CELEX: 62018CJ0179
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna sigurnost
Mirovinska prava radnika na temelju nacionalnog mirovinskog sustava
Neuzimanje u obzir razdoblja obveznog vojnog roka koji je dužnosnik Europske unije odslužio nakon početka obavljanja poslova
Načelo lojalne suradnje

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a u vezi s Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije donesenim Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se utvrđuje Pravilnik o osoblju za dužnosnike i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europskih zajednica i kojom se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije (
SL 1968., L 56, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004. (
SL 2004., L 124, str. 1
.; u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Ronnyja Roharta i Federale Pensioendiensta (Federalni zavod za mirovinsko osiguranje, Belgija) zato što je potonje tijelo odbilo uzeti u obzir razdoblje obveznog vojnog roka koji je dotični odslužio za potrebe izračuna njegove starosne mirovine kao radnika.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 42. Pravilnika o osoblju određuje:
„Dužnosniku koji je pozvan na služenje vojnog roka, na vojnu obuku ili na služenje u oružanim snagama dodjeljuje se poseban status ‚dopust za služenje vojnog roka’.
Dužnosniku pozvanom na služenje vojnog roka prestaju se isplaćivati primici od rada, ali i dalje zadržava pravo na napredovanje u viši stupanj i promaknuće u skladu s ovim Pravilnikom o osoblju. Zadržava pravo i na starosnu mirovinu za razdoblje služenja u oružanim snagama ako, nakon što to završi, naknadno plati doprinose za mirovinsko osiguranje.
[…]”
Na temelju članka 13. stavka 2. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.; u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), koja je bila na snazi kada je R. Rohart otišao u mirovinu:
„Ovisno o člancima [ne dovodeći u pitanje članke] od 14. do 17.:
[…]
(e)
na osobu koja je pozvana ili ponovno pozvana na odsluženje vojnog roka u oružanim snagama ili u civilnu službu države članice primjenjuje se zakonodavstvo te države. Ako je pravo na temelju tog zakonodavstva uvjetovano navršavanjem razdoblja osiguranja prije ulaska u takvu vojnu ili civilnu službu ili izlaska iz nje, razdoblja osiguranja navršena na temelju zakonodavstva druge države članice uzimaju se u obzir, u potrebnom opsegu, kao da su razdoblja osiguranja navršena na temelju zakonodavstva prve države. Zaposlena ili samozaposlena osoba koja je pozvana ili ponovno pozvana na odsluženje vojnog roka u oružanim snagama ili u civilnu službu zadržava status zaposlene ili samozaposlene osobe;
[…]”
Belgijsko pravo
Članak 34. stavak 1. F Koninklijk besluit tot vaststelling van het algemeen reglement betreffende het rust- en overlevingspensioen voor werknemers (Kraljevska uredba o starosnoj mirovini i mirovini za nadživjele osobe zaposlenih osoba) od 21. prosinca 1967. (
Belgisch Staatsblad
, 16. siječnja 1968., str. 441.), u verziji koja se primjenjuje na činjenično stanje iz glavnog postupka (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba), propisuje da se s vremenom provedenim u radnom odnosu, uzimajući u obzir uvjete predviđene stavkom 2., izjednačava razdoblje vojne obveze u belgijskoj vojsci.
Na temelju članka 34. stavka 2. točke 3. Kraljevske uredbe:
„Razdoblja iz stavka 1. […] F […] mogu se izjednačiti samo ako je dotična osoba u vrijeme događaja koji predstavlja razlog za izjednačavanje zaposlena kao radnik ili se već nalazi u neaktivnom razdoblju koje je izjednačeno s razdobljem rada.
Razdoblja iz stavka 1. [pod F] izjednačit će se i onda ako je dotična osoba unutar tri godine koje slijede nakon tih razdoblja imala svojstvo radnika i kao takva uobičajeno i ponajprije ostala zaposlena kao radnik najmanje godinu dana.
Kada se mirovina zapravo i prvi put treba isplatiti najranije 1. siječnja 1984., razdoblja iz stavka 1. […] F mogu se izjednačiti samo ako dotična osoba za ta razdoblja nije primala mirovinu na temelju drugog propisa o starosnoj mirovini i mirovini za nadživjele osobe zaposlenih osoba, osim onog koji se odnosi na samozaposlene osobe.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
R. Rohart je u Belgiji bio zaposlen kao radnik od 1. listopada 1970. do 15. kolovoza 1973. Dana 16. kolovoza 1973. počeo je obavljati poslove kao dužnosnik Europske komisije, gdje je radio do svojeg odlaska u mirovinu 1. siječnja 2009., s prekidom od jedne godine, to jest od 1. srpnja 1974. do 30. lipnja 1975., kada je odslužio obvezni vojni rok u Belgiji.
