvárania čoraz užšieho spojenectva medzi národmi Európy, v ktorom sa rozhodnutia prijímajú čo najotvorenejším spôsobom a čo najbližšie k občanovi. Ako pripomína odôvodnenie 2 tohto nariadenia, právo na prístup verejnosti k dokumentom inštitúcií sa viaže na ich demokratickú povahu (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
).
S týmto cieľom je účelom uvedeného nariadenia, ako uvádza jeho odôvodnenie 4 a jeho článok 1, poskytnúť verejnosti čo najširší prístupu k dokumentom, ktoré majú inštitúcie k dispozícii (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
).
Toto právo však zároveň podlieha určitým obmedzeniam z dôvodov verejného alebo súkromného záujmu. Konkrétnejšie, nariadenie č. 1049/2001 v súlade so svojím odôvodnením 11 upravuje v článku 4 systém výnimiek oprávňujúcich inštitúcie odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by jeho zverejnenie narušilo niektorý zo záujmov chránených týmto článkom (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
).
Preto článok 4 ods. 1 písm. a) tretia zarážka nariadenia č. 1049/2001 umožňuje inštitúciám odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov.
Ďalej článok 4 ods. 2 prvá zarážka rovnakého nariadenia umožňuje inštitúciám odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana „obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby, vrátane duševného vlastníctva“. Pre tento osobitný prípad toto ustanovenie stanovuje, že výnimka sa neuplatní, ak preváži verejný záujem na zverejnení predmetného dokumentu.
Keďže tieto výnimky sa odchyľujú od zásady čo najširšieho prístupu verejnosti k dokumentom, treba ich vykladať a uplatňovať reštriktívne (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
; pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
).
Pokiaľ teda dotknutá inštitúcia odmietne prístup k dokumentu, o ktorého poskytnutie bola požiadaná, v zásade jej prislúcha uviesť vysvetlenie, pokiaľ ide o otázku, ako môže prístup k tomuto dokumentu konkrétne a skutočne porušiť záujem chránený výnimkou stanovenou v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, na ktorú sa táto inštitúcia odvoláva (rozsudok z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
). Okrem toho nebezpečenstvo takéhoto poškodenia musí byť rozumne predvídateľné, a nie čisto hypotetické (rozsudky z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada,
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
, bod
, a z 21. júla 2011, Švédsko/MyTravel a Komisia,
C‑506/08 P
,
EU:C:2011:496
, bod
).
O prvom žalobnom dôvode založenom na pochybení Komisie pri identifikácii uplatniteľných pravidiel spočívajúcom v neuplatnení nariadenia č. 1367/2006 na žiadosť o prístup, ktorá jej bola zaslaná
Žalobkyňa svojím prvým žalobným dôvodom kritizuje napadnuté rozhodnutie z dôvodu, že v ňom neboli zohľadnené všetky pravidlá uplatniteľné na daný prípad. V prejednávanej veci bolo napadnuté rozhodnutie prijaté na základe nariadenia č. 1049/2001, a to bez toho, aby Komisia zohľadnila nariadenie č. 1367/2006, ktoré pritom bolo zásadné, keďže podľa žalobkyne obmedzuje možnosť inštitúcií Európskej únie odmietnuť prístup k dokumentom, ak sa požadované informácie týkajú emisií do životného prostredia.
Komisia tento žalobný dôvod spochybňuje.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že nariadenie č. 1367/2006, ktorého uplatňovania sa domáha žalobkyňa, zaviedlo do všeobecného režimu prístupu k dokumentom osobitné pravidlá, pokiaľ ide o prístup k informáciám, účasť verejnosti na rozhodovacom procese a prístup k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia.
Najmä pokiaľ ide o výnimku podľa článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001 uvedenú v bode 33 vyššie, ktorá sa týka ochrany obchodných záujmov a na ktorú sa Komisia odvolala v súvislosti s odmietnutím prístupu k určitým dokumentom, ktoré požadovala žalobkyňa, článok 6 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 1367/2006 stanovuje, že ak sa požadované informácie týkajú emisií do životného prostredia, predpokladá sa prevažujúci verejný záujem na zverejnení, a v dôsledku toho sa musia dokumenty poskytnúť.
Okrem toho, pokiaľ ide o výnimku podľa článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 uvedenú v bode 32 vyššie, článok 6 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1367/2006 stanovuje, že táto výnimka sa musí vykladať reštriktívne, berúc do úvahy verejný záujem, ktorému slúži zverejnenie, a skutočnosť, že požadované informácie sa týkajú emisií do životného prostredia.
Najprv je potrebné určiť, či sa tieto osobitné pravidlá obsiahnuté v nariadení č. 1367/2006 v prejednávanej veci uplatnia na účely stanovenia podmienok, za ktorých Komisia prípadne mohla odmietnuť prístup k požadovaným dokumentom.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že prijatie napadnutého rozhodnutia nadväzuje na pôžičku poskytnutú ukrajinskému podniku Energoatom zo strany Komisie, ktorá bola predmetom rozhodnutia o poskytnutí pôžičky.
Ako sa uvádza v bode 2 tohto rozsudku, rozhodnutie o poskytnutí pôžičky bolo prijaté na základe rozhodnutia 77/270 zmeneného rozhodnutím 94/179, pričom základom pre obe z týchto rozhodnutí sú články 1, 2, 172 a 203 AE.
Nezverejnené dokumenty sa teda týkajú aktu prijatého na základe ustanovení týkajúcich sa Zmluvy o ESAE.
Podľa žalobkyne táto okolnosť nemá vplyv na uplatňovanie uvedených nariadení. Na podporu svojho stanoviska uvádza, že Euratom tvorí súčasť Únie. V replike tvrdí, že Komisia predstavuje „inštitúciu Spoločenstva“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1367/2006. Z toho vyvodzuje, že každý dokument v držbe tejto inštitúcie podlieha ustanoveniam tohto nariadenia, či už ide o dokument vypracovaný alebo prijatý v rámci právomocí, ktoré jej boli zverené na základe Zmluvy o EÚ a Zmluvy o FEÚ alebo v rámci právomocí, ktoré vyplývajú zo Zmluvy o ESAE.
