CELEX: 62019CJ0700
Apeliacinis skundas
Konkurencija
Karteliai
Optinių diskų įrenginiai
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnio pažeidimas
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Sąvoka
Slapti susitarimai dėl dviejų kompiuterių gamintojų organizuotų konkursų, susijusių su optinių diskų įrenginiais, skirtais nešiojamiems ir staliniams kompiuteriams

Apeliaciniu skundu
Toshiba Samsung Storage Technology Corp
. (toliau –
TSST Japon
) ir
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp
. (toliau – TSST KR) (toliau kartu – apeliantės) prašo panaikinti 2019 m. liepos 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Toshiba Samsung Storage TechnologyirToshiba Samsung Storage Technology Korea / Komisija (
T‑8/16
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2019:522
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo šis teismas atmetė jų ieškinį, kuriuo prašoma visų pirma visiškai arba iš dalies panaikinti 2015 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimą C(2015) 7135
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39639 – Optinių diskų įrenginiai) (toliau – ginčijamas sprendimas), ir subsidiariai – sumažinti joms skirtos baudos dydį.
I.

Teisinis pagrindas
2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101] ir [102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1, 2003, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 23 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta:
„2.   [Europos] Komisija savo sprendimu gali skirti baudas įmonėms ar įmonių asociacijoms, jei jos tyčia ar dėl neatsargumo:
a)
pažeidžia [SESV 101 ar 102] straipsnio nuostatas; ar
b)
nesilaiko sprendimo, nustatančio laikinųjų apsaugos priemonių taikymą pagal 8 straipsnį; ar
c)
nesilaiko įsipareigojimo, kuris pagal 9 straipsnį priimtu sprendimu tapo privalom[as].
Vienai įmonei ar įmonių asociacijai – pažeidimo dalyvei skiriama bauda negali viršyti 10 % jos bendrosios apyvartos praėjusiais ūkiniais metais.
Jei asociacijos įvykdytas pažeidimas susijęs su jos narių veikla, bauda negali viršyti 10 % visų jos narių, veikiančių šio pažeidimo paveiktoje rinkoje, bendros apyvartos.
3.   Nustatant baudos dydį atsižvelgiama į pažeidimo sunkumą ir trukmę.“
Šio reglamento 27 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Komisija, prieš priimdama sprendimus, kaip numatyta 7, 8, 23 straipsniuose ir 24 straipsnio 2 dalyje, suteikia įmonėms ar įmonių asociacijoms, esančioms Komisijos nagrinėjamos bylos subjektu, galimybę būti išklausytoms klausimais, dėl kurių Komisija buvo pareiškusi prieštaravimus. Komisija grindžia savo sprendimus tik tais prieštaravimais, dėl kurių suinteresuotos šalys galėjo pareikšti pastabų. Pareiškėjai turi būti įtraukti į bylos nagrinėjimą.
2.   Proceso metu turi būti gerbiama šalių teisė į gynybą. Šalys turi teisę susipažinti su Komisijos bylos medžiaga atsižvelgiant į teisėtą įmonių interesą apsaugoti savo verslo paslaptis. Teisė susipažinti su bylos medžiaga netaikoma konfidencialiai informacijai ir Komisijos ar valstybių narių konkurencijos institucijų vidaus dokumentams. Ši teisė visų pirma netaikoma Komisijos ir valstybių narių konkurencijos institucijų korespondencijai ar valstybių narių konkurencijos institucijų tarpusavio korespondencijai, įskaitant dokumentus, parengtus pagal 11 ir 14 straipsnių nuostatas. Šios straipsnio dalies reikalavimai netrukdo Komisijai atskleisti ir naudoti informaciją, reikalingą pažeidimui įrodyti.“
Minėto reglamento 31 straipsnis suformuluotas taip:
„Teisingumo Teismas turi neribotą jurisdikciją peržiūrėti sprendimus, kuriais Komisija yra nustačiusi vienkartinę ar periodinę baudą. Jis gali panaikinti, sumažinti ar padidinti skirtą vienkartinę ar periodinę baudą.“
Kiek tai susiję su baudų apskaičiavimu, Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairių (
OL C 210, 2006, p. 2
, toliau – Baudų apskaičiavimo gairės) 6 ir 13 punktuose nustatyta:
„6.   <…> Su pažeidimu susijusio pardavimo vertės ir pažeidimo trukmės derinys yra laikomas tinkama pakaitine verte, parodančia ekonominę pažeidimo svarbą ir santykinę kiekvienos dalyvaujančios įmonės reikšmę. Šie rodikliai pakankamai tiksliai nurodo baudos dydžio lygį ir neturėtų būti laikomi automatinio ir aritmetinio apskaičiavimo metodo pagrindu.
<…>
13.   Siekdama nustatyti bazinį skirtinos baudos dydį, Komisija remsis tiesiogiai ar netiesiogiai su pažeidimu susijusių įmonės prekių ar paslaugų pardavimo verte atitinkamame geografiniame [Europos ekonominės erdvės (EEE)] teritorijos sektoriuje. <…>“
II.

Ginčo aplinkybės ir ginčijamas sprendimas
Skundžiamo sprendimo 1–37 punktuose išdėstytas ginčo aplinkybes šios bylos tikslais jas galima apibendrinti taip, kaip nurodyta toliau.
Apeliantės
TSST Japon
ir TSST KR yra optinių diskų įrenginių (toliau – ODĮ) gamintojos ir tiekėjos. Konkrečiai kalbant,
TSST Japon
yra bendra įmonė, priklausanti Japonijoje įsteigtai bendrovei
Toshiba Corporation
ir Pietų Korėjoje įsteigtai bendrovei
Samsung Electronics Co., Ltd
. Pažeidimo laikotarpiu
TSST Japon
buvo TSST KR patronuojančioji bendrovė.
TSST Japon
ir TSST KR 2004 m. balandžio 1 d. pradėjo veikti kaip du atskiri veiklą vykdantys subjektai. 2005 m. gruodžio mėn.
TSST Japon
išėjo iš rinkos, iki 2008 m. pradžios pasilikdama tik nedidelės apimties tarpinių pardavimų veiklą. TSST KR laipsniškai perėmė
TSST Japon
pardavimų veiklą ir tiesiogiai įsitraukė į ODĮ vystymą, prekybą, pardavimą ir garantinės priežiūros paslaugų teikimą.
Nagrinėjamas pažeidimas susijęs su ODĮ, naudojamais, be kita ko,
Dell Inc
. ir
Hewlett Packard
(toliau – HP) gaminamuose asmeniniuose kompiuteriuose (staliniai kompiuteriai ir nešiojamieji kompiuteriai).
Dell
ir HP yra dvi pagrindinės originalių produktų gamintojos pasaulinėje asmeninių kompiuterių rinkoje. Šios dvi bendrovės rengia klasikines konkurso procedūras pasaulio mastu, apimančias ketvirčio derybas su nedideliu skaičiumi iš anksto atrinktų ODĮ tiekėjų dėl pasaulinių kainų ir bendro pirkimo kiekio.
Konkurso procedūros apima prašymus pateikti sąmatas, prašymus pateikti elektronines sąmatas, derybas internetu, elektroninius aukcionus ir dvišales derybas (ne internetu). Pasibaigus konkursui, klientai priskiria tam tikrą kiekį ODĮ tiekėjams pagal jų siūlomas kainas.
2009 m. sausio 14 d. Komisija gavo
Koninklijke Philips NV
(toliau –
Philips
) prašymą atleisti nuo baudos pagal jos Pranešimą dėl baudų neskyrimo arba sumažinimo kartelių atvejais (
OL C 298, 2006, p. 17
). 2009 m. sausio 29 d. ir kovo 2 d. šis prašymas buvo papildytas ir jį jau teikė ne tik ši bendrovė, bet ir
Lite‑On IT Corporation
ir jų bendra įmonė
Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation
.
2009 m. birželio 30 d. Komisija suteikė
Koninklijke Philips
,
Lite‑On IT
ir
Philips & Lite‑On Digital Solutions
sąlyginį atleidimą nuo baudų.
2009 m. rugpjūčio 4 ir 6 d.
Hitachi‑LG Data Storage, Inc
. ir
Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc
. pateikė Komisijai prašymą sumažinti baudą pagal šio sprendimo 12 punkte nurodytą pranešimą.
2012 m. liepos 18 d. trylikai ODĮ tiekėjų, įskaitant apeliantes, Komisija išsiuntė pranešimą apie prieštaravimus (toliau – pranešimas apie prieštaravimus), jame nurodė, kad jie pažeidė SESV 101 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės (toliau – EEE) susitarimo (
OL L 1, 1994, p. 3
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 52 t., p. 3) 53 straipsnį, nes dalyvavo kartelyje dėl ODĮ, kuris tęsėsi nuo 2004 m. vasario 5 d. iki 2009 m. birželio 29 d. ir kurį sudarė tai, kad buvo koordinuojami jų veiksmai dėl dviejų kompiuterių gamintojų, t. y.
Dell
ir HP, organizuotų konkursų.
2012 m. spalio 29 d. apeliantės pateikė Komisijai savo pastabas dėl pranešimo apie prieštaravimus. 2012 m. lapkričio 29 ir 30 d. buvo surengtas posėdis, jame dalyvavo visos pranešimo apie prieštaravimus adresatės.
2014 m. vasario 18 d. Komisija priėmė du papildomus pranešimus apie prieštaravimus tam, kad papildytų, iš dalies pakeistų ir paaiškintų tam tikriems pranešimo apie prieštaravimus adresatams skirtus prieštaravimus dėl jų atsakomybės darant nurodytą pažeidimą. 2015 m. birželio 1 d. Komisija priėmė dar vieną papildomą pranešimą apie prieštaravimus. Šiuo nauju pranešimu buvo siekiama papildyti du ankstesnius pranešimus apie prieštaravimus, juose nurodytus prieštaravimus pateikiant ir kitiems teisės subjektams (patronuojančiosioms bendrovėms arba prijungtiems ūkio subjektams), priklausantiems įmonių grupėms, kurios jau buvo pirmojo pranešimo apie prieštaravimus adresatės. 2014 m. vasario 18 d. ir 2015 m. birželio 1 d. pranešimų apie prieštaravimus adresatės raštu pateikė savo nuomonę Komisijai, tačiau neprašė galimybės būti išklausytos.
2015 m. spalio 21 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Tame sprendime Komisija konstatavo, kad kartelio dalyviai savo konkurencinius veiksmus koordinavo bent jau nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 25 d. Ji pažymėjo, kad šis koordinavimas buvo atliekamas per lygiagrečių dvišalių kontaktų tinklą. Komisija nurodė, kad kartelio dalyviai siekė pakoreguoti savo parduodamą gaminių kiekį rinkoje ir užtikrinti, kad kainos liktų didesnės, nei būtų nesant tokių dvišalių kontaktų.
Ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, kad kartelio dalyviai veiksmus koordinavo dėl
Dell
ir HP klientų sąskaitų. Anot Komisijos,
Dell
ir HP ne tik vykdė dvišales derybas su savo ODĮ tiekėjais, bet ir taikė standartizuotas konkurso procedūras, kurios buvo rengiamos mažiausiai kartą per ketvirtį. Ji pažymėjo, kad kartelio nariai naudojosi dvišalių kontaktų tinklu, siekdami manipuliuoti šiomis konkurso procedūromis, taip užkirsdami kelią klientų mėginimams skatinti konkurenciją dėl kainų.
Komisijos manymu, reguliarus keitimasis informacija, be kita ko, leido kartelio nariams gerai žinoti konkurentų ketinimus netgi prieš pradedant dalyvauti konkurso procedūroje, taigi numatyti savo konkurencinę strategiją.
Komisija pridūrė, kad kartelio nariai reguliariai keitėsi informacija apie kainas, susijusias su konkrečiais klientais, taip pat informacija ne apie kainas, pavyzdžiui, informacija apie esamą produkciją ir tiekimo pajėgumą, atsargas, padėtį, atsižvelgiant į kvalifikavimą, naujų produktų ar patobulinimų įdiegimo momentą. Be to, ji pažymėjo, kad ODĮ tiekėjai kontroliavo baigtų konkurso procedūrų galutinius rezultatus, t. y. dalyvių suskirstymą, kainą ir kiekį.
Komisija taip pat nurodė, kad žinodami, jog turi slėpti savo kontaktus nuo klientų, ODĮ tiekėjai susisiekimui naudojo priemones, kurias laikė pakankamomis norimam rezultatui pasiekti. Be to, ji patikslino, kad bandymas sušaukti susitikimą, siekiant suorganizuoti reguliarius daugiašalius šių tiekėjų susitikimus, 2003 m. nepavyko dėl to, kad apie jį sužinojo vienas klientas. Anot Komisijos, vietoj šių susitikimų buvo palaikomi dvišaliai kontaktai, daugiausia telefonu, bet kartais ir elektroniniais pranešimais, įskaitant per privačius el. pašto adresus ir tikralaikių pokalbių paslaugas, arba per susitikimus, daugiausia pasaulinių sąskaitų administratorių lygmeniu.
Komisija konstatavo, kad kartelio dalyviai palaikė reguliarius ryšius ir kad kontaktai, daugiausia telefonu, padažnėdavo, kai buvo vykdomos konkurso procedūros, per kurias tam tikros kartelio dalyvių poros telefonu susisiekdavo kelis kartus per dieną. Ji pažymėjo, kad apskritai tam tikrų kartelio dalyvių porų tarpusavio kontaktų skaičius buvo daug didesnis nei kitų dalyvių atveju.
Apeliantės buvo pripažintos atsakingomis, pirma, dėl tiesioginio TSST KR dalyvavimo kartelyje nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 17 d., visų pirma dėl to, kad jos su kitais konkurentais koordinavo veiksmus
Dell
ir HP atžvilgiu, ir, antra, dėl to, kad
TSST Japon
darė lemiamą įtaką savo patronuojamajai bendrovei visą Komisijos nurodytą pažeidimo laikotarpį.
Apskaičiuodama apeliantėms skirtos baudos dydį Komisija rėmėsi Pagal Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalies a punktą skirtų baudų apskaičiavimo gairėmis.
Iš pradžių pažymėtina, kad nustatydama bazinį baudos dydį Komisija padarė išvadą, jog, atsižvelgiant į didelius ODĮ tiekėjų dalyvavimo trukmės skirtumus ir siekiant geriau įvertinti realų kartelio poveikį, reikėjo remtis metiniu vidurkiu, apskaičiuojamu pagal pardavimų, kuriuos atitinkamos įmonės atliko per pilnus kiekvienos iš jų dalyvavimo darant pažeidimą kalendorinius mėnesius, realią vertę.
Taigi Komisija paaiškino, kad pardavimų vertė buvo apskaičiuota remiantis asmeniniams kompiuteriams skirtų ODĮ pardavimais HP ir
Dell
subjektams, esantiems EEE.
Atsižvelgdama į tai, kad antikonkurenciniai veiksmai HP atžvilgiu buvo pradėti vėliau, ir siekdama atsižvelgti į kartelio pokyčius Komisija taip pat nusprendė, kad reikia atskirai apskaičiuoti atitinkamą HP ir
Dell
pardavimų vertę ir taikyti du trukme grindžiamus dauginimo koeficientus.
Toliau Komisija nusprendė: kadangi susitarimai dėl kainų koordinavimo dėl paties savo pobūdžio yra priskiriami prie sunkiausių SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimų, o kartelis apėmė bent jau EEE, dėl sunkumo taikoma dalis visoms ginčijamo sprendimo adresatėms šiuo atveju yra 16 %. Be to, Komisija pažymėjo, kad, atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, sumą reikia padidinti 16 % siekiant atgrasyti.
Galiausiai, kadangi apeliantėms skirtos baudos pakoreguotas bazinis dydis pasiekė 10 % jų apyvartos viršutinę ribą, Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 1/2003 23 straipsnio 2 dalimi, turėjo atlikti papildomą korekciją.
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis, kiek ji susijusi su apeliantėmis, suformuluota taip:
„1 straipsnis
Šios įmonės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, kai nurodytais laikotarpiais dalyvavo darant vieną ir tęstinį kelis atskirus pažeidimus apimantį pažeidimą, kurį sudaro susitarimai dėl kainų koordinavimo, visos EEE optinių diskų įrenginių sektoriuje:
<…>
e)
[apeliantės] – nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 17 d. dėl veiksmų koordinavimo
Dell
ir HP atžvilgiu.
<…>
2 straipsnis
Už 1 straipsnyje nurodytą pažeidimą skiriamos tokios baudos:
<…>
e) solidariai [apeliantėms]: 41304000 EUR;
<…>“
III.