R. Rohartu, koji prima mirovinu iz sustava mirovinskog osiguranja Europske unije, također je dodijeljena mirovina iz belgijskog sustava mirovinskog osiguranja radnika.
Povodom presude od 10. rujna 2015., Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
), Federalni zavod za mirovinsko osiguranje je na zahtjev R. Roharta preračunao iznos njegove mirovine te je ona utvrđena odlukama od 24. svibnja 2017. a da ipak nije uzeto u obzir razdoblje obveznog vojnog roka. Zahtjev dotične osobe da se to razdoblje uzme u obzir odbijen je odlukom od 1. lipnja 2017. zato što nije ispunjavala uvjete za izjednačavanje iz članka 34. Kraljevske uredbe, s obzirom na to da u trenutku dok je služila vojni rok nije bila radnik u smislu te uredbe te to svojstvo nije imala ni unutar razdoblja od tri godine koje su nakon toga uslijedile.
Sud koji je uputio zahtjev i kojem je podnesena tužba protiv tih odluka ističe da razdoblje obveznog vojnog roka koji je R. Rohart odslužio nije uzeto u obzir za izračun njegove mirovine koja proizlazi iz Unijina sustava mirovinskog osiguranja ni za izračun njegove mirovine koja proizlazi iz belgijskog sustava s obzirom na to da dotična osoba nije ispunjavala uvjete za izjednačavanje na temelju članka 34. Kraljevske uredbe. Stoga, taj sud smatra da se postavlja pitanje jesu li ti uvjeti protivni Pravilniku o osoblju i načelu lojalne suradnje utvrđenom u članku 4. stavku 3. UEU‑a.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev smatra da se u glavnom predmetu pojavljuje pitanje koje je slično pitanjima razmotrenim u presudama od 16. prosinca 2004., My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
) i od 10. rujna 2015., Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
). Ističe da bi razdoblje obveznog vojnog roka koji je R. Rohart odslužio bilo uzeto u obzir za izračun njegove mirovine da je nastavio svoju karijeru u Belgiji kao radnik, službenik ili samozaposlena osoba i da je nastavio svoju karijeru u drugoj državi članici u skladu s člankom 13. Uredbe br. 1408/71, tako da je u nepovoljnijem položaju jer je bio dužnosnik Unije.
U tim je okolnostima arbeidsrechtbank Gent (Radni sud u Gentu, Belgija) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Treba li načelo lojalne suradnje iz članka 4. stavka 3. UEU‑a u vezi s Pravilnikom o osoblju […] tumačiti na način da mu se protivi zakonska odredba države članice kojom se ne dopušta, kod obračuna starosne mirovine radnika na temelju njegova staža u toj državi članici, uzimanje u obzir vojne službe koju je potonji odslužio u državi članici zbog toga što je on u vrijeme svoje vojne službe i nakon toga neprekidno bio dužnosnik [Unije] i stoga ne ispunjava pretpostavke za izjednačavanje u skladu sa zakonskom odredbom te države članice?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom o osoblju, tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se prilikom određivanja mirovinskih prava radnika koji je bio zaposlen kao radnik u toj državi članici prije nego što je postao dužnosnik Unije i koji je, nakon što je postao dužnosnik Unije, u toj državi članici odslužio obvezni vojni rok, tom radniku odbija pravo na izjednačavanje razdoblja koje je proveo na odsluženju vojnog roka u oružanim snagama s razdobljem stvarnog rada u svojstvu radnika, na što bi imao pravo da je u trenutku kada je pozvan na odsluženje tog vojnog roka ili u razdoblju od barem godinu dana tijekom tri godine koje su uslijedile nakon oslobođenja od njegovih vojnih obveza obavljao zaposlenje obuhvaćeno nacionalnim sustavom mirovinskog osiguranja.