V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade konštatovať, že nariadenie č. 1367/2006 podľa svojho názvu, preambuly a ustanovení vykonáva v oblasti informácií záväzky prijaté v rámci medzinárodného dohovoru, ktorého zmluvnou stranou nie je Európske spoločenstvo pre atómovú energiu, konkrétne Aarhuského dohovoru. Ako vyplýva z článku 1 rozhodnutia Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 o uzavretí v mene Európskeho spoločenstva Aarhuského dohovoru (
Ú. v. ES L 124, 2005, s. 1
), uvedený dohovor bol schválený len v mene Európskeho spoločenstva, ktoré sa stalo Úniou. Keďže Európske spoločenstvo pre atómovú energiu nie je zmluvnou stranou tohto dohovoru, nemôže bez toho, aby to bolo stanovené v opačnom zmysle, podliehať záväzkom obsiahnutým v nariadení, ktorým sa tento dohovor vykonáva.
V druhom rade je potrebné konštatovať, že akty prijaté podľa Zmluvy o ESAE nemusia, na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, nevyhnutne podliehať povinnostiam, ktoré sa uplatňujú v rámci Únie. Ako totiž zdôrazňuje Komisia, Európske spoločenstvo pre atómovú energiu a Európske spoločenstvo, ktoré sa stalo Úniou, predstavujú odlišné organizácie založené rôznymi zmluvami, ktoré majú samostatnú medzinárodnoprávnu subjektivitu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. apríla 1965, Müller/Rady,
28/64
,
EU:C:1965:39
, s. 321), pričom každé z nich podlieha osobitným pravidlám.
Pravidlá uplatniteľné v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu stanovuje Zmluva o ESAE. Medzi týmito pravidlami sa nachádza aj článok 106a ods. 1 AE, ktorý vo vzťahu k fungovaniu Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu stanovuje uplatniteľnosť niektorých ustanovení Zmlúv o EÚ a o FEÚ, okrem iného aj článku 15 ZFEÚ, predtým článku 255 ES, ktorý predstavuje právny základ nariadenia č. 1049/2001. Keďže toto nariadenie, ktoré stanovuje všeobecný systém prístupu k dokumentom inštitúcií, je založené na ustanovení uplatniteľnom v Európskom spoločenstve pre atómovú energiu, uplatňuje sa na prístup k dokumentom v držbe inštitúcií a orgánov konajúcich v tomto rámci, čo nespochybňuje ani žalobkyňa.
Ako uvádza Komisia, o odlišný prípad ide v prípade nariadenia č. 1367/2006, ktoré bolo v zmysle jeho odôvodnenia prijaté na základe článku 175 ES, teraz článku 192 ZFEÚ. Keďže posledné uvedené ustanovenie nie je uvedené v článku 106a ods. 1 AE, akty prijaté na jeho základe vrátane zmieneného nariadenia sa nemôžu uplatňovať v rámci Euratomu.
V treťom rade je potrebné uviesť, že nariadenie č. 1367/2006 sa podľa svojho znenia osobitne vzťahuje na inštitúcie a orgány Európskeho spoločenstva, a to bez toho, aby stanovovalo svoje uplatňovanie na iné subjekty, napríklad na inštitúcie alebo orgány spadajúce pod Európske spoločenstvo pre atómovú energiu. V jeho názve sa tak uvádza, že toto nariadenie je o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru na „inštitúcie a orgány Spoločenstva“. Aj právny základ nariadenia uvedený na začiatku preambuly odkazuje iba na Zmluvu o ES. Napokon článok 2 ods. 1 písm. c) stanovuje, že „inštitúcia alebo orgán Spoločenstva“ je „verejná inštitúcia, orgán, úrad alebo agentúra zriadená zmluvou alebo na jej základe“, ktorou vzhľadom na právny základ nariadenia č. 1367/2006 môže byť len Zmluva o ES ako predchodkyňa Zmluvy o FEÚ.
Túto analýzu nemôžu spochybniť argumenty, ktoré uvádza žalobkyňa.
Žalobkyňa najprv spochybňuje, že by nariadenie č. 1367/2006 vykonávalo Aarhuský dohovor.
V tejto súvislosti stačí uviesť, že na rozdiel od toho, čo uvádza žalobkyňa, a v súlade s tým, čo bolo uvedené v bode 46 vyššie, toto tvrdenie vyvracia samotné znenie zmieneného nariadenia, ktoré vo svojom názve, odôvodneniach a ustanoveniach odkazuje na tento dohovor.
Žalobkyňa ďalej zdôrazňuje, že článok 2 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 1367/2006 zaraďuje do definície pojmu informácia o životnom prostredí aj „žiarenie alebo odpad vrátane rádioaktívneho odpadu“. Z tohto odkazu na skutočnosti súvisiace s rádioaktivitou vyvodzuje, že uvedené nariadenie sa vzťahuje na prístup k informáciám o jadrovej bezpečnosti vrátane dokumentov držaných v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že neexistuje žiadny právny základ pre uplatnenie nariadenia č. 1367/2006 na dokumenty uchovávané v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu, keďže ustanovenie, na ktorom je založené toto nariadenie, nie je uplatniteľné na Zmluvu o ESAE. Tento chýbajúci právny základ nemožno nahradiť prítomnosťou výrazov obsahujúcich odkazy na jadrovú energiu v uvedenom nariadení, keďže takéto odkazy sa môžu vyskytnúť aj v iných kontextoch, než je Európske spoločenstvo pre atómovú energiu.
Žalobkyňa ďalej uvádza, že rokovací poriadok Komisie bol zmenený s cieľom zabezpečiť dodržanie povinností vyplývajúcich z nariadenia č. 1367/2006, a to najmä v prípade, keď táto inštitúcia koná v rámci Zmluvy o ESAE. Pokiaľ ide o túto otázku, odkazuje na rozhodnutie Komisie 2008/401/ES, Euratom z 30. apríla 2008, ktorým sa mení a dopĺňa jej rokovací poriadok v súvislosti s podrobnými pravidlami uplatňovania nariadenia č. 1367/2006 (
Ú. v. EÚ L 140, 2008, s. 22
).
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že ako zdôrazňuje žalobkyňa, Komisia prijala rozhodnutie s cieľom zabezpečiť uplatňovanie nariadenia č. 1367/2006 pri aktoch, ktoré prijíma, pričom v čísle tohto rozhodnutia sa nachádza označenie „Euratom“ a jeho preambula uvádza, že bolo prijaté „so zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu“.