Procesas Bendrajame Teisme ir skundžiamas sprendimas
2016 m. sausio 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo apeliančių ieškinį; juo jos visų pirma prašė visiškai arba iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą ir subsidiariai – sumažinti joms skirtą baudą.
Grįsdamos ieškinį apeliantės rėmėsi devyniais pagrindais. Pirmasis pagrindas buvo grindžiamas esminių procedūrinių reikalavimų ir teisės į gynybą pažeidimu, antrasis – tuo, kad Komisija neturi kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, trečiasis – faktinėmis ir teisės klaidomis, padarytomis nustatant pažeidimo geografinę apimtį, ketvirtasis – faktinėmis ir teisės klaidomis, padarytomis konstatuojant vieną ir tęstinį pažeidimą, penktasis – faktinėmis ir teisės klaidomis, kiek tai susiję su tariamu apeliančių žinojimu apie visą pažeidimą, šeštasis – faktinėmis ir teisės klaidomis dėl jų dalyvavimo kartelyje pradžios datos, septintasis – jų dalyvavimo derinant veiksmus ar sudarant antikonkurencinius susitarimus įrodymų nebuvimu, aštuntasis – teisės į gerą administravimą pažeidimu dėl pernelyg ilgo tyrimo, o papildomai pateiktas devintasis pagrindas – klaidomis, kurias padarė Komisija, apskaičiuodama baudos dydį.
Skundžiamu sprendimu Bendrasis Teismas atmetė visus šiuos pagrindus, taigi, ir visą ieškinį.
IV.

Šalių reikalavimai
Savo apeliaciniu skundu apeliantės Teisingumo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis su jomis susijęs,
–
panaikinti arba sumažinti šiuo sprendimu joms skirtą baudą,
–
priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir šiame apeliaciniame procese, ir
–
taikyti bet kokias priemones, kurios yra tinkamos atsižvelgiant į bylos aplinkybes.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą ir
–
priteisti iš apeliančių visas bylinėjimosi išlaidas, patirtas šiame procese.
V.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdamos apeliacinį skundą apeliantės nurodo keturis pagrindus, kurie iš esmės susiję su Bendrojo Teismo atliktu vertinimu, pirma, dėl Komisijos išvados, kad joms inkriminuotą vieną ir tęstinį pažeidimą sudarė keli atskiri pažeidimai, antra, dėl vieno ir tęstinio pažeidimo buvimo, trečia, dėl teisės į gynybą ir, ketvirta, dėl Komisijos kompetencijos.
A.

Dėl pirmojo pagrindo
1.

Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų, nagrinėdamas pirmojo panaikinimo pagrindo pirmas tris dalis, susijusias su esminių procedūrinių reikalavimų ir teisės į gynybą pažeidimu, nes patvirtino, kad nagrinėjamą vieną ir tęstinį pažeidimą sudaro keli atskiri pažeidimai, nors tokio „dvigubo“ kvalifikavimo pranešime apie prieštaravimus nėra.
Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
Komisija visų pirma tvirtina, kad Bendrasis Teismas patvirtino ginčijamame sprendime padarytą išvadą, kad apeliantės dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Todėl ji mano, jog apeliančių pateikti argumentai dėl papildomai suformuluotos išvados, kad šį pažeidimą sudaro keli atskiri pažeidimai, neturi reikšmės.
a)

Pirmojo pagrindo pirma dalis
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje, kurią sudaro trys prieštaravimai, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė kelias teisės klaidas, kai nagrinėjo jų pirmojoje instancijoje nurodyto pirmojo pagrindo pirmą dalį, susijusią su teisės į gynybą pažeidimu.
Apskritai Komisija tvirtina, pirma, kad klaidinga teigti, jog argumentus dėl atskirų pažeidimų ji pateikė tik ginčijamo sprendimo priėmimo etapu. Skundžiamo sprendimo 60 punkte Bendrasis Teismas teisingai pažymėjo, kad pranešimo apie prieštaravimus 308, 353 ir 354 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė pažeidimų, susitarimų ar suderintų veiksmų tinklą. To sprendimo 61–63 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis apeliančių atsakymu į pranešimą apie prieštaravimus, taip pat padarė teisėtą išvadą, kad jos suprato, kuo buvo kaltinamos, ir turėjo galimybę pateikti gynybos argumentus dėl visų joms inkriminuojamų dvišalių kontaktų. Be to, minėto sprendimo 56 ir 57 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nurodė, kad, pirma, sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ apima visus šalių veiksmus, kuriais siekiama to paties antikonkurencinio ekonominio tikslo, ir, antra, iš pačios sąvokos „vienas ir tęstinis pažeidimas“ matyti, kad toks pažeidimas apima veiksmų ar pažeidimų visumą. Taigi apeliantės buvo išklausytos tiek dėl nagrinėjamų pažeidimų tinklo, tiek dėl papildomų kriterijų, kuriuos reikia įvykdyti, kad būtų galima konstatuoti vieną ir tęstinį pažeidimą.
Antra, priešingai, nei teigia apeliantės, Bendrajame Teisme Komisija tvirtino, kad buvo išklausiusi ginčijamo sprendimo adresates dėl nagrinėjamų atskirų pažeidimų. Trečia, 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendime Komisija / Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ir 2014 m. spalio 10 d. Bendrojo Teismo sprendime Soliver / Komisija (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) suformuota jurisprudencija neturi reikšmės, nes apeliantėms per administracinę procedūrą buvo sudaryta galimybė suprasti, kad jos buvo kaltinamos dėl kiekvieno iš veiksmų, sudarančių vieną ir tęstinį pažeidimą. Ketvirta, konkrečiai iš 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) matyti, kad sprendimo adresatai turi būti išklausyti dėl vieno ir tęstinio pažeidimo ir jį sudarančių veiksmų. Taip yra šiuo atveju. Be to, iš pastarojo sprendimo taip pat matyti, kad net jei pranešime apie prieštaravimus veiksmai, kuriais kaltinama, nebuvo aiškiai kvalifikuoti kaip labiau riboti pažeidimai, pažeidžiant jų teisę į gynybą, tai neprieštarauja Teisingumo Teismo jurisprudencijai, pagal kurią tokio kvalifikavimo nereikalaujama, jei šalys buvo išklausytos dėl atitinkamų veiksmų.
1)