Valja podsjetiti da pravo Unije ne utječe na nadležnost država članica da urede svoje sustave socijalne sigurnosti i da je, kada ne postoji usklađenost na razini Unije, na zakonodavstvu svake države članice da utvrdi uvjete za ostvarenje prava u području socijalne sigurnosti. Države članice su međutim i dalje prilikom izvršenja te nadležnosti dužne poštovati pravo Unije, koje uključuje načela koja je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi o tumačenju načela lojalne suradnje u vezi s Pravilnikom o osoblju (presuda od 10. rujna 2015., Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu, Sud je već naveo da je Pravilnik o osoblju bio usvojen jednom uredbom Vijeća, i to Uredbom br. 259/68, koja na temelju članka 288. drugog stavka UFEU‑a ima opću primjenu, obvezujuća je u cijelosti i neposredno se primjenjuje u svakoj državi članici, i da iz toga slijedi da Pravilnik o osoblju – uz učinke koje ima u unutarnjem upravnom poretku Unije – obvezuje države članice uvijek kada je njihova suradnja nužna za njegovu provedbu (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, t.
36.
i
41.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, Sud je u točki 49. presude od 16. prosinca 2004., My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
), presudio da načelo lojalne suradnje iz članka 10. UEZ‑a – koje se sada navodi u članku 4. stavku 3. UEU‑a – u vezi s Pravilnikom o osoblju treba tumačiti tako da mu se protivi nacionalni propis koji ne dopušta uzimanje u obzir godina rada državljanina Unije navršenih u službi institucije Unije radi stjecanja prava na prijevremenu starosnu mirovinu iz nacionalnog sustava. Sud je u točki 34. rješenja od 9. srpnja 2010., Ricci i Pisaneschi (
C‑286/09
, neobjavljeno,
EU:C:2010:420
), pojasnio da isto vrijedi i u odnosu na stjecanje prava na redovnu starosnu mirovinu.
U tom pogledu, Sud je u točkama 45. do 48. presude od 16. prosinca 2004., My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
) i u točkama 29. do 33. rješenja od 9. srpnja 2010., Ricci i Pisaneschi (
C‑286/09
, neobjavljeno,
EU:C:2010:420
), utvrdio da su propisi o kojima je bila riječ u predmetima u kojima je donesena ta presuda i to rješenje mogli otežati zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u institucijama ili tijelima Unije. Sud je naime istaknuo da ti propisi mogu obeshrabriti zapošljavanje u instituciji ili tijelu Unije, s obzirom na to da bi radnik koji se zaposli u jednoj od tih institucija ili tijela, a koji je prethodno bio osiguran u nacionalnom sustavu mirovinskog osiguranja, riskirao mogućnost ostvarivanja prava na davanja za starost iz tog sustava na koje bi imao pravo da nije prihvatio to zaposlenje. Zaključio je da se takve posljedice ne mogu prihvatiti s obzirom na obvezu lojalne suradnje i pomoći, koju su države članice dužne poštovati u pogledu Unije i koja nalazi svoj izričaj u obvezi, koja je prethodno bila propisana člankom 10. UEZ‑a, a sada se navodi u članku 4. stavku 3. UEU‑a, olakšavanja Uniji ispunjenja njezine zadaće.
Usto, Sud je u presudi od 10. rujna 2015., Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
), presudio da se članku 4. stavku 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom o osoblju, protivi propis države članice na temelju kojeg je starosna mirovina koju radnik treba primiti na temelju rada koji je obavljao kao zaposlena osoba u toj državi članici smanjena ili je njezino priznavanje odbijeno zbog radnog staža koji je nakon toga stekao u instituciji Unije, ističući osobito u točki 43. te presude da takav propis može također otežati ne samo zapošljavanje nacionalnih službenika s određenim stažem u tim institucijama nego i zadržavanje iskusnih dužnosnika u njihovoj službi.
U ovom slučaju, proizlazi da i propis države članice poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku – čiji je učinak da radniku koji je odslužio obvezni vojni rok u toj državi članici dok je bio dužnosnik Unije uskraćuje pravo na izjednačavanje razdoblja provedenog u vojnoj službi s razdobljem stvarnog rada na što bi imao pravo da je, u trenutku kada je bio pozvan odslužiti tu obvezu ili tri godine nakon oslobođenja od vojnih obveza, imao zaposlenje obuhvaćeno sustavom mirovinskog osiguranja navedene države članice ili, u skladu s člankom 13. stavkom 2. točkom (e) Uredbe br. 1408/71, zaposlenje u drugoj državi članici – može otežati zapošljavanje dužnosnika u institucijama Unije.
Naime, takav propis može odvratiti radnika koji ima zaposlenje obuhvaćeno sustavom mirovinskog osiguranja predmetne države članice da postane dužnosnik Unije prije odsluženja obveznog vojnog roka ili tri godine nakon toga.