Prítomnosť týchto zmienok je dôsledkom skutočnosti, že samotné menené rozhodnutie 2008/401 je okrem Zmluvy o ES, Zmluvy o ESUO a Zmluvy o EÚ založené aj na Zmluve o ESAE. Keďže rokovací poriadok Komisie bol okrem iného založený aj na Zmluve o ESAE, rozhodnutie, ktoré ho zmenilo a doplnilo, muselo byť okrem Zmlúv o EÚ a ES založené aj na tejto zmluve. Keďže platnosť Zmluvy o ESUO sa skončila 23. júla 2002, teda pred prijatím rozhodnutia 2008/401, zmienka o nej ako o právnom základe sa v tomto rozhodnutí už nenachádza.
Dôsledkom týchto zmienok však nemôže byť rozšírenie rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 1367/2006 na dokumenty uchovávané v rámci Zmluvy o ESAE. Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, a ako vyplýva z bodu 47 vyššie, Únia a Európske spoločenstvo pre atómovú energiu majú vlastnú samostatnú právnu subjektivitu, pričom údaj „Euratom“ v rozhodnutí 2008/401 nemôže mať za následok, že by sa ustanovenia nariadenia č. 1367/2006, ktoré sa uplatňujú na Komisiu len vtedy, keď koná v rámci pôsobnosti Zmluvy o FEÚ, začali na túto inštitúciu uplatňovať aj vtedy, keď koná v rozsahu pôsobnosti Zmluvy o ESAE.
Žalobkyňa sa napokon domnieva, že nariadenie č. 1367/2006 sa musí uplatňovať v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu v dôsledku rozhodnutia Európskeho ombudsmana č. 2335/2008/(VIK) CK, ktorý sa vyjadril v tomto zmysle.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že ombudsman v uvedenom rozhodnutí konštatuje, že členské štáty a Európske spoločenstvo, ktorého právnym nástupcom sa stala Únia, sú zmluvnými stranami Aarhuského dohovoru, a to s tým dôsledkom, že príslušné vnútroštátne orgány a inštitúcie EÚ musia uplatňovať pravidlá stanovené týmto dohovorom, ak im bola doručená žiadosť o zverejnenie informácií o životnom prostredí (bod 61 uvedeného rozhodnutia). Podľa ombudsmana záväzky Únie vyplývajúce z Aarhuského dohovoru tvoria súčasť práva Únie v oblasti prístupu k dokumentom (bod 62 tohto rozhodnutia).
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, tieto pripomienky neuvádzajú, že by sa podľa ombudsmana nariadenie č. 1367/2006 vzťahovalo na dokumenty uchovávané v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu. Potvrdzujú len to, že pokiaľ ide o prístup k informáciám, Aarhuský dohovor, ako taký vykonaný nariadením č. 1367/2006, sa vzťahuje na akty prijaté inštitúciami Únie, keď konajú v rámci tohto dohovoru.
Žalobkyňa sa však domnieva, že ombudsman v rozhodnutí uvedenom v bode 60 vyššie potvrdil, že na základe článkov 15 ZFEÚ a 106a ods. 1 AE sa tieto povinnosti uplatňujú aj na dokumenty uchovávané v rámci Zmluvy o ESAE.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že na rozdiel od toho, čo uvádza žalobkyňa, nariadenie č. 1367/2006 nebolo prijaté na základe článku 255 ES, teraz článku 15 ZFEÚ, ale je založené na článku 175 ES, teraz článku 192 ZFEÚ, ktorý sa neuplatňuje v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu. Keďže posledné uvedené ustanovenie sa v zmienenom rámci neuplatňuje, nemohlo ani predstavovať právny základ pre uplatňovanie tohto nariadenia na dokumenty uchovávané v rámci tohto spoločenstva (pozri body 48 a 49 vyššie).
Žalobkyňa zastáva názor, že ombudsman vo svojom rozhodnutí ďalej uvádza, že inštitúcie Únie musia vykladať právo Únie s ohľadom na všeobecné zásady a základné práva, medzi ktoré patrí aj prístup k dokumentom.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že ako uvádza žalobkyňa, právo na prístup k dokumentom bolo v článku 42 Charty základných práv postavené na úroveň základného práva, pričom podľa článku 6 ods. 3 ZEÚ základné práva, tak ako vyplývajú z ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, predstavujú všeobecné zásady práva Únie.
Pokiaľ ide o Úniu, článok 52 ods. 2 Charty základných práv stanovuje, že práva uznané v tejto Charte, ktoré sú predmetom ustanovení Zmlúv, sa vykonávajú za podmienok a v medziach vymedzených týmito Zmluvami.
V prejednávanej veci z článku 15 ZFEÚ, ktorý nahradil článok 255 ES, vyplýva, že obmedzenia práva na prístup k informáciám stanovia Európsky parlament a Rada prostredníctvom nariadení.
Podobne ako vyplýva z článkov 191 a 192 ZFEÚ, pričom posledné uvedené ustanovenie nahradilo článok 175 ES, o opatreniach zameraných na vykonávanie politiky EÚ v oblasti životného prostredia v zásade rozhodujú Európsky parlament a Rada.
Na účely vymedzenia obmedzení práva na prístup k dokumentom je teda potrebné zaoberať sa aktmi prijatými na základe týchto ustanovení, konkrétne nariadeniami č. 1049/2001 a č. 1367/2006.
Pritom zatiaľ čo sa nariadenie č. 1049/2001 vzťahuje na dokumenty uchovávané v rámci Európskeho spoločenstva, ktoré sa stalo Úniou, a na základe článku 106a ods. 1 AE v rámci Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu, situácia je z vyššie uvedených dôvodov odlišná v prípade nariadenia č. 1367/2006, ktoré sa vo vzťahu k informáciám o životnom prostredí uplatňuje iba v rámci Európskeho spoločenstva, ktoré sa stalo Úniou.
Okrem toho sa podľa týchto aktov musí poskytnúť široký prístup k informáciám, ktoré sa nachádzajú v držbe inštitúcií, pričom sa má zabezpečiť zladenie tohto prístupu s inými chránenými záujmami, a to v takom rozsahu a takým spôsobom, aké sú v týchto aktoch opísané, a bez toho, aby bolo možné zmeniť stanovený rozsah pôsobnosti každého z týchto aktov. Takýto prípad by nastal, ak by boli povinnosti stanovené nariadením č. 1367/2006 uplatňované mimo inštitúcií a orgánov Únie.
Prvý žalobný dôvod je teda potrebné zamietnuť.
O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 upravujúceho ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov
Žalobkyňa sa domnieva, že na rozdiel od toho, čo uvádza Komisia v napadnutom rozhodnutí, výnimka stanovená v článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 vzťahujúca sa na ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov nemôže odôvodniť odmietnutie poskytnutia celej zmluvy o pôžičke (bod 1 žiadosti o prístup), keďže prístup k tomuto dokumentu by neohrozil jadrovú bezpečnosť, a že Komisia nevysvetlila, ako by mohol tento prístup konkrétne a skutočne narušiť ochranu tohto záujmu.
Komisia tento žalobný dôvod spochybňuje.
Podľa článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 inštitúcie odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov.
Podľa judikatúry mimoriadna citlivosť a dôležitosť záujmov chránených týmto ustanovením v spojení so záväznou povahou odmietnutia prístupu, na ktoré sa podľa uvedeného ustanovenia musí inštitúcia odvolať, ak by sprístupnenie dokumentu verejnosti mohlo poškodiť tieto záujmy, priznávajú rozhodnutiu, ktoré má inštitúcia prijať, komplexný a chúlostivý charakter vyžadujúci si mimoriadny stupeň obozretnosti. Takéto rozhodnutie si teda vyžaduje určitú mieru voľnej úvahy (rozsudky z 1. februára 2007, Sison/Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a zo 7. októbra 2015, Jurašinović/Rada,
T‑658/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:766
, bod
).
Okrem toho Súdny dvor a Všeobecný súd dospeli k záveru, že kritériá uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1049/2001 sú veľmi všeobecné, keďže ako vyplýva zo znenia tohto ustanovenia, odmietnutie prístupu musí byť namietané v prípade, že by zverejnenie dotknutého dokumentu „porušilo“ ochranu „verejného záujmu“, osobitne pokiaľ ide o „medzinárodné vzťahy“ (rozsudky z 1. februára 2007, Sison/Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a zo 7. októbra 2015, Jurašinović/Rada,
T‑658/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:766
, bod
).
Za týchto podmienok sa preskúmanie zákonnosti rozhodnutí založených na tomto ustanovení, ktoré vykonáva Všeobecný súd, musí podľa uvedenej judikatúry obmedziť na overenie rešpektovania procesných pravidiel a pravidiel odôvodnenia, vecnej správnosti skutkových zistení, ako aj absencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomocí (rozsudky z 1. februára 2007, Sison/Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a zo 7. októbra 2015, Jurašinović/Rada,
T‑658/14
, neuverejnený,
EU:T:2015:766
, bod
).
Pokiaľ ide osobitne o odôvodnenie, to musí byť prispôsobené povahe daného aktu a musí byť z neho jasne a jednoznačne zrejmá úvaha inštitúcie, ktorá akt vydala, aby mali dotknuté osoby možnosť oboznámiť sa s dôvodmi prijatého opatrenia a aby mal príslušný súd možnosť vykonať svoje preskúmanie. Požiadavka odôvodnenia sa musí posudzovať vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, charakter uvádzaných dôvodov a záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie špecifikovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, pretože otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, teraz článku 296 ZFEÚ, sa musí posúdiť vzhľadom nielen na jeho znenie, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych noriem upravujúcich dotknutú oblasť (rozsudky z 1. februára 2007, Sison/Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
, a z 10. septembra 2008, Williams/Komisia,
T‑42/05
, neuverejnený,
EU:T:2008:325
, bod
).
Napokon zo znenia článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že pokiaľ ide o výnimky z práva na prístup obsiahnuté v tomto ustanovení, inštitúcia je povinná odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, ak by jeho sprístupnenie verejnosti mohlo poškodiť záujmy chránené uvedeným ustanovením, bez toho, aby v tomto prípade bolo potrebné, a to na rozdiel od obdobného prípadu podľa odseku 2 tohto článku, vyvážiť požiadavky týkajúce sa ochrany uvedených záujmov s požiadavkami vyplývajúcimi z iných záujmov (rozsudok z 1. februára 2007, Sison/Rada,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
, bod
).
Práve vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba posúdiť, či, ako uvádza žalobkyňa, sa Komisia dopustila porušenia článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
V napadnutom rozhodnutí Komisia na odôvodnenie svojho odmietnutia poskytnúť prístup k určitým dokumentom alebo k častiam dokumentov na základe výnimky týkajúcej sa medzinárodných vzťahov uviedla v podstate tri tvrdenia:
–
najprv, že zverejnenie celej zmluvy o pôžičke by mohlo poškodiť dosiahnuté výsledky úsilia o kvalitné vzťahy s Ukrajinou zamerané na zlepšenie bezpečnosti jej jadrových elektrární, pričom podľa Komisie je v záujme Únie udržiavať túto kvalitu medzinárodných vzťahov, a to nielen s týmto štátom, ale aj s ostatnými susednými krajinami,
–
ďalej, že Ukrajina je pre Úniu strategickým partnerom, pokiaľ ide o zaistenie bezpečnosti jej dodávok energie,
–
a napokon, že zverejnenie citlivých obchodných informácií týkajúcich sa spoločnosti Energoatom by malo negatívny diplomatický dosah.
Žalobkyňa v rámci týchto tvrdení kritizuje prvé a tretie z nich, zatiaľ čo k druhému v poradí neuvádza žiadne pripomienky.
Pokiaľ ide o uvedené prvé a tretie tvrdenie, žalobkyňa v prvom rade uvádza, že Komisia nespresnila, či sa cieľ jadrovej bezpečnosti týka verejnej bezpečnosti, obrany alebo medzinárodných vzťahov, ktoré sú všetky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1049/2001.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že na rozdiel od toho, čo uvádza žalobkyňa, napadnuté rozhodnutie vo svojom bode 2.2 presne a výslovne odkazuje na ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov, ktorý je upravený v článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001. Z vysvetlení uvedených v napadnutom rozhodnutí ďalej vyplýva, že Komisia sa domnieva, že ak by sa zhoršila kvalita vzťahov s Ukrajinou, predstavovalo by to zmarenie úsilia zameraného na zaistenie bezpečnosti jadrových elektrární v susedstve Únie. Na základe týchto skutočností sa Všeobecný súd domnieva, že Komisia určila použitú výnimku ako výnimku stanovenú v článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážke uvedeného nariadenia.
V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, prístup k požadovaným dokumentom, by nijako nenarušil jadrovú bezpečnosť v pravom zmysle slova, keďže tieto dokumenty obsahujú výlučne údaje hospodárskej a finančnej povahy, pričom takéto údaje nemajú na túto otázku bezpečnosti žiadny vplyv.
V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že toto tvrdenie je neúčinné, keďže Komisia neodôvodnila svoje rozhodnutie tým, že by sa uvedená žiadosť vzťahovala na informácie o jadrovej bezpečnosti, ale ako vyplýva z bodu 83 vyššie, tým, že konštatovala, že zverejnenie zmluvy by mohlo narušiť kvalitu vytvorených vzťahov s Ukrajinou, ktorú je dôležité zachovať.
V treťom rade žalobkyňa tvrdí, že medzi výnimky z povinnosti poskytnutia prístupu k dokumentom inštitúcií nepatrí to, akým spôsobom budú orgány tretej krajiny vnímať rozhodnutia inštitúcie.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že to, akým spôsobom vnímajú orgány tretej krajiny rozhodnutia Únie, predstavuje súčasť vzťahov s tretími krajinami. Od tohto vnímania sa totiž odvíja aj ďalšie pokračovanie a kvalita týchto vzťahov. Môže teda odôvodniť uplatnenie predmetnej výnimky.
V štvrtom rade žalobkyňa vytýka Komisii, že nevysvetlila, v čom by zverejnenie požadovaných dokumentov mohlo poškodiť vytvorené vzťahy s Ukrajinou v oblasti jadrovej bezpečnosti. Komisia navyše podľa nej nevysvetlila ani to, ako by zverejnenie citlivých obchodných údajov týkajúcich sa spoločnosti Energoatom mohlo mať diplomatický dosah.
Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 77 až 79 vyššie je potrebné túto argumentáciu odmietnuť. V napadnutom rozhodnutí totiž Komisia výslovne uviedla, že Ukrajina prijala dobrovoľne záväzok vykonávať „záťažové testy“, ktoré umožnili Komisii a Ukrajine lepšie pochopiť existujúce riziká, pričom bolo jednoznačne v záujme Únie zachovať túto kvalitu vzťahov a podporovať v susedných krajinách najprísnejšie európske pravidlá v oblasti jadrovej bezpečnosti. Komisia tiež vysvetlila, že následné zverejnenie celej zmluvy tretím stranám by mohlo poškodiť kvalitu vzťahov, ktoré boli vytvorené, a to so všetkými z toho vyplývajúcimi dôsledkami pre jadrovú bezpečnosť.
V kontexte výnimky tiež Komisia uviedla, že prezradenie citlivých obchodných informácií týkajúcich sa spoločnosti Energoatom by malo negatívny diplomatický dosah. Vzhľadom na to, že tento podnik predstavuje štátny podnik, si toto odôvodnenie nevyžadovalo dodatočné vysvetlenie.
V piatom rade žalobkyňa tvrdí, že podľa nej nie je nebezpečenstvo, na ktoré sa odvolala Komisia pri zamietnutí jej žiadosti, rozumne predvídateľné, ale je čisto hypotetické. Vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 35 vyššie podľa nej povaha tohto rizika neumožňovala prijatie napadnutého rozhodnutia.
V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že následkom zverejnenia zmluvy uzatvorenej inštitúciou EÚ s verejným podnikom z tretej krajiny, ktorá je založená na kvalite vzťahov nadviazaných s orgánmi tejto krajiny, môže byť zhoršenie týchto vzťahov, a tým aj vznik prekážok pri uskutočňovaní cieľov zmluvy a vo všeobecnosti prekážok pri uskutočňovaní politiky, na ktorej sa podieľa v rámci uzatvárania zmlúv rovnakého druhu s inými tretími krajinami. V prejednávanej veci ide o politiku, ktorá má pre EÚ zásadný význam, keďže jej cieľom je zaistiť bezpečnosť jadrových elektrární v okolitých krajinách. Za týchto okolností sa uvádzané nebezpečenstvo vyznačuje rozumnou mierou predvídateľnosti a nie je hypotetické. Napadnuté rozhodnutie teda v tomto smere neobsahuje zjavne nesprávne posúdenie.
To isté platí aj pre negatívny diplomatický dosah, ktorý by mohlo spôsobiť zverejnenie obchodných údajov spoločnosti Energoatom.
Okrem toho zo znenia zmluvy, ktoré bolo Všeobecnému súdu predložené v rámci opatrenia týkajúceho sa dokazovania uvedeného v bode 25 vyššie, vyplýva, že Komisia sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď dospela k záveru, že nezverejnené časti zmluvy obsahujú citlivé informácie týkajúce sa spoločnosti Energoatom, ako sú klauzuly, ktoré identifikujú možné obchodné riziká a finančné podmienky, ktorých zverejnenie by mohlo konkrétne a skutočne porušiť ochranu medzinárodných vzťahov Únie.
K tomu, čo bolo uvedené vyššie, je potrebné dodať, že ako vyplýva z článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001, ochrana verejného záujmu opísaného vyššie nepodlieha povinnému vyvažovaniu s prevažujúcim verejným záujmom.
Napokon je potrebné konštatovať, že vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 80 vyššie je odôvodnenie poskytnuté Komisiou dostatočné na to, aby umožnilo žalobkyni oboznámiť sa s dôvodmi prijatého rozhodnutia a aby Všeobecný súd mohol uskutočniť svoje súdne preskúmanie.
Druhý žalobný dôvod treba preto zamietnuť.
O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001 týkajúceho sa ochrany obchodných záujmov
Žalobkyňa sa na rozdiel od toho, ako rozhodla Komisia, domnieva, že výnimka vzťahujúca sa na sa ochranu obchodných záujmov stanovená v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 nemôže v prejednávanej veci odôvodniť odmietnutie poskytnutia celej zmluvy (bod 1 žiadosti o prístup) a odporúčania EIB (bod 4 žiadosti o prístup), keďže jednak Energoatom nemá obchodné záujmy, jednak Komisia nevysvetlila, ako by tento prístup konkrétne a skutočne porušil ochranu týchto záujmov, a jednak ide o hypotetické nebezpečenstvo.
Komisia tento žalobný dôvod spochybňuje.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 4 ods. 2 prvá zarážka nariadenia č. 1049/2001 umožňuje inštitúciám odmietnuť prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana „obchodných záujmov fyzickej alebo právnickej osoby, vrátane duševného vlastníctva“, pokiaľ nepreváži verejný záujem na zverejnení dotknutého dokumentu.
Ako bolo pripomenuté v bode 34 vyššie, výnimky z práva na prístup k dokumentom stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 sa musia vykladať a uplatňovať doslovne, aby bol verejnosti poskytnutý čo najširší prístup k dokumentom v držbe inštitúcií.
Na účely odôvodnenia odmietnutia prístupu k určitému dokumentu, o ktorého zverejnenie sa žiada, v zásade nestačí len to, že tento dokument spadá do rámca činnosti uvedenej v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001. Inštitúcia, ktorej bola žiadosť adresovaná, je v zásade stále povinná vysvetliť, ako môže prístup k tomuto dokumentu narušiť konkrétne a skutočne záujem chránený výnimkou alebo výnimkami, na ktoré sa odvoláva. Okrem toho riziko takéhoto narušenia musí byť rozumne predvídateľné, a nie čisto hypotetické (rozsudok z 28. marca 2017, Deutsche Telekom/Komisia,
T‑210/15
,
EU:T:2017:224
, bod
).
Z tejto judikatúry teda vyplýva, že odôvodnenie, ktoré uviedla Komisia na odmietnutie poskytnutia požadovanej informácie, je potrebné preskúmať so zreteľom na tri požiadavky.
Pokiaľ ide o prvú požiadavku, teda potrebu preukázať, že išlo o činnosť uvedenú v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie sa zakladá na nesprávnom posúdení vzhľadom na to, že v prejednávanej veci nemožno hovoriť o obchodných záujmoch spoločnosti Energoatom, keďže tá predstavuje štátny podnik.
V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že nič nebráni tomu, aby štátny podnik, akým je Energoatom, nemohol mať obchodné záujmy v zmysle článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001. Samotná skutočnosť, že majetkové podiely podniku vlastnia verejné orgány, totiž nie je takej povahy, aby pri ňom vylúčila existenciu obchodných záujmov, ktoré môžu byť chránené rovnakým spôsobom ako v prípade súkromného podniku. V prejednávanom prípade Energoatom, ako uvádza Komisia, vykonáva obchodnú činnosť, v rámci ktorej je vystavený hospodárskej súťaži na trhu s elektrickou energiou, pričom tento kontext ho vedie k potrebe chrániť svoje záujmy na uvedenom trhu. Preto nemožno poprieť, že by sa dokumenty, ku ktorým bol požadovaný prístup, mohli týkať obchodných záujmov a z tohto dôvodu aktivity uvedenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001.
Pokiaľ ide o druhú požiadavku vyplývajúcu z judikatúry uvedenej v bode 105 tohto rozsudku, žalobkyňa vytýka Komisii, že nevysvetlila, ako by boli záujmy zmluvných strán konkrétne a skutočne ohrozené, ak boli všetky požadované dokumenty poskytnuté.
Pokiaľ ide o zmluvu o pôžičke, Komisia v napadnutom rozhodnutí vysvetlila, že ak by táto zmluva bola zverejnená v plnom rozsahu, narušilo by to jednak obchodné záujmy spoločnosti Energoatom a jednak jej vlastné obchodné záujmy týkajúce sa zmlúv o pôžičke so spoločnosťou Euratom. V súvislosti so spoločnosťou Energoatom Komisia zdôraznila, že zmluva stanovuje práva a povinnosti oboch zmluvných strán a týka sa širokej škály potenciálnych a identifikovaných obchodných rizík. Okrem toho obsahuje citlivé obchodné údaje, ako sú ceny elektrickej energie účtované spoločnosťou Energoatom a prahové hodnoty finančných záväzkov. Komisia v rámci svojich vysvetlení tiež uviedla, že uplatňovanie zmluvy ešte stále prebieha.
V súvislosti so svojimi vlastnými záujmami Komisia uviedla, že zmluva bola vypracovaná s využitím vzoru, aký bol použitý aj pri iných zmluvách Euratomu. Za týchto podmienok by zverejnenie celej zmluvy zasiahlo nielen vykonávanie zmluvy o pôžičke uzavretej so spoločnosťou Energoatom, ale rovnako tak aj vykonávanie ostatných podobných aktívnych zmlúv. Postavilo by tiež Komisiu do omnoho ťažšej situácie pri rokovaniach o budúcich zmluvách rovnakého typu.
Pokiaľ ide o odporúčanie EIB, Komisia dospela v napadnutom rozhodnutí k záveru, že nezverejnené časti obsahovali citlivé obchodné informácie poskytnuté spoločnosťou Energoatom, ako aj rady týkajúce sa zníženia rizík pôžičky. Okrem toho preberali ustanovenia zmluvy o pôžičke, vo vzťahu ku ktorým už pokladala za preukázané, že by ich zverejnenie poškodilo jej obchodné záujmy, ako aj obchodné záujmy spoločnosti Energoatom.
Vzhľadom na tieto vysvetlenia a vzhľadom na skutočnosť, že Komisia vymedzila rozdiel medzi dokumentmi, ktoré ovplyvňujú obchodné záujmy, a tými, ktoré sa ich netýkajú, pričom druhé uvedené boli poskytnuté, je potrebné konštatovať, že Komisia vykonala preskúmanie v súlade s požiadavkami judikatúry pripomenutej v bode 105 tohto rozsudku a poskytla v tejto súvislosti dostatočné vysvetlenia.
Ďalej je potrebné k týmto vysvetleniam podotknúť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, Komisia uviedla v napadnutom rozhodnutí dôvody, prečo nie je možné v blízkej budúcnosti predpokladať zverejnenie dokumentov. V rámci toho vysvetlila, že zmluva uzavretá so spoločnosťou Energoatom sa ešte stále realizuje a že táto zmluva bola vypracovaná na základe vzoru použitého aj v prípade iných zmlúv. Preto by úplné zverejnenie požadovaných dokumentov mohlo mať podľa nej vplyv nielen na plnenie zmluvy uzatvorenej so spoločnosťou Energoatom, ale aj na plnenie iných zmlúv, ktoré boli uzatvorené alebo sa ešte len majú uzatvoriť.
Pokiaľ ide o tretiu požiadavku vyplývajúcu z judikatúry uvedenej v bode 105 vyššie, žalobkyňa tvrdí, že ohrozenie obchodných záujmov, na ktoré sa dovoláva Komisia, je čisto hypotetické.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že nebezpečenstvo poškodenia obchodných záujmov spoločnosti Energoatom zverejnením citlivých údajov, ktoré sa ho týkajú, rovnako ako nebezpečenstvo narušenia úspešného vykonávania iných zmlúv, ktoré už boli uzatvorené alebo sa majú uzatvoriť, sa vyznačuje istou rozumnou mierou predvídateľnosti a nemožno ho označiť za hypotetické, keďže jednak dotknuté dokumenty predstavujú zmluvu o pôžičke vypracovanú na základe vzoru používaného aj pri iných zmluvách a odporúčania banky týkajúce sa tejto pôžičky, a jednak dotknutý podnik je aktívny na trhu s elektrickou energiou.
Žalobkyňa vo svojej žalobe tiež vytýka Komisii, že uplatnenie výnimky týkajúcej sa obchodných záujmov odôvodnila tým, že ide o zmluvu v hodnote viac ako 300 miliónov eur. Podľa žalobkyne pritom významnosť zmluvy nie je relevantná pre uplatnenie výnimky.
Túto argumentáciu je taktiež potrebné odmietnuť, pretože vychádza z nesprávneho výkladu napadnutého rozhodnutia. Z napadnutého rozhodnutia totiž vyplýva, že aj keď bola hodnota zmluvy uvedená ako súčasť opisu projektu, ktorého sa týkajú dokumenty, odôvodnenie uplatnenia výnimky v tomto prípade nespočíva na tomto prvku. Okrem toho nemožno poprieť, že vplyv na obchodné záujmy niektorej zo zmluvných strán sa zvyšuje s hodnotou tejto zmluvy.
Okrem toho z dokumentov, ktoré boli predložené Všeobecnému súdu v rámci opatrenia týkajúceho sa dokazovania uvedeného v bode 25 vyššie, vyplýva, že ako sa uvádza v napadnutom rozhodnutí, nezverejnené časti zmluvy o pôžičke a odporúčania EIB stanovujú práva a povinnosti zmluvných strán a obsahujú citlivé obchodné informácie, ako sú sadzby za elektrickú energiu spoločnosti Energoatom alebo prahové hodnoty finančných záväzkov, ako aj analýzy rizík súvisiacich s pôžičkou, ktorých zverejnenie by konkrétne a skutočne mohlo poškodiť obchodné záujmy v zmysle článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001, a to tak spoločnosti Energoatom, ako aj Komisie.
Tretí žalobný dôvod preto treba zamietnuť.
O štvrtom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 nariadenia č. 1049/2001 tým, že Komisia nepreskúmala, či je zverejnenie odôvodnené prevažujúcim verejným záujmom
Žalobkyňa vo svojej žalobe vytýka Komisii, že nepreskúmala, či aj napriek už preskúmanej ochrane záujmov neexistuje prevažujúci verejný záujem na zverejnení.
Komisia tento žalobný dôvod spochybňuje.
V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 inštitúcie odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením okrem iného porušila ochrana obchodných záujmov určitej fyzickej alebo právnickej osoby, pokiaľ nepreváži verejný záujem na zverejnení dotknutého dokumentu.
Na druhej strane z článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že prípadnú existenciu prevažujúceho verejného záujmu nemožno skúmať v prípade odvolania sa na ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov.
Ako teda už bolo rozhodnuté v bode 98 vyššie, Komisii nemožno vytýkať, že v prejednávanom prípade nevyvažovala verejný záujem týkajúci sa medzinárodných vzťahov s prevažujúcim verejným záujmom.
Na druhej strane, pokiaľ ide o uplatnenie článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001, Komisia mala povinnosť pristúpiť k vyváženiu jednak obchodných záujmov, ktoré by podľa nej boli ohrozené zverejnením dotknutých dokumentov, a jednak prevažujúceho verejného záujmu, na ktorý sa odvoláva žalobkyňa a ktorý by bol uprednostnený v prípade zverejnenia dotknutých dokumentov. Podľa ustálenej judikatúry totiž rozhodnutie prijaté o žiadosti o prístup k dokumentom závisí od otázky, ktorý zo záujmov musí prevážiť v danom prípade (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia,
C‑514/11 P a C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, bod
, a z 13. januára 2017, Deza/ECHA,
T‑189/14
,
EU:T:2017:4
, bod
).
Je však potrebné uviesť, že prináleží žiadateľovi, aby konkrétne uviedol okolnosti, ktoré zakladajú takýto prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dotknutých dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. novembra 2013, LPN a Fínsko/Komisia,
C‑514/11 P a C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
, bod
).
Žalobkyňa vo svojej prvej žiadosti neuviedla nijaký prevažujúci verejný záujem umožňujúci zverejnenie odporúčania aj napriek ochrane obchodných záujmov.
Vo svojej opakovanej žiadosti žalobkyňa uviedla, že prevažujúci verejný záujem existuje, pretože požadované informácie sa týkajú emisií do životného prostredia, ako aj jadrovej energie, ktorá predstavuje rizikovú technológiu. Všeobecný záujem podľa nej predstavovali aj hospodárske a finančné aspekty, keďže program zlepšenia jadrovej bezpečnosti predstavuje náklady, ktoré znáša spoločnosť ako celok.
V napadnutom rozhodnutí Komisia odpovedala, že aj keby mali záujmy, na ktoré sa odvoláva žalobkyňa vo svojej opakovanej žiadosti, skutočne verejný charakter, boli by menej závažné ako cieľ sledovaný pôžičkou, ktorým je zvýšenie bezpečnosti jadrových elektrární v susedných krajinách Európy. Čo je ešte dôležitejšie, tento cieľ je lepšie chránený prostredníctvom udržania kvalitných vzťahov s Ukrajinou a pokrokov dosiahnutých v rámci zmluvy o pôžičke.
S výnimkou otázky záujmu verejnosti poznať finančné náklady pôžičky, ktorá bude predmetom úvah v bode 137 nižšie, je potrebné konštatovať, že v prejednávanej veci sú úvahy žalobkyne týkajúce sa prevažujúceho verejného záujmu uvedené v opakovanej žiadosti stručné a nepresné.
Je pravda, že žalobkyňa vo svojej žalobe spresnila, že požadované dokumenty obsahujú podmienky, ktorým podlieha poskytnutie úverovej linky v oblasti jadrovej bezpečnosti, a že zverejnenie takýchto údajov by umožnilo verejnosti overiť, či sú tieto podmienky skutočne splnené. Táto kontrola je podľa nej kľúčová vzhľadom na skutočnosť, že podľa viacerých náznakov sa pravidlá týkajúce sa jadrovej bezpečnosti na Ukrajine nedodržiavajú. Žalobkyňa v tejto súvislosti uvádza, že podľa nej financovaný program umožňuje predĺžiť životnosť jadrových reaktorov nad rámec pôvodne stanovenej lehoty, a to bez toho, aby boli prijaté bezpečnostné opatrenia, finančné ťažkosti prevádzkovateľa vyvolávajú obavy, pokiaľ ide o jeho schopnosť financovať bezpečnostné opatrenia, pri prijímaní rozhodnutia o jednom z dvoch príslušných reaktorov nebola dodržaná nezávislosť orgánu zodpovedného za bezpečnosť jadrových elektrární, že verejnosť má iba obmedzený prístup do rozhodovacieho procesu, Ukrajina nezohľadňuje žiadosti o informácie zo strany susedných krajín, a že sa nezdá, že by Únia prijala potrebné opatrenia na zabezpečenie dodržiavania bezpečnosti. Vzhľadom na existujúce nebezpečenstvo je podľa nej nevyhnutné, aby verejnosť mohla vykonávať sprísnenú kontrolu prijatých opatrení, čo by malo umožniť poskytnutie požadovaných dokumentov.
Je však potrebné konštatovať, že vzhľadom na to, že tieto úvahy boli formulované až v štádiu podania žaloby, nemožno ich zohľadniť na účely posúdenia zákonnosti napadnutého rozhodnutia. Podľa judikatúry sa totiž zákonnosť aktu inštitúcie musí posudzovať na základe informácií, ktoré mohla mať k dispozícii v čase jeho prijímania. Nikto sa teda nemôže pred súdom Únie odvolávať na skutkové okolnosti, ktoré neboli uvedené v priebehu administratívneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. júla 2010, AstraZeneca/Komisia,
T‑321/05
,
EU:T:2010:266
, bod
a citovanú judikatúru).
Preto nie sú požiadavky uvedené v bode 127 vyššie splnené.
Pre úplnosť treba poznamenať, že časti zmluvy a odporúčania EIB, ktoré sa týkajú environmentálnych a sociálnych aspektov zmluvy, už boli žalobkyni poskytnuté, pričom zverejnenie neposkytnutých častí týkajúcich sa hospodárskych a finančných aspektov by verejnosti neumožnilo overiť, či bezpečnostné podmienky uložené spoločnosti Energoatom sú skutočne splnené.
Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že Komisia mohla bez toho, aby sa dopustila nesprávneho posúdenia, dospieť k záveru, že na zaistenie jadrovej bezpečnosti je vhodnejšie zachovanie kvalitných vzťahov s Ukrajinou v tejto oblasti než prístup verejnosti k príslušným dokumentom.
Pokiaľ ide o záujem verejnosti poznať finančné náklady pôžičky, Komisia sa taktiež mohla bez toho, aby sa dopustila takéhoto pochybenia, domnievať, že tento záujem je z hľadiska jeho významu menej dôležitý než záujem spočívajúci v zabezpečení jadrovej bezpečnosti v krajinách susediacich s Európou.
Preto je potrebné konštatovať, že štvrtý žalobný dôvod nie je dôvodný.
O piatom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 42 Charty základných práv
Žalobkyňa vo svojej replike uvádza žalobný dôvod založený na porušení článku 42 Charty základných práv, podľa ktorého Komisia vo svojej odpovedi z 21. decembra 2015 uvedenej v bode 6 tohto rozsudku, v napadnutom rozhodnutí, ako aj vo vyjadrení k žalobe dostatočne nezohľadnila tvrdenia uvádzané žalobkyňou v priebehu správneho konania.
Ako uviedla Komisia, žalobný dôvod, ktorý sa týka riadneho priebehu správneho konania, nebol v rozsahu, v akom sa týka odpovede z 21. decembra 2015 a napadnutého rozhodnutia, uvedený v žalobe. Keďže tento žalobný dôvod nie je rozšírením žalobného dôvodu už skôr uvedeného v žalobe a nie je ani založený na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania, ide o nový žalobný dôvod, ktorý musí byť odmietnutý ako neprípustný podľa článku 84 rokovacieho poriadku (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 20. novembra 2017, Voigt/Parlament,
T‑618/15
,
EU:T:2017:821
, bod
).
Pokiaľ ide o vyjadrenie k odvolaniu, zo Štatútu Súdneho dvora ani z rokovacieho poriadku nevyplýva, že by žalovaný mal povinnosť vyjadriť sa k všetkým tvrdeniam, ktoré žalobca uvádza v žalobe. Okrem toho obsah vyjadrenia k žalobe nemôže mať nijaký vplyv na zákonnosť napadnutého rozhodnutia. Jeho zákonnosť je totiž potrebné posudzovať vzhľadom na čas, kedy bolo napadnuté rozhodnutie prijaté.
Z článku 52 ods. 2 Charty základných práv napokon vyplýva, že práva uznané v tejto Charte, ktoré sú predmetom ustanovení Zmlúv, sa vykonávajú za podmienok a v medziach stanovených týmito Zmluvami. V dôsledku toho článok 42 Charty základných práv nemôže mať širší rozsah ako článok 15 ZFEÚ a nariadenie č. 1049/2001, ktoré ho vykonávajú. Keďže zákonnosť napadnutého rozhodnutia vzhľadom na toto nariadenie už bola preskúmaná v rámci predchádzajúcich žalobných dôvodov, nie je potrebné ju opätovne preskúmať z hľadiska článku 42 Charty základných práv.
Piaty žalobný dôvod preto musí byť zamietnutý.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia navrhla uložiť žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania a žalobkyňa nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené rozhodnúť tak, že žalobkyňa znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie.
Okrem toho podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku Spojené kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (prvá komora),
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
CEE Bankwatch Network znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.

3.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 27. februára 2018.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.