Pirmojo pagrindo pirmos dalies pirmas prieštaravimas
Apeliančių teigimu, skundžiamo sprendimo 55 ir 56 punktuose teisingai išdėstęs jurisprudenciją, susijusią su sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“, primindamas, pirma, kad SESV 101 straipsnis gali būti pažeistas ne tik atskiru veiksmu, bet ir keliais veiksmais ar tęstiniu elgesiu, ir, antra, kad vienas ar keli šios veiksmų ar elgesio sekos elementai taip pat gali patys sudaryti SESV 101 straipsnio pažeidimą, Bendrasis Teismas to sprendimo 57 ir 58 punktuose turėjo konstatuoti, kad ši sąvoka nebūtinai reiškia mažesnio masto pažeidimų buvimą.
Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, nes nepripažino, kad Komisija turėjo aiškiai išanalizuoti ir kvalifikuoti kiekvieną atskirą mažesnio masto pažeidimą. Iš tikrųjų bet koks papildomas veiksmo ar veiksmų sekos teisinis kvalifikavimas ginčijamame sprendime turėtų būti aiškiai išdėstytas per administracinę procedūrą, kad šalys galėtų būti išklausytos ir galėtų tinkamai pasinaudoti teise į gynybą. Vien dėl to, kad ginčijamame sprendime yra papildoma išvada, kurios nėra pranešime apie prieštaravimus, Bendrasis Teismas turėjo konstatuoti apeliančių teisės į gynybą pažeidimą, tačiau jis to nepadarė ir taip nepaisė 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ir 2014 m. spalio 10 d. Bendrojo Teismo sprendimo Soliver / Komisija (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Komisija tvirtina, kad apeliantės iškraipo skundžiamą sprendimą, teigdamos, kad jis grindžiamas prielaida, jog sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ būtinai reiškia, kad buvo padaryti atskiri labiau riboti pažeidimai. To sprendimo 55–57 punktuose Bendrasis Teismas kalba ne apie būtinybę, o apie galimybę. Be to, apeliantės, remdamosi 2014 m. spalio 10 d. Sprendimu Soliver / Komisija (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), daro klaidingą išvadą, kad Bendrasis Teismas nebūtų panaikinęs ginčijamo sprendimo, nagrinėto byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, jeigu teiginys apie vieną ir tęstinį pažeidimą taip pat reikštų, kad buvo padaryti atskiri mažesnės apimties pažeidimai. Bet kuriuo atveju apeliančių dalyvavimas darant vieną ir tęstinį pažeidimą buvo patvirtintas ir jos buvo išklausytos dėl šį pažeidimą sudarančių veiksmų. Taigi skundžiamo sprendimo 58 punkte Bendrasis Teismas pagrįstai konstatavo, kad nėra jokio prieštaravimo tarp pranešimo apie prieštaravimus ir ginčijamo sprendimo ir kad buvo paisoma teisės į gynybą.
2)

Pirmojo pagrindo pirmos dalies antras prieštaravimas
Apeliantės teigia, kad nors sprendime galima papildyti ir iš dalies pakeisti pranešime apie prieštaravimus pateiktą analizę tam, kad būtų atsižvelgta į šalių atsakymus, jame negalima papildomai konstatuoti atskirų pažeidimų.
Skundžiamo sprendimo 59 punkte Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė priešingai. Užuot taikęs to sprendimo 51 punkte tinkamai išdėstytą jurisprudenciją, Bendrasis Teismas, remdamasis minėto sprendimo 53 punkte nurodyta jurisprudencija, paprasčiausiai nusprendė, kad galutinės sprendimo išvados nebūtinai visais atžvilgiais turi atitikti pranešime apie prieštaravimus pateiktą tarpinį kvalifikavimą. Vis dėlto Bendrasis Teismas neatsižvelgė į tai, kad Komisijos laisvė pateisinama tik tam, kad būtų atsižvelgta į šalių pastabas, o ne tam, kad būtų pateiktos papildomos išvados.
Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas teisingai taikė jurisprudenciją, susijusią su teise būti išklausytam. Priešingai, nei teigia apeliantės, Bendrasis Teismas neprivalėjo skundžiamo sprendimo 59 punkte taikyti jurisprudencijos, nurodytos to sprendimo 51 punkte. Pirma, jų argumentai yra nereikšmingi, nes šiame 59 punkte pateiktas nebūtinas to sprendimo 64–66 punktuose pateiktos išvados pagrindas. Antra, apeliančių argumentai grindžiami tariamu dideliu skirtumu tarp pranešimo apie prieštaravimus ir ginčijamo sprendimo, kurio nėra. Trečia, skundžiamo sprendimo 51 ir 53 punktuose nedaroma nuorodos į skirtingą jurisprudenciją. Ketvirta, kadangi atsakydamos į pranešimą apie prieštaravimus apeliantės neigė dalyvavusios kokiuose nors neteisėtuose kontaktuose ir tvirtino, kad nebuvo įvykdyti vieno ir tęstinio pažeidimo konstatavimo kriterijai, Komisija turėjo teisę atsižvelgti į šiuos argumentus ir įtraukti į ginčijamą sprendimą 352 konstatuojamąją dalį.
3)

Pirmojo pagrindo pirmos dalies trečias kaltinimas
Apeliantės teigia, kad, priešingai, nei skundžiamo sprendimo 60–64 punktuose nurodė Bendrasis Teismas, pranešime apie prieštaravimus Komisija nekonstatavo kitų nei vienas ir tęstinis pažeidimų. Šiame pranešime nėra jokio papildomo ir skirtingo kito veiksmo, veiksmų sekos ar elgesio rūšies teisinio kvalifikavimo, palyginti su vieno ir tęstinio pažeidimo kvalifikavimu.
Skundžiamo sprendimo 60–63 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad pranešimas apie prieštaravimus suteikė apeliantėms galimybę pateikti pastabas dėl kitų nei nagrinėjamas vienas ir tęstinis pažeidimų. Vienintelės dvi pranešime apie prieštaravimus pateiktos nuorodos į atskirus pažeidimus nesiekia aiškumo lygio, kurio reikalaujama pagal to sprendimo 52 punkte nurodytą jurisprudenciją, ir šiame pranešime nėra jokio aiškaus pažeidimų, kurie būtų atskiri nuo vieno ir tęstinio pažeidimo, kvalifikavimo ir apibūdinimo. Vien faktinių aplinkybių apibūdinimo šiuo atžvilgiu nepakanka.
Be to, priešingai, nei nurodo Bendrasis Teismas, apeliančių atsakymas į pranešimą apie prieštaravimus nepatvirtina teiginio, kad apeliantės turėjo galimybę pateikti veiksmingą atsakymą dėl atskirų pažeidimų. Šis atsakymas susijęs tik su vieno ir tęstinio pažeidimo įrodymais, o ne su kokiu nors atskiru pažeidimu.
Komisija teigia, kad pranešime apie prieštaravimus buvo nurodyti atskiri pažeidimai, ir Bendrasis Teismas tai pagrįstai pripažino. Pirma, argumentas, kad pranešime apie prieštaravimus nepateikiama kitokio nei vieno ir tęstinio pažeidimo teisinio kvalifikavimo, yra nereikšmingas, nes skundžiamas sprendimas grindžiamas prielaida, kad nagrinėjamą pažeidimą teisiškai galima kvalifikuoti tik kaip vieną ir tęstinį pažeidimą ir pats šis kvalifikavimas apima veiksmų ar pažeidimų visumą. Antra, Bendrasis Teismas padarė teisingą išvadą, kad iš pranešimo apie prieštaravimus matyti, jog šį pažeidimą sudaro keli atskiri pažeidimai. Šiame pranešime buvo apibūdintas apeliančių veiksmų, t. y. eilės dvišalių susitarimų dėl kainų koordinavimo, kuriais, Komisijos nuomone, pažeidžiamas SESV 101 straipsnis, mastas ir pobūdis. Taigi skundžiamo sprendimo 61–63 punktuose Bendrasis Teismas pagrįstai laikėsi nuomonės, kad apeliantės galėjo suprasti Komisijos kaltinimus. Trečia, priešingai, nei teigia apeliantės, to sprendimo 61 punkte pateikta nuoroda į „teisinį kvalifikavimą“ negali reikšti teisinio kvalifikavimo, kuris peržengia vieno ir tęstinio pažeidimo konstatavimo ribas. Ketvirta, apeliantės dirbtinai atskiria vieną ir tęstinį pažeidimą nuo atskirų jį sudarančių pažeidimų. Be to, pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Komisija tam tikras faktines aplinkybes gali kvalifikuoti tik savo sprendimo priėmimo etape, kai šalys turėjo galimybę paaiškinti Komisijos nustatytas faktines aplinkybes ir jeigu reikšmingi teisės principai ir faktinės aplinkybės buvo nurodyti pranešime apie prieštaravimus.
b)

Pirmojo pagrindo antra dalis
Pirmojo pagrindo antroje dalyje, kurią sudaro trys prieštaravimai, apeliantės teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų skundžiamo sprendimo motyvuose, kai atmetė jų pirmojoje instancijoje pateikto pirmojo pagrindo antrą ir trečią dalis.
Bendrajame Teisme apeliantės teigė, kad ginčijamo sprendimo motyvai, susiję su atskirų nurodytų pažeidimų teisiniu kvalifikavimu, yra nepakankami ar prieštaringi, nes toks kvalifikavimas nebuvo nei apibūdintas, nei pagrįstas. Todėl šie motyvai neleido apeliantėms suprasti joms inkriminuojamo pažeidimo pobūdžio ir masto, juose nebuvo išdėstytos svarbios aplinkybės ir jie turėjo vidinių prieštaravimų.
1)

Pirmojo pagrindo antros dalies pirmas prieštaravimas
Apeliantės tvirtina, pirma, kad skundžiamo sprendimo 76–78, 81 ir 82 punktuose laikydamasis prielaidos, jog vieną ir tęstinį pažeidimą sudaro atskiri pažeidimai, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidų.
Antra, to sprendimo 78, 80 ir 82 punktuose nusprendęs, kad įvairūs individualūs kontaktai reiškia atskirus pažeidimus, Bendrasis Teismas pats kvalifikavo faktines aplinkybes, taip pažeisdamas pagal SESV 101 straipsnį Komisijai suteiktus įgaliojimus. Ginčijamame sprendime Komisija tik vieną kartą (jo 352 konstatuojamojoje dalyje) paminėjo kitus nei vieną ir tęstinį pažeidimą, tačiau nekalbėjo apie individualius ir dvišalius kontaktus.
Komisija teigia, kad Bendrasis Teismas priėjo prie teisingos išvados, jog ginčijamo sprendimo konstatuojamosios dalys ir rezoliucinė dalis yra nuoseklios. Apeliančių teiginiai pagrįsti klaidingu skundžiamo sprendimo supratimu. Pirma, to sprendimo 78 punkte Bendrasis Teismas nepadarė išvados, kad kiekvienas dvišalis kontaktas reiškia atskirą pažeidimą. Minėto sprendimo 80 punkte jis tik priminė, kad ginčijamo sprendimo I priede yra pateiktas kontaktų, kurie gali būti laikomi pažeidimais, sąrašas. Vis dėlto to paties sprendimo 70–87 punktuose Bendrasis Teismas neišreiškė pozicijos nei dėl Komisijos išvadų, nei dėl to, ar dvišaliai kontaktai iš tikrųjų reiškia atskirus pažeidimus. Antra, subsidiariai Komisija tvirtina, kad nė viena skundžiamo sprendimo 80–84 punktuose nurodyta išvada nėra pagrįsta prielaida, kad įvairūs konstatuoti individualūs kontaktai reiškia atskirus pažeidimus. Taigi apeliančių argumentai yra nereikšmingi.
2)

Pirmojo pagrindo antros dalies antras priekaištas
Apeliančių teigimu, skundžiamo sprendimo 76–79 punktuose Bendrasis Teismas taip pat padarė kelias teisės klaidas. Pirma, jis neatsakė į apeliančių argumentą, kad ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamosios dalies nepakanka jo 1 straipsniui pagrįsti. To sprendimo 76 punkte apsiribojama išvada, kad ši konstatuojamoji dalis neprieštarauja 1 straipsniui. Antra, minėto sprendimo 77 punkte daroma prielaida, kad vienas ir tęstinis pažeidimas būtinai apima atskirus pažeidimus. Trečia, to paties sprendimo 78 punkte laikomasi tos pačios prezumpcijos. Klaidinga tvirtinti, kad ginčijamo sprendimo 303 ir 346 konstatuojamosiose dalyse Komisija konstatavo, jog individualūs kontaktai taip pat pažeidžia SESV 101 straipsnį. Ketvirta, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į savo paties jurisprudenciją, susijusią su labai panašiais argumentais.
Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, jog ginčijamame sprendime nėra jokio prieštaravimo. Jis atsakė į kaltinimus, kuriais grindžiami apeliančių prieštaravimai, todėl, konstatavęs, kad nėra jokio nenuoseklumo, neprivalėjo atsakyti į kaltinimus dėl nenuoseklumo.
3)

Pirmojo pagrindo antros dalies trečias prieštaravimas
Atmetęs pirmojoje instancijoje pateiktą argumentą dėl nepakankamo ginčijamo sprendimo motyvavimo Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 80–82 ir 85 punktuose padarė kelias teisės klaidas.
To sprendimo 80 punkte Bendrasis Teismas neatsakė į apeliančių prieštaravimus. Nei ginčijamame sprendime, nei jo I priede nėra išvadų dėl jo 1 straipsnyje nurodytų atskirų pažeidimų. Tai, kad Bendrasis Teismas nurodo, jog „Komisija aiškiai ir nedviprasmiškai apibūdina kartelio veikimą, SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymą nurodytiems veiksmams ir už kartelį atsakingus asmenis“, neturi reikšmės, nes šis teiginys susijęs ne su šiais atskirais pažeidimais, o su vienu ir tęstiniu pažeidimu. Taigi Bendrasis Teismas neatsakė į argumentą, kad to sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje ir 1 straipsnyje, net ir vertinant juos kartu, trūksta aiškumo dėl minėtų atskirų pažeidimų masto.
Be to, skundžiamo sprendimo 81 punkte esantis teiginys, jog aplinkybė, kad tiems patiems atskiriems pažeidimams netaikomas papildomas teisinis kvalifikavimas, kuris galėtų būti detalizuotas, nereiškia to sprendimo motyvavimo stokos, kuri neatitiktų jurisprudencijos, grindžiamas klaidinga prielaida, kad pats vieno ir tęstinio pažeidimo kvalifikavimas apima veiksmų ar pažeidimų visumą.
To sprendimo 82 punkte Bendrasis Teismas padarė dar vieną klaidą, kai nurodė, kad ginčijamame sprendime atskiri pažeidimai atitinka įvairius nurodytus dvišalius kontaktus, nors tame sprendime šie kontaktai nekvalifikuojami.
Minėto sprendimo 85 punkte Bendrasis Teismas klaidingai suprato ieškinį ir jį aiškino taip, kad jame buvo pateikti išsamūs argumentai dėl įvairių kontaktų, o tai rodo, kad ginčijamas sprendimas buvo pakankamai motyvuotas ir kad apeliantės turėjo galimybę veiksmingai gintis.
Komisija mano, kad Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad ji laikėsi pareigos motyvuoti. Pirma, Komisija neprivalo pareikšti nuomonės dėl akivaizdžiai nesusijusių, nesvarbių arba aiškiai antraeilių aplinkybių. Skundžiamo sprendimo 80–84 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad ginčijamame sprendime pakankamai išsamiai išdėstytos reikšmingos aplinkybės ir aiškiai nurodytas veiksmų, kuriais kaltinamos apeliantės, pobūdis ir mastas, SESV 101 straipsnio 1 dalies taikymo jiems būdas ir pagrindžiantys įrodymai. Antra, tarp pavienių pažeidimų konstatavimo ir vieno tęstinio pažeidimo konstatavimo yra tik laipsniškas skirtumas. Taigi Komisija neprivalėjo pateikti išsamesnių motyvų, nes atskirų pažeidimų konstatavimas yra tik papildoma išvada, turinti antraeilę reikšmę, palyginti su pagrindiniu vieno ir tęstinio pažeidimo konstatavimu. Trečia, apeliantės dirbtinai atskiria vieną ir tęstinį pažeidimą ir atskirus jį sudarančius pažeidimus. Kadangi šie pažeidimai susiję su visiškai tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis ir tais pačiais įrodymais, apeliančių argumentais dėl įvairių individualių kontaktų siekiama užginčyti tiek vieno ir tęstinio pažeidimo, tiek atskirų pažeidimų konstatavimą.
2.

Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmajame pagrinde apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad šis padarė kelias teisės klaidas, kai patvirtino, kad vieną ir tęstinį pažeidimą sudarė keli atskiri pažeidimai ir kad toks ginčijamame sprendime pateiktas dvejopas kvalifikavimas iš tiesų buvo nurodytas pranešime apie kaltinimus ir jame motyvuotas.
Šiuo aspektu reikia pažymėti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e punkte Komisija iš esmės konstatavo, pirma, vieno ir tęstinio pažeidimo buvimą ir, antra, šį pažeidimą sudarančių „kelių atskirų pažeidimų“ buvimą.
Šiomis aplinkybėmis taip pat reikia pažymėti, kad pirmuoju pagrindu siekiama užginčyti tik Bendrojo Teismo pateiktą išvados, susijusios su kelių atskirų pažeidimų egzistavimu, vertinimą. Kita vertus, šis pagrindas nesusijęs su tuo, kaip jis vertino toje nuostatoje pateiktą išvadą, kad apeliantės dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą.
Vadinasi, priešingai, nei teigia Komisija, kadangi šiuo atveju ji ginčijamą sprendimą grindė dviem atskirais pažeidimo konstatavimais, šio pagrindo negalima iš karto atmesti kaip nereikšmingo.
a)

Pirminės pastabos
Pagal suformuotą jurisprudenciją SESV 101 straipsnio 1 dalis gali būti pažeista ne tik atskiru veiksmu, bet ir veiksmų seka arba tęstine veika, nors viena ar kelios šios veiksmų sekos ar tęstinio elgesio sudedamosios dalys taip pat galėtų būti pripažintos atskiru šios nuostatos pažeidimu. Taigi, jei įvairiais veiksmais vykdomas „bendras planas“, nes siekiama vieno tikslo – iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje, Komisija turi teisę priskirti atsakomybę už tokius veiksmus, remdamasi dalyvavimu darant visą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Įmonė, kuri dalyvavo darant tokį vieną ir tęstinį pažeidimą savo veiksmais, kuriuos apima „susitarimas“ ar „suderinti veiksmai“, turintys antikonkurencinį tikslą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, kuriais siekiama prisidėti prie bendro pažeidimo darymo, taip pat gali būti atsakinga už kitų įmonių veiksmus darant tą patį pažeidimą visą jos dalyvavimo laikotarpį (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kaip savo išvados 59 punkte pažymėjo generalinis advokatas, tai, kad įmonė dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, nereiškia, kad ji tiesiogiai dalyvavo atliekant visus antikonkurencinius veiksmus, sudarančius tą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 22 d. Sprendimo Silver Plastics ir Johannes Reifenhäuser / Komisija,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirmąjį pagrindą reikia išnagrinėti atsižvelgiant į išdėstytus motyvus.
b)

Dėl pirmojo pagrindo pirmos dalies
Pirmojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidų, dėl kurių jis nusprendė, kad Komisija nepažeidė jų teisės į gynybą. Pirma, skundžiamo sprendimo 57 ir 58 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad vieno ir tęstinio pažeidimo sąvoka reiškia, jog esama atskirų mažesnės svarbos pažeidimų. Antra, skundžiamo sprendimo 59 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad galutinės sprendimo išvados nebūtinai visais atžvilgiais turi atitikti pranešime apie prieštaravimus pateiktą tarpinį kvalifikavimą, tačiau nenurodė, kad ši Komisijos kvalifikavimo laisvė pateisinama tik tam, kad būtų atsižvelgta į šalių pastabas, o ne tam, kad būtų pateiktos papildomos išvados. Trečia, skundžiamo sprendimo 60–64 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nustatė, kad pranešime apie prieštaravimus Komisija konstatavo kitus nei vieną ir tęstinį pažeidimą.
Šiuo klausimu reikia priminti, pirma, kad sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ apima visumą veiksmų, kurie patys savaime taip pat gali reikšti SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimą. Nors veiksmų visuma šio sprendimo 72 ir 73 punktuose nurodytomis sąlygomis gali būti kvalifikuojama kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, iš to negalima daryti išvados, kad kiekvienas iš šių veiksmų atskirai būtinai turi būti kvalifikuojamas kaip atskiras šios nuostatos pažeidimas. Tam Komisija dar turi nustatyti ir kvalifikuoti kiekvieną iš šių veiksmų, paskui pateikti atitinkamos įmonės, kuriai jie priskiriami, dalyvavimo įrodymų.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad padalyti Komisijos sprendimą, kuriuo visas kartelis kvalifikuojamas kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, galima tik jei, pirma, minėta įmonė per administracinę procedūrą galėjo suprasti, kad buvo kaltinama ir dėl kiekvieno jį sudarančio veiksmo, todėl galėjo gintis šiuo aspektu, ir jei, antra, minėtas sprendimas šiuo atžvilgiu yra pakankamai aiškus (pagal analogiją žr. 2012 m. gruodžio 6 d. Sprendimo Komisija / Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
punktą).
Antra, kiek tai susiję su teise į gynybą, pažymėtina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją šios teisės paisymas per bet kokią procedūrą, per kurią gali būti skirtos sankcijos, be kita ko, vienkartinės ar periodinės baudos, yra pagrindinis Sąjungos teisės principas, kurio Komisija turi visapusiškai laikytis (šiuo klausimu žr. 2015 m. kovo 5 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Versalis ir kt.,
C‑93/13 P ir C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reglamente Nr. 1/2003 numatyta, kad šalims siunčiamas pranešimas apie prieštaravimus ir jame turi būti aiškiai nurodytos visos esminės aplinkybės, kuriomis Komisija remiasi šiame procedūros etape. Toks pranešimas apie prieštaravimus yra procesinė garantija taikant pagrindinį Sąjungos teisės principą, pagal kurį reikalaujama teisės į gynybą paisymo per bet kokią procedūrą, per kurią gali būti skirta sankcija. Pagal šį principą, be kita ko, reikalaujama, kad pranešime apie prieštaravimus, Komisijos adresuotame įmonei, kuriai ketina skirti sankciją už konkurencijos taisyklių pažeidimą, būtų nurodyti esminiai elementai, kuriais remdamasi ji kaltina šią įmonę, kaip antai faktinės aplinkybės, kuriomis kaltinama, jų kvalifikavimas ir įrodymai, kuriais remiasi Komisija, kad ši įmonė turėtų galimybę pateikti savo argumentus per jos atžvilgiu pradėtą administracinę procedūrą (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 3 d. Sprendimo Papierfabrik August Koehler ir kt. / Komisija,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ir C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Žinoma, kaip savo išvados 88 punkte priminė generalinis advokatas, galutiniame sprendime Komisija gali patikslinti faktinių aplinkybių teisinį kvalifikavimą, kurį preliminariai pateikė pranešime apie prieštaravimus, atsižvelgdama į administracinės procedūros aplinkybes, arba tam, kad atsisakytų prieštaravimų, kurie pasirodė nepagrįsti, arba tam, kad tiek faktiniu, tiek teisiniu požiūriais performuluotų ir papildytų savo argumentus, kuriais ji grindžia prieštaravimus (šiuo klausimu žr. 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo SNIA / Komisija,
C‑448/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:801
,
–
punktus). Vis dėlto tai reiškia, kad pranešime apie prieštaravimus Komisija turi nurodyti faktinių aplinkybių teisinį kvalifikavimą, kurį ketina taikyti galutiniame sprendime.
Tuo remiantis darytina išvada, kad atitinkamos įmonės teisė į gynybą pažeidžiama dėl pranešimo apie prieštaravimus ir galutinio sprendimo tarpusavio neatitikties tik tuo atveju, jeigu galutiniame sprendime nurodytas prieštaravimas nebuvo nurodytas pranešime apie prieštaravimus arba jeigu jis nebuvo pakankamai paaiškintas, kad šio pranešimo adresatai galėtų veiksmingai pateikti savo argumentus per jų atžvilgiu pradėtą procedūrą.
Vadinasi, kai Komisija ketina pranešimo apie prieštaravimus adresatams pareikšti prieštaravimus ne tik dėl vieno ir tęstinio pažeidimo, bet ir dėl kiekvieno iš šį pažeidimą sudarančių veiksmų, vertinamų kaip atskiri pažeidimai, šių adresatų teisės į gynybą užtikrinimas reikalauja, kad šiame pranešime Komisija nurodytų aplinkybes, leidžiančias jiems suprasti, jog Komisija juos persekioja tiek dėl šio vieno ir tęstinio pažeidimo, tiek dėl kiekvieno iš šių atskirų pažeidimų.
Skundžiamo sprendimo 50–53 punktuose Bendrasis Teismas teisingai priminė principus, susijusius su teisės į gynybą paisymu vykstant procedūrai dėl SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo konstatavimo. Paskui to sprendimo 55 ir 56 punktuose jis priminė tam tikrus sąvokos „vienas ir tęstinis pažeidimas“ aspektus, be kita ko, tai, kad ši sąvoka apima įvairių šalių veiksmų, kuriais siekiama to paties antikonkurencinio ekonominio tikslo, visumą.
Vis dėlto atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 83 punkte, Bendrasis Teismas negalėjo skundžiamo sprendimo 57 punkte padaryti išvados, kad pati sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ apima „veiksmų ar pažeidimų visumą“ ir kad apeliantės negalėjo teigti, jog ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje Komisija pateikė papildomą teisinį kvalifikavimą, nuspręsdama, kad buvo padarytas ne tik vienas ir tęstinis pažeidimas, bet ir jį sudarantys keli „atskiri pažeidimai“. Iš tikrųjų tokia išvada grindžiama klaidinga prielaida, kad kiekvienas vieną ir tęstinį pažeidimą sudarantis veiksmas yra atskiras pažeidimas, o taip nebūtinai yra.
Be to, nors skundžiamo sprendimo 53 punkte Bendrasis Teismas teisingai priminė principus, susijusius su teisės į gynybą paisymu vykstant procedūrai dėl SESV 101 straipsnio 1 dalies pažeidimo konstatavimo (jis tai iš esmės padarė ir to sprendimo 59 punkte), tuo remdamasis jis negalėjo prieiti prie išvados, kad paprasčiausio galimybės kvalifikuoti nurodytus veiksmus kaip „atskirus pažeidimus“ paminėjimo pranešime apie prieštaravimus pakanka, atsižvelgiant į šio sprendimo 77–83 punktuose primintus reikalavimus.
Konkrečiai kalbant, to, kad pranešime apie prieštaravimus paprasčiausiai nurodoma galimybė kvalifikuoti kaip „atskirus pažeidimus“, atliekant vieno ir tęstinio pažeidimo analizę, nepakanka, kad atitinkama įmonė galėtų veiksmingai pateikti savo argumentus per administracinę procedūrą, pradėtą jos atžvilgiu dėl šių atskirų pažeidimų.
Taigi Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Kadangi pranešime apie prieštaravimus nebuvo jokios aiškios nuorodos, apeliantės negalėjo suprasti, kad Komisija ketino jas persekioti ne tik dėl šiame pranešime nurodyto vieno ir tęstinio pažeidimo, bet ir dėl kelių atskirų pažeidimų, kuriuos sudaro įvairūs pranešime apie prieštaravimus nurodyti dvišaliai kontaktai.
Vadinasi, Bendrasis Teismas negalėjo nepadarydamas teisės klaidos nuspręsti, kad Komisija nepažeidė apeliančių teisės į gynybą, nes pranešime apie prieštaravimus nebuvo nurodyti esminiai elementai, kiek tai susiję su joms inkriminuojamais atskirais pažeidimais, visų pirma numatomas veiksmų, kuriais jos kaltinamos, kvalifikavimas.
Tad pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia pripažinti pagrįsta.
c)

Dėl pirmojo pagrindo antros dalies
Pirmojo pagrindo antroje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą padarius teisės klaidų, dėl kurių jis nusprendė, kad Komisija ginčijamame sprendime nepateikė prieštaringų ir nepakankamų motyvų. Skundžiamo sprendimo 76–85 punktuose Bendrasis Teismas, pirma, preziumavo, kad vieną ir tęstinį pažeidimą būtinai sudaro atskiri pažeidimai. Antra, jis taip pat pakeitė Komisijos motyvus savaisiais, kai nusprendė, kad įvairūs nagrinėjami individualūs kontaktai yra atskiri pažeidimai. Trečia, jis nepakankamai motyvavo savo sprendimą, siekdamas atmesti apeliančių argumentą, kad ginčijamo sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje ir 1 straipsnyje nepakankamai aiškiai nurodytas šių atskirų pažeidimų mastas.
Šiuo aspektu reikia priminti, pirma, kad pagal suformuotą jurisprudenciją motyvai, reikalaujami pagal SESV 296 straipsnį, turi atitikti atitinkamo teisės akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti šį aktą priėmusios institucijos argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys galėtų sužinoti priimtos priemonės motyvus, o Europos Sąjungos teismas – vykdyti kontrolę. Nereikalaujama, kad motyvuose būtų išdėstytos visos svarbios faktinės ir teisinės aplinkybės, nes tai, ar akto motyvai atitinka SESV 296 straipsnyje nustatytus reikalavimus, turi būti vertinama atsižvelgiant ne tik į jo formuluotę, bet ir į kontekstą bei atitinkamą klausimą reglamentuojančių teisės normų visumą (2019 m. liepos 10 d. Sprendimo Komisija / Icap ir kt.,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Antra, reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją pareiga motyvuoti nereiškia, kad Bendrasis Teismas turi išsamiai ir vienas po kito išnagrinėti visus ginčo šalių pateiktus argumentus. Motyvavimas gali būti implicitinis, jeigu jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę (žr., be kita ko, 2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Villeroy & Boch Austria / Komisija,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Trečia, kaip buvo priminta nagrinėjant pirmojo pagrindo pirmą dalį, remiantis tuo, kad Komisija veiksmų visumą kvalifikuoja kaip vieną ir tęstinį pažeidimą, negalima daryti išvados, kad kiekvienas iš šių veiksmų pats savaime ir atskirai būtinai turi būti kvalifikuojamas kaip atskiras pažeidimas. Iš tikrųjų, jei Komisija nusprendžia taip kvalifikuoti nagrinėjamus veiksmus ir inkriminuoti juos apeliantėms, ji dar turi juos išnagrinėti atskirai ir įrodyti, kad jie yra neteisėti ir kad apeliantės dalyvavo atliekant kiekvieną iš šių veiksmų.
Vadinasi, kai Komisija ketina kaltinti apeliantes dalyvavimu darant ne tik „vieną ir tęstinį pažeidimą“, bet ir kelis atskirus pažeidimus, atitinkančius šį pažeidimą sudarančius veiksmus, ji turi patikslinti ir motyvuoti kiekvieno iš šių veiksmų teisinį kvalifikavimą kaip atskiro pažeidimo.
Šiuo atveju skundžiamo sprendimo 76–78, 81 ir 82 punktuose Bendrasis Teismas netiesiogiai nusprendė, kad vieną ir tęstinį pažeidimą būtinai sudaro atskiri pažeidimai. To sprendimo 76 punkte jis nurodė, kad pati sąvoka „vienas ir tęstinis pažeidimas“ reiškia veiksmų ar pažeidimų visumą, ir tuo remdamasis be išsamesnių paaiškinimų padarė išvadą, jog tai, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje yra nurodyti atskiri pažeidimai, nereiškia papildomo teisinio kvalifikavimo. Šis sąvokų „pažeidimas“ ir „veiksmai“ painiojimas taip pat matyti minėto sprendimo 78, 81 ir 82 punktuose.
Dėl šios painiavos skundžiamo sprendimo 82–84 punktuose Bendrasis Teismas nusprendė, kad Komisija pakankamai motyvavo savo sprendimą, nors iš ginčijamo sprendimo nematyti, kad Komisija kiekvieną iš nagrinėjamų dvišalių kontaktų kvalifikavo kaip atskirą pažeidimą.
Taip Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą. Iš tiesų, priešingai, nei nusprendė Bendrasis Teismas, to sprendimo 352 konstatuojamojoje dalyje pateiktos išvados, kad apeliantės padarė kelis atskirus pažeidimus, motyvai nėra pakankami. Taigi iš šios konstatuojamosios dalies matyti, kad, atsižvelgiant į to sprendimo 4 skirsnyje ir I priede aprašytas faktines aplinkybes, kiekvienu veiksmu, kurio imtasi, arba dvišalių kontaktų visuma (arba keliomis jų grupėmis) buvo siekiama riboti konkurenciją, todėl tai yra SESV 101 straipsnio pažeidimas, tačiau Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių manė, kad apeliantėms reikia priskirti kiekvieną veiksmą, kuris joms inkriminuojamas ne tik kaip „vienas ir tęstinis pažeidimas“, bet ir kaip keli atskiri SESV 101 straipsnio pažeidimai.
Vadinasi, nusprendęs, kad Komisija įvykdė savo pareigą motyvuoti ginčijamą sprendimą, kai priėjo prie išvados, jog apeliantės dalyvavo darant ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir kelis atskirus pažeidimus, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
Tad pirmojo pagrindo antra dalis, taigi, ir visas šis pagrindas, turi būti pripažinti pagrįstais.
B.

Dėl antrojo pagrindo
Antrajame pagrinde apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis padarė kelias teisės klaidas, kai nustatė teisinį kriterijų, taikytiną siekiant nustatyti, ar buvo padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas. Šį pagrindą sudaro dvi dalys.
1.

Dėl antrojo pagrindo pirmos dalies
a)

Šalių argumentai
Antrojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantės tvirtina, kad skundžiamo sprendimo 123, 205 ir 206 punktuose yra padaryta teisės klaida dėl teisinio kriterijaus, taikytino siekiant nustatyti, ar buvo padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas.
Bendrasis Teismas juose klaidingai tvirtina, kad nebūtina patikrinti, ar nurodyti veiksmai papildo vienas kitą, kad juos būtų galima laikyti vienu ir tęstiniu pažeidimu. Toks teiginys prieštarauja Bendrojo Teismo jurisprudencijai, pagal kurią papildymo ryšys yra būtina sąlyga tokiam pažeidimui nustatyti, kai nėra tiesioginių įrodymų apie formalų planą, jungiantį įvairias pažeidimo sudedamąsias dalis. 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendimas Siemens ir kt. / Komisija (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ir C‑498/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:866
), kuriuo remiasi Bendrasis Teismas, susijęs su faktinėmis aplinkybėmis, kurios skiriasi nuo šios bylos aplinkybių, nes byloje, kurioje priimtas tas sprendimas, nagrinėjamo kartelio dalyviai buvo iš anksto raštu pasirašę oficialų planą. Taip pat 2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Villeroy & Boch Belgium / Komisija (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ir 2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Villeroy & Boch / Komisija (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
) faktinės aplinkybės skiriasi nuo šios bylos aplinkybių.
Remiantis apeliančių nurodyta jurisprudencija, vien skirtingų veiksmų grupių panašumo nepakanka, kad būtų įrodytas vienas ir tęstinis pažeidimas. Dar reikia įrodyti jų papildomumą ir sąveiką.
Komisija laikosi nuomonės, kad antrojo pagrindo pirma dalis nepagrįsta.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Antrojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantės iš esmės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis nusprendė, jog vien įvairių veiksmų grupių panašumo pakanka, kad būtų įrodytas vienas ir tęstinis pažeidimas, nesant reikalo įrodyti jų papildomumo ir sąveikos.
Šiuo aspektu reikia priminti, kad, siekiant skirtingus veiksmus pripažinti vienu ir tęstiniu pažeidimu, nereikia patikrinti, ar tarp jų yra papildymo ryšys, t. y. ar kiekvienu iš jų buvo siekiama vienos arba kelių pasekmių įprastai konkurencijai ir sąveikaujant prisidedama prie bendro antikonkurencinio poveikio, kurio norėjo jų autoriai, įgyvendinantys bendrą vieno tikslo siekiantį planą. Kita vertus, sąlyga, susijusi su sąvoka „vienas tikslas“, reikalauja, kad būtų patikrinta, ar nėra pažeidimą sudarantiems skirtingiems veiksmams būdingų elementų, kurie gali rodyti, kad realaus kitų dalyvaujančių įmonių elgesio tikslas arba antikonkurencinis poveikis nėra tokie patys, todėl jis nėra „bendro plano“ dalis dėl to paties tikslo – iškreipti konkurenciją vidaus rinkoje (2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Villeroy & Boch / Komisiją,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Remiantis šia Teisingumo Teismo jurisprudencija negalima daryti išvados, kad ji taikoma tik situacijoms, kai esama tiesioginių įrodymų apie oficialų planą, siejantį įvairias pažeidimo dalis, ir kad, nesant tokių įrodymų, šis papildymo ryšys yra būtina sąlyga tokiam pažeidimui nustatyti. Šio sprendimo 103 punkte nurodytuose sprendimuose Teisingumo Teismas, priešingai, pateikė paaiškinimų, kurie yra bendro pobūdžio ir apima vienų ir tęstinių pažeidimų visumą, neatsižvelgiant į faktinį jų įgyvendinimą.
Taigi apeliančių argumentas grindžiamas klaidingu Teisingumo Teismo jurisprudencijos aiškinimu.
Skundžiamo sprendimo 205 ir 206 punktuose Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad lemiamas kriterijus, pagal kurį galima nustatyti, ar buvo padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas, yra tai, kad įvairūs pažeidimą sudarantys veiksmai yra „bendro plano“, kuriuo siekiama vieno tikslo, dalis. Šiuo klausimu jis pažymėjo, kad nebūtina tikrinti, ar minėti veiksmai papildo vienas kitą, kad juos būtų galima kvalifikuoti kaip vieną ir tęstinį pažeidimą. Taigi Bendrojo Teismo negalima kaltinti tuo, kad jis nesilaikė Teisingumo Teismo jurisprudencijos.
Vadinasi, antrojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.

Dėl antrojo pagrindo antros dalies
a)

Šalių argumentai
Antrojo pagrindo antroje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis padarė teisės klaidų, susijusių su bendro plano arba vieno ir tęstinio pažeidimo buvimu. Skundžiamame sprendime Bendrasis Teismas klaidingai taikė reikšmingą teisinį kriterijų, nustatytą 2013 m. gruodžio 19 d. Sprendime Siemens ir kt. / Komisija (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ir C‑498/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:866
), 2017 m. sausio 26 d. Sprendime Villeroy & Boch Belgium / Komisija (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ir 2017 m. sausio 26 d. Sprendime Villeroy & Boch / Komisija (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Skundžiamo sprendimo 209–213 punktuose Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad nurodytų veiksmų panašumas yra reikšmingas ir pakankamas kriterijus vienam ir tęstiniam pažeidimui nustatyti ir kad papildymo ryšio buvimas šiuo atžvilgiu nėra būtina sąlyga. Apeliantės teigia, kad nors veiksmų panašumas yra svarbus kriterijus, jo nepakanka ir tik šio ryšio buvimas gali įrodyti tokį pažeidimą, kai nėra tiesioginių pažeidimo ar iš anksto parengto oficialaus plano įrodymų.
Komisija mano, kad antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Antrojo pagrindo antroje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, jog skundžiamo sprendimo 209–213 punktuose nusprendė, kad veiksmų panašumas yra reikšmingas ir pakankamas kriterijus vienam ir tęstiniam pažeidimui nustatyti ir kad šių veiksmų papildymo ryšio buvimas šiuo atžvilgiu nėra būtina sąlyga.
Šiuo aspektu iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad siekdama įrodyti, jog esama bendro įvairių veiksmų, kurie kartu gali būti kvalifikuojami kaip vienas ir tęstinis pažeidimas, tikslo, Komisija gali atsižvelgti į įvairius objektyvius elementus, kaip antai nagrinėjamų slaptų susitarimų įgyvendinimo panašumą ir atitinkamų veiksmų sutapimą faktiniu, geografiniu ir laiko požiūriais (šiuo klausimu žr. 2017 m. sausio 26 d. Sprendimo Villeroy & Boch / Komisija,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
,
punktą).
Skundžiamo sprendimo 209 punkte Bendrasis Teismas iš esmės pažymėjo, kad Komisija pabrėžė, jog įvairūs slapti kontaktai buvo susiję su tuo pačiu produktu, jų turinys buvo panašus, jie iš esmės apėmė tas pačias šalis, jų geografinė aprėptis buvo tokia pati ir jais buvo siekiama to paties tikslo, ir kad tuo remdamasi ji padarė išvadą, jog šie įvairūs objektyvūs elementai yra svarbūs bendrojo plano buvimo požymiai.
Toliau skundžiamo sprendimo 212 punkte Bendrasis Teismas priminė, kad inkriminuojamų veiksmų panašumas yra svarbus kriterijus vieno ir tęstinio pažeidimo buvimui įrodyti. Jis patikslino, kad svarbūs ir kiti kriterijai, pavyzdžiui, susijusių fizinių asmenų arba atitinkamų veiksmų geografinės teritorijos tapatumas.
Taigi, priešingai, nei teigia apeliantės, Bendrasis Teismas nusprendė ne tai, kad nagrinėjamų veiksmų panašumo pakanka vieno ir tęstinio pažeidimo buvimui įrodyti, o tai, kad šis panašumas yra tik vienas iš kriterijų siekiant įrodyti bendrą planą, kuris yra viena iš tokio pažeidimo nustatymo sąlygų.
Vadinasi, skundžiamo sprendimo 213 punkte Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliančių nurodytas panašumas yra reikšmingas kriterijus siekiant nustatyti, ar atskiri veiksmai, kuriuos apima vienas ir tęstinis pažeidimas, sudaro bendro plano, kuriuo siekiama vieno tikslo, dalį, nesant reikalo nustatyti „veiksmų, kuriais kaltinama, sinergijos“.
Taigi antrojo pagrindo antrą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą, todėl visas šis pagrindas taip pat turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
C.

Dėl trečiojo pagrindo
1.

Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 120–130 punktuose atmetė jų argumentą, jog Komisija pažeidė jų teisę į gynybą, kai ginčijamame sprendime nustatė naują esminį kriterijų, t. y. veiksmų, kuriais kaltinama, papildymo ryšio kriterijų, siekiant nustatyti, ar buvo padarytas vienas ir tęstinis pažeidimas, nors šis kriterijus nebuvo nurodytas pranešime apie prieštaravimus ir jos neturėjo galimybės pateikti pastabų dėl jo prieš priimant šį sprendimą.
Bendrasis Teismas nusprendė: pirma, skundžiamo sprendimo 120–125 punktuose – kad toks ryšys nėra esminis vieno ir tęstinio pažeidimo buvimo nustatymo kriterijus, ir, antra, to sprendimo 126–130 punktuose – kad šio naujo elemento įtraukimas į ginčijamą sprendimą nepažeidžia apeliančių teisės į gynybą, nes galutinis Komisijos sprendimas nebūtinai turi būti tiksli pranešimo apie prieštaravimus kopija.
Dėl pastarojo argumento apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas, vertindamas, ar buvo pažeista teisė į gynybą, klaidingai taikė reikšmingą teisinį kriterijų. Jų nuomone, skirtumai tarp pranešimo apie prieštaravimus ir galutinio Komisijos sprendimo susiję tik su argumentais, kuriuos per administracinę procedūrą pateikė šio pranešimo adresatai. Taigi Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, kad lemiama analizė ir esminis pranešime apie prieštaravimus taikyto požiūrio pakeitimas gali būti teisėtai įtraukti į ginčijamą sprendimą siekiant įrodyti vieno ir tęstinio pažeidimo buvimą.
Komisija teigia, kad trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nereikšmingą arba kaip nepagrįstą.
2.

Teisingumo Teismo vertinimas
Trečiajame pagrinde apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad skundžiamo sprendimo 120–130 punktuose jis padarė teisės klaidą, kai atmetė jų prieštaravimą, susijusį su tuo, kad Komisija pažeidė jų teisę į gynybą, kai nurodytų veiksmų papildymo ryšio kriterijų pirmą kartą pritaikė ginčijamame sprendime.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Reglamento Nr. 1/2003 27 straipsnio 1 dalyje yra numatytas pranešimo apie prieštaravimus išsiuntimas šalims. Pagal suformuotą jurisprudenciją šiame pranešime turi būti aiškiai nurodyti visi pagrindiniai elementai, kuriais Komisija remiasi šiame procedūros etape. Vis dėlto tai gali būti padaryta apibendrintai, o vėliau Komisijos priimtas sprendimas nebūtinai turi būti prieštaravimų santraukos kopija, nes pranešimas apie prieštaravimus – tai parengiamasis dokumentas, kuriame pateikiami faktinių ir teisinių aplinkybių vertinimai yra tik preliminarūs (2021 m. kovo 25 d. Sprendimo Slovak Telekom / Komisija,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vadinasi, teisinis faktinių aplinkybių vertinimas pranešime apie prieštaravimus iš esmės gali būti tik laikinas, o vėlesnis Komisijos sprendimas negali būti panaikintas vien dėl to, kad galutinės išvados, grindžiamos šiomis faktinėmis aplinkybėmis, ne visai tiksliai atitinka šį laikiną vertinimą. Komisija privalo išklausyti pranešimo apie prieštaravimus adresatus ir prireikus atsižvelgti į jų pastabas dėl pateiktų prieštaravimų, pakoreguodama savo vertinimą, kad būtų užtikrinta jų teisė į gynybą. Taigi Komisijai turi būti suteikta galimybė galutiniame sprendime patikslinti šį vertinimą, atsižvelgiant į administracinės procedūros elementus, arba tam, kad ji atsisakytų nepagrįstų prieštaravimų, arba tam, kad performuluotų ir faktiniu bei teisiniu požiūriais papildytų argumentus, kuriais grindžia savo nurodytus prieštaravimus, tačiau su sąlyga, kad ji remiasi tik faktinėmis aplinkybėmis, dėl kurių suinteresuotieji asmenys galėjo pateikti savo nuomonę, ir kad per administracinę procedūrą ji pateikė visus jų gynybai reikalingus duomenis (2021 m. kovo 25 d. Sprendimo Slovak Telekom / Komisija,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Skundžiamo sprendimo 120–130 punktuose Bendrasis Teismas atmetė apeliančių prieštaravimą, susijusį su tuo, kad Komisija pažeidė jų teisę į gynybą, kai vieno ir tęstinio pažeidimo buvimą nustatė remdamasi nauju esminiu kriterijumi, t. y. nurodytų veiksmų papildymo ryšiu, nors šio kriterijaus nebuvo nurodžiusi pranešime apie prieštaravimus.
Prieidamas prie tokios išvados Bendrasis Teismas priminė šio sprendimo 107 punkte paminėtą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią nebūtina tikrinti, ar nagrinėjami veiksmai vienas kitą papildo, kad juos kartu būtų galima pripažinti vienu ir tęstiniu pažeidimu. Tuo remdamasis skundžiamo sprendimo 124 ir 125 punktuose jis padarė išvadą, kad toks papildymo ryšys nėra esminis elementas, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 127 punkte primintą jurisprudenciją, todėl Komisija neprivalėjo šio ryšio analizuoti pranešime apie prieštaravimus.
Vadinasi, Bendrasis Teismas laikėsi Teisingumo Teismo jurisprudencijos ir jo negalima kaltinti padarius nurodytą teisės klaidą.
Taigi trečiąjį pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
D.

Dėl ketvirtojo pagrindo
Ketvirtajame pagrinde apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis pažeidė esminius formos reikalavimus, nepakankamai motyvavo pirmojoje instancijoje pateikto antrojo jų pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija neturėjo kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio, atmetimą ir padarė įrodymų priimtinumo sąlygų vertinimo klaidų.
Tame antrajame pagrinde apeliantės iš esmės teigė, kad Komisija neįrodė savo „vidaus kompetencijos“, motyvuodamos tuo, kad ginčijamame sprendime ji neįrodė, kad jų veiksmai paveikė valstybių narių tarpusavio prekybą, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, todėl ji neturėjo kompetencijos skirti joms baudos pagal šią nuostatą ir EEE susitarimo 53 straipsnį. Skundžiamame sprendime, be kita ko, jo 169, 173 ir 177 punktuose, Bendrasis Teismas atmetė šį pagrindą, nuspręsdamas, kad Komisija įrodė savo „išorės kompetenciją“, remdamasi „įgyvendinimo“ kriterijumi, nes ODĮ buvo parduodami EEE.
Ketvirtąjį pagrindą sudaro trys dalys.
1.

Dėl ketvirtojo pagrindo pirmos dalies
a)

Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo pirma dalis grindžiama nepakankamu skundžiamo sprendimo motyvavimu, kiek tai susiję su apeliančių pirmojoje instancijoje pateiktu antruoju pagrindu, siejamu su tuo, kad Komisija neturi kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio. Kalbant apie šio antrojo pagrindo pirmą dalį, susijusią su tuo, kad nėra įrodymų apie kartelio įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas neatsakė į apeliančių argumentus ir juos atmesdamas daugiausiai dėmesio skyrė klaidingam kompetencijos kriterijui, t. y. įgyvendinimo kriterijui.
Išorės kompetencijos kriterijus ir vidaus kompetencijos kriterijus vienas kito nepaneigia. Išorės kompetencijos kriterijus yra SESV 101 straipsnio taikymo sąlyga, kai neteisėti veiksmai atliekami už Sąjungos ar EEE ribų. Vis dėlto, net jei šis kriterijus būtų įvykdytas, Komisija dar turėtų nustatyti, ar nagrinėjami veiksmai gali paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą.
Apeliantės pirmojoje instancijoje tvirtino, kad, nesant pakankamų prekybos ODĮ tarp valstybių narių įrodymų, Komisija neįrodė, kad buvo paveikta valstybių narių tarpusavio prekyba, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį. Bendrasis Teismas neatsakė į šiuos argumentus, o tik nurodė nelogiškus ar nepagrįstus motyvus, nes neatsižvelgė į tai, kad Komisija nepateikė įrodymų, ir skundžiamo sprendimo 174 punkte supainiojo pardavimo
Dell
ir HP buvimą EEE su galimu ODĮ pardavimu EEE.
Komisija laikosi nuomonės, kad ketvirtojo pagrindo pirma dalis nepagrįsta.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Ketvirtojo pagrindo pirmoje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą motyvų stoka atsakant į pirmojoje instancijoje nurodytą pagrindą, susijusį su Komisijos kompetencijos nebuvimu. Jis neatsakė į jų argumentus, o juos atmesdamas daugiausiai dėmesio skyrė klaidingam kompetencijos kriterijui.
Kaip priminta šio sprendimo 93 punkte, pirma, pareiga motyvuoti nereiškia, kad Bendrasis Teismas turi išsamiai ir vienas po kito išnagrinėti visus ginčo šalių pateiktus argumentus. Motyvavimas gali būti implicitinis, jeigu jis leidžia suinteresuotiesiems asmenims sužinoti priežastis, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė jų argumentus, o Teisingumo Teismui – turėti pakankamai informacijos, kad galėtų vykdyti kontrolę.
Antra, remiantis suformuota jurisprudencija, tam, kad būtų tenkinama sąlyga, pagal kurią susitarimas, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį, turi daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, būtina, kad, atsižvelgiant į faktinių ir teisinių aplinkybių visumą, šis susitarimas leistų pakankamai tiksliai numatyti, kad jis gali tiesiogiai ar netiesiogiai, realiai ar potencialiai daryti poveikį einamajai valstybių narių tarpusavio prekybai ir leistų patikėti, kad jis gali kliudyti kurti vieningą valstybių narių rinką. Be to, šis poveikis neturi būti mažas (2015 m. liepos 16 d. Sprendimo ING Pensii / Komisija,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad skundžiamo sprendimo 170–172 punktuose Bendrasis Teismas, be kita ko, nusprendė, kad Komisija teisiškai įrodė, jog ginčijamo sprendimo adresatai tiekė ODĮ savo klientams
Dell
ir HP, kurie buvo įsteigti keliose valstybėse narėse. Net jei šie įrodymai buvo pateikti vertinant vadinamąjį „įgyvendinimo“ kriterijų, apeliantės galėjo suprasti, kad jų pakako įrodyti, jog Komisija nustatė, kad buvo daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai, juo labiau kad paskui to sprendimo 179–191 punktuose Bendrasis Teismas nagrinėjo apeliančių prieštaravimą, susijusį su tuo, kad nebuvo įvertintas nagrinėjamo kartelio poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai dydis. Atmetęs šį prieštaravimą Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 187 punkte aiškiai nusprendė, kad Komisija įvykdė Gairių dėl [SESV 101] ir [SESV 102] straipsniuose vartojamos poveikio prekybai sąvokos (
OL C 101, 2004, p. 81
) 53 punkte nustatytą kriterijų, kad turi būti padarytas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai.
Vadinasi, Bendrojo Teismo motyvavimas, nors ir implicitinis, leido apeliantėms sužinoti priežastis, dėl kurių jis atmetė jų ieškinio pirmojoje instancijoje antrojo pagrindo pirmą dalį.
Taigi ketvirtojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti kaip nepagrįstą.
2.

Dėl ketvirtojo pagrindo antros dalies
a)

Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo antroje dalyje apeliantės tvirtina, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog įrodymai, susiję su sąlyga, kad turi būti paveikta valstybių narių tarpusavio prekyba, kuriais Komisija pirmą kartą rėmėsi pirmojoje instancijoje pateiktame atsiliepime į ieškinį, yra priimtini visų pirma dėl to, kad jie buvo paminėti pranešime apie prieštaravimus.
Skundžiamo sprendimo 176 punkte Bendrasis Teismas nusprendė, kad įrodymai, kuriais Komisija pirmą kartą rėmėsi pirmojoje instancijoje pateiktame atsiliepime į ieškinį, grįsdama savo išvadas dėl šios sąlygos, yra priimtini. Bendrojo Teismo nuomone, šie įrodymai buvo paminėti pranešime apie prieštaravimus.
Pirma, tame pranešime nėra jokios išvados dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai. Antra, priešingai, nei teigia Bendrasis Teismas, tam tikri dokumentai, kuriais Komisija rėmėsi pirmojoje instancijoje, nebuvo cituojami pranešime apie prieštaravimus grindžiant išvadą dėl jos kompetencijos. Kai kurie iš jų nebuvo paminėti. Kiti buvo paminėti pranešime apie prieštaravimus, bet ne ginčijamame sprendime, o tai reiškia, kad Komisija jų nebelaiko reikšmingais. Dar kiti buvo paminėti tiek pranešime apie prieštaravimus, tiek ginčijamame sprendime, tačiau tai buvo padaryta argumentuose, kurie neturi ryšio su sąlygos, kad turi būti paveikta valstybių narių tarpusavio prekyba, vertinimu.
Teisingumo Teismas nusprendė, kad net dokumentai, apie kuriuos kaltinama įmonė jau žinojo, negali būti teisėtai cituojami sprendime, jei prieš tai nebuvo paminėti ir išnagrinėti pranešime apie prieštaravimus.
Komisija tvirtina, kad ketvirtojo pagrindo antra dalis yra nepagrįsta ir bet kuriuo atveju nereikšminga.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Ketvirtojo pagrindo antroje dalyje apeliantės kaltina Bendrąjį Teismą tuo, kad jis skundžiamo sprendimo 176 punkte nusprendė, jog įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi pirmojoje instancijoje pateiktame atsiliepime į ieškinį, grįsdama savo išvadas dėl sąlygos, kad turi būti paveikta valstybių narių tarpusavio prekyba, yra priimtini, nors šiuos įrodymus Komisija pateikė pirmą kartą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš skundžiamo sprendimo 170 punkto matyti, jog Bendrasis Teismas, remdamasis ginčijamo sprendimo 53, 270 ir 464–468 konstatuojamosiomis dalimis, patvirtino Komisijos vertinimą dėl šios sąlygos. Kadangi įrodymai, kuriais rėmėsi Komisija ir kuriuos nurodė apeliantės, yra tie, kuriuos Bendrasis Teismas paminėjo skundžiamo sprendimo 171 ir 172 punktuose, reikia konstatuoti, kad jie yra pertekliniai tame 170 punkte išdėstytų motyvų atžvilgiu, todėl ketvirtojo pagrindo antra dalis turi būti pripažinta nereikšminga.
3.

Dėl ketvirtojo pagrindo trečios dalies
a)

Šalių argumentai
Ketvirtojo pagrindo trečioje dalyje apeliantės tvirtina, kad „įrodymai“, kuriais Komisija remiasi pirmojoje instancijoje, yra nepriimtini, nereikšmingi ir nepakankami. Ši trečia dalis susijusi su Komisijos argumentais ir būtų reikšminga tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas panaikintų skundžiamą sprendimą.
Pirma, įrodymai dėl
Dell
neturi reikšmės dėl Bendrajam Teismui pateikto tripliko 46 punkte nurodytų motyvų. Antra, tai, kad HP turėjo pardavimo patalpas Jungtinėje Karalystėje, neturi reikšmės dėl šio tripliko 47 punkte nurodytų motyvų. Trečia, Bendrajam Teismui pateikto tripliko 74 ir 75 išnašose nurodyti įrodymai paprasčiausiai patvirtina neginčijamą aplinkybę, kad atitinkamos įmonės bendrovėms
Dell
ir HP EEE tiekė ODĮ, kurie nebuvo pagaminti EEE. Ketvirta, Bendrajam Teismui pateikto tripliko 25 išnašoje Komisija cituoja kitą dokumento ID 1412/4, nurodyto tripliko 74 išnašoje, fragmentą. Šiuo dokumentu triplike remiamasi siekiant padaryti išvadą, kurios nėra nei pranešime apie prieštaravimus, nei ginčijamame sprendime. Todėl ši nauja išvada, kuria siekiama pagrįsti ginčijamo sprendimo teisėtumą, yra nepriimtina ieškinio pareiškimo etapu, taigi šį dokumentą taip pat reikia laikyti nepriimtinu. Penkta, tripliko 76 išnašoje nurodyti įrodymai yra visiškai nereikšmingi. Jie pateikti dėl pardavimų kitame rinkos segmente, susijusiame su kitais nei
Dell
ir HP klientais, kurie neturi sąsajos su nagrinėjamais veiksmais.
Kiek tai susiję su įrodymais, pirmą kartą nurodytais tripliko 26 išnašoje, Komisija pasirenka iš bylos medžiagos dokumentą, iš kurio, kaip ji mano, matyti, kad tam tikri ODĮ tiekėjai, aprūpinantys HP, buvo įsteigti EEE, o tai rodo, kad buvo vykdoma prekyba EEE. Šis dokumentas yra nepriimtinas visų pirma dėl to, kad, siekiant įrodyti poveikį prekybai EEE, jis nebuvo paminėtas ar nagrinėjamas nei pranešime apie prieštaravimus, nei ginčijamame sprendime.
Komisija laikosi nuomonės, kad ketvirtojo pagrindo trečia dalis nepagrįsta.
b)

Teisingumo Teismo vertinimas
Ketvirtojo pagrindo trečioje dalyje apeliantės tvirtina, kad „įrodymai“, kuriais Komisija remiasi pirmojoje instancijoje, yra nepriimtini, nereikšmingi ir nepakankami. Ši trečia dalis susijusi su Komisijos argumentais ir būtų reikšminga tik tuo atveju, jei Teisingumo Teismas panaikintų skundžiamą sprendimą.
Pakanka priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Teisingumo Teisme vykstančiame apeliaciniame procese pirmą kartą nurodytas pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas. Apeliaciniame procese Teisingumo Teismo jurisdikcija apsiriboja Bendrojo Teismo atlikto pagrindų, dėl kurių jame ginčytasi, vertinimo nagrinėjimu. Leidimas šaliai Teisingumo Teisme nurodyti pagrindą, kurio ji nebuvo nurodžiusi Bendrajame Teisme, reikštų leidimą jai pateikti Teisingumo Teismui, kurio kompetencija apeliaciniame procese yra ribota, nagrinėti platesnės apimties ginčą nei tas, kurį nagrinėjo Bendrasis Teismas (2014 m. liepos 10 d. Sprendimo Telefónica ir Telefónica de España / Komisija,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi ketvirtojo pagrindo trečią dalį reikia atmesti kaip nepriimtiną. Todėl visą šį pagrindą reikia atmesti kaip iš dalies nepriimtiną, iš dalies nereikšmingą ir iš dalies nepagrįstą.
VI.

Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo
Iš šio sprendimo 76–100 punktų matyti, kad priėmęs sprendimą, jog Komisija nepažeidė apeliančių teisės į gynybą ir įvykdė pareigą motyvuoti ginčijamą sprendimą, kai nusprendė, kad apeliantės dalyvavo darant ne tik vieną ir tęstinį pažeidimą, bet ir kelis atskirus pažeidimus, Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą.
Tokiomis aplinkybėmis skundžiamas sprendimas turi būti panaikintas.
VII.

Dėl ieškinio Bendrajame Teisme
Pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmą pastraipą, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas, Teisingumo Teismas Bendrojo Teismo sprendimą panaikina. Jis gali pats priimti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima padaryti, arba grąžinti bylą Bendrajam Teismui.
Šiuo atveju reikia priimti galutinį sprendimą, nes šioje bylos stadijoje tai galima padaryti.
Kaip matyti iš šio sprendimo 34 punkto, apeliantės Bendrajame Teisme nurodė devynis pagrindus.
Savo ieškinio Bendrajame Teisme pirmajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad ginčijamame sprendime pirmą kartą nurodžiusi, kad jos dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus, sudarančius joms inkriminuojamą vieną ir tęstinį pažeidimą, nors apie tai nebuvo užsiminta per administracinę procedūrą, Komisija pažeidė jų teisę į gynybą. Be to, ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, nes Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių nusprendė, kad apeliantės dalyvavo darant šiuos atskirus pažeidimus.
Kalbant apie prieštaravimą, susijusį su pareigos motyvuoti pažeidimu, reikia konstatuoti, kad dėl šio sprendimo 91–99 punktuose nurodytų priežasčių Komisija nemotyvavo savo sprendimo dėl apeliančių dalyvavimo darant šiuos atskirus pažeidimus.
Taigi pirmąjį pagrindą, kuriuo apeliantės grindžia savo ieškinį, reikia pripažinti pagrįstu tiek, kiek juo Komisija kaltinama nepakankamai motyvavusi ginčijamą sprendimą, kiek tai susiję su apeliančių dalyvavimu darant šiuos atskirus pažeidimus.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ir turint omenyje tai, kas nurodyta šio sprendimo 68–71 punktuose, taip pat nesant reikalo nagrinėti kitų argumentų, pateiktų grindžiant šį pirmąjį pagrindą, ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e punktas turi būti panaikintas tiek, kiek jame konstatuota, kad apeliantės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, nes dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio antrajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Komisija neturi kompetencijos taikyti SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio. Jos iš esmės teigia, kad ginčijamame sprendime Komisija neįrodė, jog veiksmai, kuriais jos kaltinamos, darė poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, todėl ji neturi kompetencijos skirti joms baudos pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 165–177 ir 181–190 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose išdėstytų priežasčių šį antrąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio trečiajame pagrinde apeliantės teigia, kad, priešingai, nei pažymėta ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, nurodytas pažeidimas neapėmė visos EEE. Jos tvirtina, kad kartelio dalyvės ODĮ pardavinėjo tik
Dell
ir HP, kurios buvo įsteigtos atitinkamai Nyderlanduose ir Vokietijoje. Jų manymu, vieta, kur klientai perka atitinkamas prekes, yra lemiamas veiksnys tikrinant, ar buvo padarytas pažeidimas. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo ir 194–199 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių trečiąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio ketvirtajame pagrinde apeliantės ginčija Komisijos išvadas dėl vieno ir tęstinio SESV 101 straipsnio ir EEE susitarimo 53 straipsnio pažeidimo buvimo. Pirmoje dalyje jos tvirtina, kad atskirų antikonkurencinių veiksmų papildymo ryšio įrodymas yra esminis kriterijus nustatant tokio pažeidimo buvimą ir kad ginčijamame sprendime Komisijai nepavyko teisiškai įrodyti šio ryšio. Antroje dalyje apeliantės ginčija Komisijos išvadą, kad dėl veiksmų, susijusių su
Dell
ir HP, buvo padarytas vienas pažeidimas. Pirma, jos teigia, kad veiksmais, susijusiais su
Dell
ir HP, nebuvo siekiama vieno antikonkurencinio tikslo, nes šios bendrovės buvo dvi atskiros klientės. Antra, jos pažymi, kad veiksmai, susiję su
Dell
, nebuvo papildomi su HP susijusių veiksmų atžvilgiu, nes tarp šių dviejų bendrovių nebuvo sąveikos. Trečia, jos mano, kad prekių veikimo būdo, turinio ir geografinės apimties panašumų, išvardytų ginčijamame sprendime, nepakanka tokiam ryšiui įrodyti. Ketvirta, jos tvirtina, kad, priešingai, nei teigiama tame sprendime, su
Dell
ir HP susiję veiksmai iš esmės skyrėsi trukmės, dalyvių, klientų, dalyvaujančių fizinių asmenų ir geografinių teritorijų atžvilgiu. Penkta, apeliantės teigia, kad įrodymai, kuriais remiamasi ginčijamame sprendime, yra nepakankami ir neturi reikšmės siekiant įrodyti nagrinėjamų veiksmų papildomumą.
Kiek tai susiję su ketvirtojo pagrindo pirma dalimi, Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 204–216 punktuose, siejamuose su šio sprendimo 107–110 ir 116–120 punktais, pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių šio pagrindo pirmą dalį reikia atmesti. Kiek tai susiję su to pagrindo antra dalimi, Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 220–240 punktuose išdėstytiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose išdėstytų priežasčių to pagrindo antrą dalis turi būti atmesta. Todėl visą ketvirtąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio penktajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Komisija teisiškai neįrodė, kad jos žinojo arba turėjo žinoti apie visą ginčijamame sprendime konstatuotą vieną ir tęstinį pažeidimą ir visų kitų dalyvių dalyvavimą. Todėl, apeliančių teigimu, Komisija negali jų kaltinti dalyvavus darant šį pažeidimą, o visas ginčijamas sprendimas turi būti panaikintas, kiek jis su jomis susijęs. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 246–277, 280–345 ir 349–358 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose išdėstytų priežasčių penktąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio šeštajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Komisija teisiškai neįrodė, kad nuo 2004 m. birželio 23 d. jos žinojo apie visas nurodyto kartelio sudedamąsias dalis ar apie kitų šio kartelio dalyvių veiksmus. Šiuo aspektu jos pažymi, kad galėjo žinoti apie vieną šio kartelio tikslą tik nuo 2006 m. birželio 20 d., t. y. datos, nuo kurios jos buvo pripažintos atsakingomis už kontaktus su HP, todėl turi būti panaikintas visas ginčijamas sprendimas. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 362–373 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių šeštąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio septintajame pagrinde apeliantės visų pirma teigia, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog dvišaliai kontaktai, dėl kurių jos esą dalyvavo darant konstatuotą vieną ir tęstinį pažeidimą, yra neteisėti susitarimai, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnio 1 dalį. Jos taip pat tvirtina, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog būta kokio nors antikonkurencinės valios derinimo kiekvieno iš aštuonių nurodytų dvišalių kontaktų atveju. Be to, jos nesutinka su tuo, kad Komisija remtųsi įmonių, prašančių atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, pareiškimais, ginčydamos šių pareiškimų įrodomąją galią ir faktinių aplinkybių laikotarpio įrodymus, visų pirma pokalbių telefonu įrašus. Galiausiai jos mano, kad šie kontaktai yra paprasčiausias keitimasis informacija, todėl joms skirta bauda turi būti sumažinta. Jų teigimu, dėl tokio jų veiksmų perkvalifikavimo vėliau galėtų būti pareikštas ieškinys dėl žalos atlyginimo. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 377–463 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių septintąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio aštuntajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad tyrimo trukmė buvo pernelyg ilga, atsižvelgiant į bylos apimtį, susijusių šalių skaičių, tik dviejų klientų dalyvavimą, palyginti trumpą Komisijos nurodyto vieno ir tęstinio pažeidimo trukmę ir išskirtinių aplinkybių, pateisinančių ilgą tyrimą, nebuvimą. Jos mano, kad, konstatavus pernelyg ilgą trukmę, bent 5 % turi būti sumažintas skirtos baudos dydis. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 467–472 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose išdėstytų priežasčių aštuntąjį pagrindą reikia atmesti.
Bendrajame Teisme pareikšto ieškinio devintajame pagrinde apeliantės tvirtina, kad Komisija klaidingai nustatė joms skirtos baudos dydį. Šį pagrindą sudaro trys dalys, susijusios su, pirma, tuo, kad Komisija neatsižvelgė į tai, jog apeliantės yra vieno produkto įmonės, antra, tuo, kad ji neatsižvelgė į kitas aplinkybes, ribojančias TSST KR individualių veiksmų sunkumą, ir, trečia, tuo, kad nustatydama bendrą sunkumo koeficientą ji neteisingai įvertino konkrečias pažeidimo aplinkybes. Teisingumo Teismas pritaria skundžiamo sprendimo 477–485, 489–497 ir 501–507 punktuose pateiktiems motyvams. Taigi dėl šiuose punktuose nurodytų priežasčių devintąjį pagrindą reikia atmesti.
Kiek tai susiję su ginčijamo sprendimo 2 straipsnio e punkte nurodytos baudos dydžiu, Teisingumo Teismas mano, kad jokia aplinkybė, kuria apeliantės rėmėsi šioje byloje, ir joks su viešąja tvarka susijęs motyvas nepateisina to, kad pagal SESV 261 straipsnį ir Reglamento Nr. 1/2003 31 straipsnį jis pasinaudotų neribota jurisdikcija ir sumažintų šią baudą.
Tokiomis aplinkybėmis reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio e punktą tiek, kiek jame konstatuota, kad apeliantės pažeidė SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį, dalyvaudamos darant kelis atskirus pažeidimus, o likusią ieškinio dalį atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo Teismas priima galutinį sprendimą byloje, jis sprendžia ir bylinėjimosi išlaidų klausimą.
Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Minėto reglamento 138 straipsnio 3 dalyje patikslinama, kad jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama, o dalis atmetama, kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas. Vis dėlto Teisingumo Teismas gali nuspręsti, kad, be savo bylinėjimosi išlaidų, šalis padengia dalį kitos šalies bylinėjimosi išlaidų, jeigu tai pateisinama atsižvelgiant į nagrinėjamos bylos aplinkybes.
Nagrinėjamu atveju apeliantės reikalavo priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose, o ši pralaimėjo bylą šiame apeliaciniame procese ir iš dalies pirmojoje instancijoje. Dalis apeliančių pirmojoje instancijoje pateiktų pagrindų buvo atmesta. Tokiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas, atsižvelgdamas į šios bylos aplinkybes, mano, kad Komisija turi padengti ne tik savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir apeliacinėje instancijoje, bet ir visas bylinėjimosi išlaidas, kurias apeliantės patyrė šiame apeliaciniame procese, ir pusę jų pirmojoje instancijoje patirtų bylinėjimosi išlaidų. Apeliantės turi padengti pusę savo bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2019 m. liepos 12 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą Toshiba Samsung Storage Technology ir Toshiba Samsung Storage Technology Korea / Komisija (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
)

2.
Panaikinti 2015 m. spalio 21 d. Komisijos sprendimo C(2015) 7135
final
dėl procedūros pagal SESV 101 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį (byla AT.39639 – Optinių diskų įrenginiai) 1 straipsnio e punktą, kiek jame konstatuota
Toshiba Samsung Storage Technology Corp
.
ir
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp
.
pažeidė SESV 101 straipsnį ir 1992 m. gegužės 2 d. Europos ekonominės erdvės susitarimo 53 straipsnį, kai nuo 2004 m. birželio 23 d. iki 2008 m. lapkričio 17 d. dalyvavo darant kelis atskirus pažeidimus
.

3.
Atmesti likusią ieškinio dalį.

4.
Komisija padengia ne tik savo bylinėjimosi išlaidas, patirtas pirmojoje instancijoje ir apeliacinėje instancijoje, bet ir visas bylinėjimosi išlaidas, kurias
Toshiba Samsung Storage Technology Corp
.
ir
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp
.
patyrė šiame apeliaciniame procese, ir pusę jų pirmojoje instancijoje patirtų bylinėjimosi išlaidų
.

5.
Toshiba Samsung Storage Technology Corp
.
ir
Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp
.
padengia pusę savo bylinėjimosi pirmojoje instancijoje išlaidų
.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.