Usto, odvraćajuća narav takvog propisa može biti intenzivnija kada se nacionalnim sustavom mirovinskog osiguranja za stjecanje prava na mirovinu zahtijeva minimalni broj godina radnog staža, tako da neuzimanje u obzir razdoblja provedenog u obveznom služenju vojnog roka u oružanim snagama kao razdoblja stvarnog rada može u određenim slučajevima imati za posljedicu ne smanjenje iznosa mirovine, nego gubitak prava na mirovinu.
Takve se posljedice ne mogu prihvatiti s obzirom na obvezu lojalne suradnje i pomoći koju države članice imaju prema Uniji, koja nalazi svoj izričaj u obvezi, propisanoj člankom 4. stavkom 3. UEU‑a, olakšavanja Uniji ispunjenja njezine zadaće.
U tom pogledu, ne može se prihvatiti argument koji je belgijska vlada iznijela kako bi opravdala odbijanje uzimanja u obzir razdoblja koje je R. Rohart proveo na obveznom odsluženju vojnog roka u oružanim snagama, a koji se temelji na činjenici da on tijekom tog razdoblja nije uplaćivao doprinose u nacionalni sustav mirovinskog osiguranja, jer je tako i u slučaju radnika koji su prije ili poslije odsluženja svojeg obveznog vojnog roka imali zaposlenje obuhvaćeno tim sustavom ili zaposlenje u drugoj državi članici, a imaju pravo na izjednačavanje propisano člankom 34. Kraljevske uredbe.
Ta se vlada ne može pozvati ni na činjenicu da je R. Rohart, u skladu s člankom 42. Pravilnika o osoblju, mogao naknadno uplatiti doprinose u sustav mirovinskog osiguranja Unije kako bi se to razdoblje uzelo u obzir za njegovu mirovinu na osnovi tog sustava. Naime, ta odredba propisuje samo mogućnost dobrovoljnog uplaćivanja doprinosa u navedeni sustav, koju svaki dužnosnik kojeg se to tiče slobodno može, ali i ne mora iskoristiti. Stoga, neiskorištavanje te mogućnosti ne može imati za posljedicu gubitak prava na osnovi nacionalnog sustava mirovinskog osiguranja jer u suprotnom taj doprinos gubi svoju dobrovoljnu i fakultativnu narav (vidjeti u tom smislu presudu od 10. rujna 2015., Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, t.
52.
).
S obzirom na sva ta razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 4. stavak 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom o osoblju, treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se prilikom određivanja mirovinskih prava radnika koji je bio zaposlen kao radnik u toj državi članici prije nego što je postao dužnosnik Unije i koji je, nakon što je postao dužnosnik Unije, u toj državi članici odslužio obvezni vojni rok, tom radniku odbija pravo na izjednačavanje razdoblja koje je proveo na odsluženju vojnog roka u oružanim snagama s razdobljem stvarnog rada u svojstvu radnika, na što bi imao pravo da je u trenutku kada je pozvan na odsluženje tog vojnog roka ili u razdoblju od barem godinu dana tijekom tri godine koje su uslijedile nakon oslobođenja od njegovih vojnih obveza obavljao zaposlenje obuhvaćeno nacionalnim sustavom mirovinskog osiguranja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

Članak 4. stavak 3. UEU‑a, u vezi s Pravilnikom o osoblju za dužnosnike Europske unije donesenim Uredbom Vijeća (EEZ, Euratom, EZUČ) br. 259/68 od 29. veljače 1968. kojom se utvrđuje Pravilnik o osoblju za dužnosnike i Uvjeti zaposlenja ostalih službenika Europskih zajednica i kojom se uvode posebne mjere koje se privremeno primjenjuju na dužnosnike Komisije, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ, Euratom) br. 723/2004 od 22. ožujka 2004., treba tumačiti na način da mu se protivi propis države članice poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg se prilikom određivanja mirovinskih prava radnika koji je bio zaposlen kao radnik u toj državi članici prije nego što je postao dužnosnik Unije i koji je, nakon što je postao dužnosnik Unije, u toj državi članici odslužio obvezni vojni rok, tom radniku odbija pravo na izjednačavanje razdoblja koje je proveo na odsluženju vojnog roka u oružanim snagama s razdobljem stvarnog rada u svojstvu radnika, na što bi imao pravo da je u trenutku kada je pozvan na odsluženje tog vojnog roka ili u razdoblju od barem godinu dana tijekom tri godine koje su uslijedile nakon oslobođenja od njegovih vojnih obveza obavljao zaposlenje obuhvaćeno nacionalnim sustavom mirovinskog osiguranja.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski