CELEX: 62019TJ0603
Statsstøtte
omnibustransport
udstyrslån og kapitallån ydet af Helsingfors by
afgørelse, hvorved støtten erklæres uforenelig med det indre marked og anordnes tilbagesøgt
økonomisk kontinuitet
de interesserede parters proceduremæssige rettigheder
artikel 6, stk. 1, i forordning (EU) 2015/1589
begrundelsespligt

)
Med søgsmålet, som er anlagt i henhold til artikel 263 TEUF, har sagsøgeren, Helsingin Bussiliikenne Oy, nedlagt påstand om annullation af Kommissionens afgørelse (EU) 2020/1814 af 28. juni 2019 om statsstøtte SA.33846 – (2015/C) (ex 2014/NN) (ex 2011/CP) ydet af Finland til Helsingin Bussiliikenne Oy (
EUT 2020, L 404, s. 10
, herefter »den anfægtede afgørelse«).
I.

Sagens baggrund
Helsingin Bussiliikenne (herefter »det gamle HelB«) blev stiftet den 1. januar 2005 af Suomen Turistiauto Oy, som var et privat transportselskab ejet af Helsingin kaupunki (Helsingfors by, Finland), efter at denne havde erhvervet alle aktiver og passiver i HKL-Bussiliikenne Oy, som var en spinoffvirksomhed, der var stiftet i 1995 med udgangspunkt i transportafdelingen i Helsingfors by. Det gamle HelB drev busruter i Helsingfors (Finland) og tilbød chartertransport og busleasing. Det var helejet af Helsingfors by.
I perioden 2002-2012 traf Helsingfors by forskellige foranstaltninger til fordel for HKL-Bussiliikenne og det gamle HelB (herefter »de omtvistede foranstaltninger«). For det første ydede den i 2002 HKL-Bussiliikenne et udstyrslån på 14,5 mio. EUR med henblik på at finansiere anskaffelsen af bustransportudstyr. Dette lån blev overtaget af det gamle HelB den 1. januar 2005. For det andet ydede Helsingfors by ved stiftelsen sidstnævnte et kapitallån på i alt 15893700,37 mio. EUR med henblik på at refinansiere visse passiver i HKL-Bussiliikenne og Suomen Turitiauto. For det tredje ydede Helsingfors by den 31. januar 2011 og den 23. maj 2012 det gamle HelB to nye kapitallån på henholdsvis 5,8 mio. EUR og 8 mio. EUR.
Den 31. oktober 2011 indgav de offentlige transportselskaber Nobina Sverige AB og Nobina Finland Oy en klage til Europa-Kommissionen, til hvilken klage deres moderselskab, Nobina AB, tilsluttede sig den 15. november 2011. Med klagen gjorde de gældende, at Republikken Finland havde indrømmet det gamle HelB en ulovlig støtte. Den 22. november 2011 tilsendte Kommissionen Republikken Finland denne klage.
Ved afgørelse C(2015) 80 final af 16. januar 2015 om foranstaltning SA.33846 (2015/C) (ex 2014/NN) (ex 2011/CP) – Finland – Helsingin Bussiliikenne Oy (
EUT 2015, C 116, s. 22
, herefter »indledningsafgørelsen«) indledte Kommissionen den formelle undersøgelsesprocedure, der er foreskrevet i artikel 108, stk. 2, TEUF, vedrørende bl.a. de omtvistede foranstaltninger. Denne afgørelse blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
den 10. april 2015, og de interesserede parter blev opfordret til at fremsætte deres bemærkninger inden for en måned fra denne offentliggørelse. Kommissionen modtog ikke bemærkninger fra sagsøgeren.
Den 24. juni 2015 meddelte Helsingfors by endvidere Kommissionen under sagens behandling om iværksættelsen af en procedure for afhændelse af det gamle HelB. Den 5. november 2015 tilsendte Republikken Finland Kommissionen et forslag til salgsaftale, som var udarbejdet sammen med sagsøgeren.
Den 14. december 2015 blev det gamle HelB solgt til sagsøgeren, som tidligere hed Viikin Linja Oy. I henhold til bestemmelserne i salgsdokumenterne blev dette selskab omdøbt til Helsingin Bussiliikenne Oy (herefter »det nye HelB«). Salgsdokumenterne om transaktionen omfattede et vilkår om fuld godtgørelse af køberen af det gamle HelB i tilfælde af et krav om tilbagebetaling af statsstøtte (herefter »godtgørelsesvilkåret«), og en del af salgsprisen blev indsat på en spærret konto indtil vedtagelsen af en endelig afgørelse vedrørende statsstøtten, eller senest til den 31. december 2022. Disse dokumenter omfattede ligeledes en earn-out-mekanisme, ifølge hvilken køberen forpligtede sig til at indbetale en bonus på den samme spærrede konto til sælgeren, hvis det aftalte overskudsmål blev overgået.
Salget til Viikin Linja vedrørte alle kommercielle aktiviteter i det gamle HelB. Det gamle HelB bevarede ingen aktiver, med undtagelse af de beløb, der var indbetalt eller skulle indbetales på den spærrede garantikonto. Passiverne efter de omtvistede foranstaltninger blev ikke overført til det nye HelB. Efter salget af det gamle HelB fritog Helsingfors by det nye selskab fra at tilbagebetale restgælden af udstyrslånet af 2002. Den 11. december 2015 konverterede Helsingfors by endvidere kapitallånene af 2005, 2011 og 2012, hvilke lån ikke var blevet tilbagebetalt, til egenkapital i det gamle HelB.
Den 28. juni 2019 vedtog Kommissionen den anfægtede afgørelse. Den anfægtede afgørelses dispositive del har følgende ordlyd:
»Artikel 1
Den statsstøtte på 54231850 EUR, som [Republikken] Finland ulovligt har ydet under [de omtvistede foranstaltninger] i strid med artikel 108, stk. 3, [TEUF], til Helsingin Bussiliikenne Oy, er uforenelig med det indre marked.
Artikel 2
1. [Republikken] Finland skal tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte fra støttemodtageren.
2. På baggrund af den økonomiske sammenhæng mellem det gamle HelB (nu Helsingin kaupungin Linja-autotoiminta Oy) og det nye HelB (fulde navn: Helsingin Bussiliikenne Oy, tidligere Viikin Linja Oy) udvides forpligtelsen til at tilbagebetale støtten til det nye HelB (fulde navn: Helsingin Bussiliikenne Oy).
3. De beløb, der skal tilbagesøges, pålægges renter fra det tidspunkt, hvor de blev udbetalt til støttemodtageren, og indtil de faktisk er tilbagebetalt.
[…]
Artikel 4
1. Senest to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse sender [Republikken] Finland Kommissionen følgende oplysninger:
a)
det samlede beløb (hovedstol og renter), som støttemodtageren skal tilbagebetale
[…]«
II.

Parternes påstande
Sagsøgeren har, støttet af Republikken Finland, nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres helt eller delvist.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Nobina har støttet Kommissionens påstande og nedlagt påstand om, at sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
III.

Retlige bemærkninger
[
udelades
]
B.

Om det første anbringende vedrørende en væsentlig procedurefejl, for så vidt som den anfægtede afgørelse blev vedtaget under tilsidesættelse af sagsøgerens proceduremæssige rettigheder
[
udelades
]
Det skal indledningsvis bemærkes, at proceduren for kontrol med statsstøtte, henset til sin generelle opbygning, er en procedure, der indledes mod den medlemsstat, der i henhold til sine forpligtelser i henhold til Den Europæiske Unions ret er ansvarlig for ydelse af støtten. For at respektere retten til forsvar kan Kommissionen ikke lægge visse oplysninger til grund for sin afgørelse imod denne stat i det omfang, hvor den berørte medlemsstat ikke har haft mulighed for at kommentere dem (dom af 11.3.2020, Kommissionen mod Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C-56/18 P
,
EU:C:2020:192
, præmis
).
Det følger i øvrigt af artikel 108, stk. 2, TEUF, at når Kommissionen beslutter at indlede en formel undersøgelsesprocedure vedrørende en støtteforanstaltning, skal den gøre det muligt for interesserede parter at fremsætte bemærkninger. Denne bestemmelse udgør en væsentlig formforskrift (dom af 11.12.2008, Kommissionen mod Freistaat Sachsen,
C-334/07 P
,
EU:C:2008:709
, præmis
; jf. ligeledes dom af 11.11.2021, Autostrada Wielkopolska mod Kommissionen og Polen,
C-933/19 P
,
EU:C:2021:905
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om sådanne interesserede parter ikke kan påberåbe sig en ret til forsvar, har de til gengæld ret til i formålstjenligt omfang under hensyn til sagens konkrete omstændigheder at blive inddraget i den administrative procedure, som Kommissionen gennemfører. Offentliggørelsen af en meddelelse i
Den Europæiske Unions Tidende
udgør et egnet middel til at gøre alle interesserede parter bekendt med, at der er indledt en procedure. Denne meddelelse tilsigter at fremskaffe alle oplysninger fra de pågældende, som kan klarlægge forholdene for Kommissionen med henblik på, hvad denne videre skal foretage sig. En sådan fremgangsmåde sikrer, at de øvrige medlemsstater og de berørte erhvervskredse høres (dom af 11.3.2020, Kommissionen mod Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C-56/18 P
,
EU:C:2020:192
, præmis
og
).
Med henblik herpå pålægger artikel 6, stk. 1, første punktum, i forordning 2015/1589 Kommissionen at »sammenfatte« de relevante faktiske og retlige spørgsmål i indledningsafgørelsen, medtage en foreløbig vurdering med hensyn til støttekarakteren af den pågældende foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den nævnte foranstaltning er forenelig med det indre marked.
Selv hvis det antages, at sagsøgeren i det foreliggende tilfælde har tilsigtet at gøre gældende, at selskabets ret til forsvar er blevet tilsidesat, skal dette klagepunkt forkastes som uvirksomt, eftersom selskabet, sådan som det er anført i præmis 29 ovenfor, ikke har en sådan ret.
Med hensyn til den angivelige tilsidesættelse af dets ret til at blive inddraget i proceduren som omhandlet i artikel 108, stk. 2, TEUF skal det bemærkes, at sagsøgeren, som selskabet har bekræftet i retsmødet, ikke har anfægtet, at indledningsafgørelsen var lovlig på tidspunktet for offentliggørelsen heraf i EU-Tidende.
Sagsøgeren har derimod gjort gældende, at Kommissionen efter salget af det gamle HelB havde pligt til at ændre eller supplere indledningsafgørelsen eller i det mindste give selskabet mulighed for at fremkomme med sine bemærkninger.
For det første skal det, for så vidt som sagsøgeren har gjort gældende, at Kommissionen var forpligtet til at vedtage en ændret indledningsafgørelse, bemærkes, at selv om de tekster, der regulerer proceduren på området for statsstøtte, ikke udtrykkeligt giver mulighed for at vedtage en afgørelse om ændring og udvidelse af en igangværende procedure (dom af 13.6.2013, HGA m.fl. mod Kommissionen,
C-630/11 P – C-633/11 P
,
EU:C:2013:387
, præmis
), i det tilfælde, at Kommissionen efter vedtagelsen af en afgørelse om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure konstaterer, at denne afgørelse er baseret på enten ufuldstændige oplysninger eller på en fejlagtig retlig vurdering af disse omstændigheder, bør den have mulighed for, eller pligt til, at tilpasse sin holdning ved at vedtage en afgørelse om ændring eller en ny indledningsafgørelse for at give de interesserede parter mulighed for at fremsætte deres bemærkninger (jf. i denne retning dom af 30.4.2019, UPF mod Kommissionen,
T-747/17
,
EU:T:2019:271
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Navnlig når Kommissionen efter afgørelsen om at indlede en formel undersøgelsesprocedure ændrer sit ræsonnement med hensyn til de faktiske omstændigheder eller en retlig vurdering af disse faktiske omstændigheder, der viser sig afgørende i bedømmelsen af, om der er tale om støtte, og af, om denne er forenelig med det indre marked, skal den ændre indledningsafgørelsen eller udvide denne for at give de berørte parter mulighed for at fremsætte deres bemærkninger (jf. i denne retning dom af 30.4.2019, UPF mod Kommissionen,
T-747/17
,
EU:T:2019:271
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde har sagsøgeren støttet Kommissionens forpligtelse til at ændre sin indledningsafgørelse på den omstændighed, at denne institution i den anfægtede afgørelse ændrede din opfattelse af, hvem der modtog de omtvistede foranstaltninger, samt genstanden for proceduren.
Det fremgår imidlertid af den anfægtede afgørelse, at Kommissionen ikke ændrede den analyse, den havde foretaget i indledningsafgørelsen, med hensyn til modtageren af de omtvistede foranstaltninger eller, mere generelt, med hensyn til, om der foreligger støtte eller dennes forenelighed med det indre marked. I den anfægtede afgørelse identificeres således klart det gamle HelB som den virksomhed, der var blevet indrømmet de omtvistede foranstaltninger, og analysen med hensyn til, om der foreligger støtte og dens forenelighed med det indre marked, er alene foretaget i forhold til denne virksomhed.
Det skal i denne henseende bemærkes, at den dispositive del af en afgørelse på området for statsstøtte ikke kan udskilles fra dens betragtninger, hvorfor den om nødvendigt må fortolkes under hensyn til de betragtninger, som har ført til dens vedtagelse (jf. i denne retning dom af 15.5.1997, TWD mod Kommissionen,
C-355/95 P
,
EU:C:1997:241
, præmis
, og af 29.4.2021, Kommissionen mod Spanien (TNT i Castilla-La Mancha),
C-704/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:342
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Selv om den anfægtede afgørelses artikel 1 ganske vist identificerer modtageren af de omtvistede foranstaltninger som »Helsingin Bussiliikenne« uden at præcisere, om der er tale om det gamle eller det nye HelB, fremgår det dermed af den samlede læsning af denne afgørelse, at denne betegnelse nødvendigvis vedrører det gamle HelB.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, kan den omstændighed, at Kommissionen i den anfægtede afgørelses dispositive del fastslog, at forpligtelsen til tilbagebetaling af den støtte, der fulgte af de omtvistede foranstaltninger, skulle udvides til det nye HelB som følge af den økonomiske kontinuitet mellem det gamle og det nye HelB, ikke sidestilles med en ændring af modtageren af foranstaltningerne, i forhold til hvilken modtager Kommissionen skal vurdere, om der foreligger støtte, og om den er forenelig med det indre marked.
En sådan omstændighed kan heller ikke sidestilles med en udvidelse af genstanden for proceduren, idet denne fortsat er afgrænset til de fire foranstaltninger, der er nævnt i præmis 3 ovenfor. Kommissionen undersøgte således alene salget af aktiviteterne i det gamle HelB som led i sin analyse af den økonomiske kontinuitet mellem det gamle HelB og sagsøgeren. Kommissionen udvidede navnlig ikke den formelle undersøgelsesprocedure til spørgsmålet om, hvorvidt salget af aktiviteterne i det gamle HelB til sagsøgeren kunne udgøre statsstøtte. Som det klart fremgår af 269. og 270. betragtning til den anfægtede afgørelse, vurderede Kommissionen heller ikke, om godtgørelsesvilkåret og aftalen om en spærret garantikonto udgjorde statsstøtte.
Det følger heraf, at sagsøgeren ikke med føje kunne gøre gældende, at Kommissionen var forpligtet til at vedtage en afgørelse om ændring eller udvidelse af den formelle undersøgelsesprocedure.
For det andet skal det, for så vidt som sagsøgeren har foreholdt Kommissionen, at den ikke gav selskabet mulighed for at fremsætte sine bemærkninger, bemærkes, at de interesserede parters ret til at blive inddraget i proceduren skal vurderes under hensyntagen til omstændighederne i hver enkelt sag (jf. præmis 29 ovenfor). Der kan være omstændigheder, hvorunder konstateringen af nye faktiske omstændigheder i forhold til dem, der blev anført i indledningsafgørelsen, kan nødvendiggøre, at de interesserede parter inddrages mere (jf. i denne retning dom af 11.11.2021, Autostrada Wielkopolska mod Kommissionen og Polen,
C-933/19 P
,
EU:C:2021:905
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde fremgår det af sagsakterne, at Kommissionen efter offentliggørelsen af indledningsafgørelsen den 10. april 2015 ved skrivelse af 24. juni 2015 fra Helsingfors by blev underrettet om iværksættelsen af en procedure for salg af aktiviteterne i det gamle HelB. Denne skrivelse var ledsaget af et memorandum fra april 2015 vedrørende et salgsprojekt benævnt »Viima-projektet«. Den 5. november 2015 tilsendte Republikken Finland bl.a. Kommissionen den salgsaftale, som skulle indgås med sagsøgeren. Kommissionen stillede Republikken Finland nogle spørgsmål vedrørende dette salg, navnlig i løbet af 2016. Kommissionen fandt følgelig, at det i den anfægtede afgørelse var relevant at tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt den støtte, der fulgte af de omtvistede foranstaltninger, var blevet overført til sagsøgeren efter dette salg, og fastslog, at der var en økonomisk kontinuitet mellem det gamle og det nye HelB. Herved fandt Kommissionen, således som den har bekræftet i retsmødet, at sagsøgeren var blevet den faktiske modtager af den omhandlede støtte og dermed den potentielle debitor for forpligtelsen til at tilbagebetale denne.
Det fremgår ligeledes af det forklarende memorandum af 21. september 2015 om salgsprisen, som blev udarbejdet af et uafhængigt firma efter anmodning fra Helsingfors by (herefter »rapporten om salgsprisen«), og som er fremlagt som bilag til stævningen, at den koncern, som sagsøgeren indgår i, afgav sit endelige købstilbud den 3. juni 2015, og at salgsaftalen blev underskrevet den 14. december 2015, således at begge datoer ligger efter udløbet af den frist, som de interesserede parter havde fået til at fremsætte deres bemærkninger efter offentliggørelsen af indledningsafgørelsen i
Den Europæiske Unions Tidende
.
Det skal ligeledes bemærkes, at Kommissionen ikke tilstillede sagsøgeren nogen anmodning om oplysninger i henhold til artikel 7 i forordning 2015/1589, sammenholdt med forordningens artikel 12, stk. 2, andet afsnit.
Det følger heraf, at selv om Kommissionen havde været informeret om proceduren for salg af aktiviteterne i det gamle HelB siden juni 2015, og der forløb tre og et halvt år fra salget til vedtagelsen af den anfægtede afgørelse, havde denne institution på intet tidspunkt inddraget sagsøgeren som faktisk modtager af de omtvistede foranstaltninger i proceduren, selv om den efter afslutningen af denne procedure besluttede at udvide tilbagesøgningsforpligtelsen for støtten til dette selskab.
Sagsøgeren var i denne henseende ganske vist nødvendigvis oplyst om den igangværende formelle undersøgelsesprocedure og følgerne af en eventuel tilbagesøgningsforpligtelse for den omhandlede støtte, eftersom salgsaftalen indeholdt godtgørelsesvilkåret, hvorom det er anført, at det dækkede enhver anmodning om tilbagebetaling af statsstøtte. Selv om sagsøgeren som påpasselig aktør spontant kunne have forelagt Kommissionen alle nyttige oplysninger vedrørende overtagelsen af aktiviteterne i det gamle HelB, kan en sådan omstændighed ikke fritage Kommissionen for dens proceduremæssige forpligtelser.
De særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde begrundede således, at Kommissionen inddragede sagsøgeren mere i proceduren i selskabets egenskab af faktisk modtager af de omtvistede foranstaltninger, eftersom denne institution påtænkte at undersøge den økonomiske kontinuitet mellem aktiviteterne i det gamle og det nye HelB. Eftersom selskabet ikke fik mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til den økonomiske kontinuitet, tilsidesatte Kommissionen den ret, der er sikret ved artikel 108, stk. 2, TEUF.
For det tredje skal det med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen, således som sagsøgeren har gjort gældende, tilsidesatte en væsentlig formforskrift, bemærkes, at Kommissionens forpligtelse til på tidspunktet for indledningsafgørelsen at give interesserede parter mulighed for at fremsætte bemærkninger udgør en væsentlig formforskrift (jf. præmis 28 ovenfor), hvis tilsidesættelse medfører annullation af den mangelfulde retsakt (jf. dom af 10.3.2022, Kommissionen mod Freistaat Bayern m.fl.,
C-167/19 P og C-171/19 P
,
EU:C:2022:176
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde står det fast, at indledningsafgørelsen indeholdt samtlige fornødne oplysninger, og at den blev lovformeligt offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
(jf. præmis 32 ovenfor). Den tilsidesættelse, der er konstateret i præmis 48 ovenfor, vedrører således ikke Kommissionens forpligtelser på datoen for indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure i medfør af artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 6, stk. 1, i forordning 2015/1589, men dens forpligtelser på grund af en særlig omstændighed, der følger af en begivenhed, der er indtrådt, efter at de interesserede parter var blevet opfordret til at fremsætte deres bemærkninger, og inden vedtagelsen af den anfægtede afgørelse. I denne henseende adskiller den nærværende sag sig fra de sager, der gav anledning til dom af 22. februar 2006, Le Levant 001 m.fl. mod Kommissionen (
T-34/02
,
EU:T:2006:59
), og af 12. december 2018, Freistaat Bayern mod Kommissionen (
T-683/15
,
EU:T:2018:916
), som sagsøgeren har påberåbt sig, hvilke sager vedrørte Kommissionens tilsidesættelse af sine forpligtelser vedrørende indholdet af indledningsafgørelsen på datoen for indledningen af den formelle undersøgelsesprocedure. Det er i øvrigt blevet fastslået, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde ikke var forpligtet til at vedtage en afgørelse om ændring eller udvidelse af den formelle undersøgelsesprocedure (jf. præmis 41 ovenfor).
Det følger heraf, at Kommissionen ved at tilsidesætte den ret, der er fastsat i artikel 108, stk. 2, TEUF, således som det er fastslået i præmis 48 ovenfor, ikke tilsidesatte en væsentlig formforskrift, men gjorde sig skyldig i en procedurefejl, som kun kan medføre hel eller delvis annullation af den anfægtede afgørelse, hvis det godtgøres, at den anfægtede afgørelse kunne have fået et andet indhold, hvis fejlen ikke var begået (jf. dom af 11.3.2020, Kommissionen mod Gmina Miasto Gdynia og Port Lotniczy Gdynia Kosakowo,
C-56/18 P
,
EU:C:2020:192
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Sagsøgeren har i denne henseende gjort gældende, at såfremt selskabet havde fået mulighed for at fremsætte bemærkninger, ville den have tilsendt Kommissionen afgørende supplerende oplysninger vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt det havde fået overført den omhandlede støtte, og at det dermed ikke kunne udelukkes, at den anfægtede afgørelse på grundlag af sådanne oplysninger ville have været anderledes. Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at Kommissionen under proceduren spurgte Republikken Finland om det nye HelB’s erhvervelse af aktiviteterne i det gamle HelB, og at spørgsmålene om en driftsplan og den eventuelle kontinuitet med det gamle HelB’s forretningsstrategi ikke blev bevaret. Selskabet har som led i det tredje anbringende præciseret, at det foretog mange investeringer og traf foranstaltninger med henblik på at integrere det gamle HelB’s aktiviteter i den koncern, hvori det indgår (overdragelse af ledelses- og driftsopgaver til koncernens moderselskab, sammenført busserne med andre af koncernselskabernes busser, sammenførelse af ansatte, integration af lagre, værkstedsaktiviteter og IT-tjenester). Kommissionen traf således afgørelse om den økonomiske kontinuitet uden at råde over samtlige fornødne oplysninger.
Det skal indledningsvis fremhæves, at det i forbindelse med undersøgelsen af betydningen af den konstaterede procedurefejl for den anfægtede afgørelse ikke skal afgøres, om der er grundlag for sagsøgerens argumenter, men skal vurderes, om Kommissionen med de ovennævnte oplysninger kunne have vedtaget en afgørelse med et andet indhold.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det følger af retspraksis, at den økonomiske kontinuitet mellem de selskaber, der er parter i en overdragelse af aktiver, skal vurderes ud fra overdragelsens genstand, dvs. aktiver og passiver, personalets forbliven, bundlede aktiver, overdragelsens pris, identiteten af den overtagende virksomheds og den oprindelige virksomheds aktionærer eller ejere, tidspunktet for overdragelsen, dvs. efter undersøgelsernes iværksættelse, procedurens iværksættelse eller den endelige afgørelse eller endelig transaktionens økonomiske følgerigtighed (jf. dom af 7.3.2018, SNCF Mobilités mod Kommissionen,
C-127/16 P
,
EU:C:2018:165
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde konkluderede Kommissionen i den anfægtede afgørelse, at tilbagesøgningen af den omhandlede statsstøtte skulle udvides til sagsøgeren, efter at den for det første havde undersøgt omfanget af transaktionen med salget af virksomheden, for det andet overdragelsens pris, for det tredje identiteten af den tidligere og den nuværende ejer, for det fjerde tidsplanen for transaktionen og for det femte transaktionens økonomiske følgerigtighed.
Sagsøgerens argumentation tager sigte på at godtgøre, at selskabet med sine bemærkninger kunne have påvirket Kommissionens bedømmelse af kriteriet vedrørende transaktionens økonomiske følgerigtighed. De bemærkninger, som ifølge sagsøgeren kunne være fremsat, såfremt den konstaterede procedurefejl ikke var blevet begået, vedrører dermed alene et af de kriterier, som benyttes til at afgøre, om der foreligger en økonomisk kontinuitet.
Desuden skal det med hensyn til transaktionens økonomiske følgerigtighed bemærkes, at denne faktor tager sigte på at afgøre, om aktiverne erhverves med henblik på at udøve den økonomiske virksomhed, til hvilken den omhandlede støtte er modtaget, eller om de anvendes til at udøve anden virksomhed eller en anden forretningsstrategi eller ‑model. Den omstændighed, at den virksomhed, som har erhvervet aktiverne i den virksomhed, der oprindeligt modtog støtteforanstaltningen, anvender dem på samme måde som sidstnævnte uden at ændre forretningsstrategi, taler for en økonomisk kontinuitet mellem de to virksomheder (jf. i denne retning dom af 29.4.2021, Fortischem mod Kommissionen,
C-890/19 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2021:345
, præmis
).
I den foreliggende sag fastslog Kommissionen i 250. og 251. betragtning til den anfægtede afgørelse, at sagsøgerens køb omfattede alle de aktiver, der var nødvendige for at fortsætte driften af det gamle HelB’s virksomhed, for alle de ansatte i det gamle HelB og alle tilknyttede rettigheder og forpligtelser (med undtagelse af udstyrslånet af 2002 og kapitallånene af 2005, 2011 og 2012), og at salget skete uden afbrydelse af aktiviteterne. Kommissionen fandt ligeledes, at aktiviteternes videreførelse af et selskab, som drev virksomhed på det samme marked som det gamle HelB, indikerede, at det gamle HelB’s virksomhed skulle fortsætte uden væsentlige forskelle med de samme busser, de samme ruter og samme farver.
Sagsøgeren har ikke anfægtet videreførelsens omfang, den manglende afbrydelse af virksomheden og fortsættelsen heraf med de samme busser, de samme ruter og samme farver. Selskabet har heller ikke anfægtet, at den salgsaftale, der blev indgået den 14. december 2015, sådan som det fremgår af 221. betragtning til den anfægtede afgørelse, bestemte, at aktiviteterne i det gamle HelB blev overdraget til fortsættelse af driften, og at salget vedrørte alle aktiverne og alle løbende kontrakter, der var nødvendige for at fortsætte aktiviteterne. Det står i denne henseende fast, at sagsøgeren efterfulgte det gamle HelB i de kontrakter, der var indgået med den koncessionsgivende myndighed, som havde ansvaret for offentlig transport i regionen Helsingfors, hvorfor selskabet driver virksomheden inden for de snævre rammer af betingelserne fastsat i disse kontrakter, hvilke betingelser ikke kan ændres væsentligt. Sagsøgeren har ligeledes anført, at alle de aktiviteter, som selskabet har videreført, er støttet på disse kontrakter.
På samme måde har sagsøgeren ikke anfægtet den omstændighed, at aktiviteterne er blevet videreført af et selskab, der indgår i en koncern, som driver virksomhed på markedet for bustransport i Finland, dvs. det samme marked som det, hvorpå det gamle HelB drev virksomhed. I sine processkrifter har sagsøgeren navnlig på intet tidspunkt anfægtet den omstændighed, der fremgår af 23. betragtning til den anfægtede afgørelse, at koncernen i 2016 havde en andel på 21,9% af dette marked. Den omstændighed, at sagsøgeren eller den koncern, som selskabet indgår i, ikke havde drevet virksomhed på dette marked i regionen Helsingfors siden 2001, er uden betydning for bedømmelsen af den økonomiske kontinuitet.
Sagsøgeren har derimod anfægtet, at selskabet anvender det gamle HelB’s aktiver på samme måde. Det har gjort gældende, at det kunne have fremlagt beviser herfor, som er udledt af de omstændigheder, at den koncern, som selskabet indgår i, dels havde foretaget betydelige investeringer, bl.a. ved erhvervelsen af 83 nye busser, dels havde truffet mange foranstaltninger med henblik på at integrere det gamle HelB’s aktiviteter, hvilket gjorde det muligt for den at opnå store synergieffekter.
Der skal i denne henseende erindres om, at Republikken Finland som svar på de spørgsmål om sagsøgerens forretningsstrategi, som Kommissionen havde stillet den, fremlagde oplysninger, som fremgik af intranettet for den koncern, som sagsøgeren indgik i, om bl.a. dette selskabs sammenslutning med koncernen, samtidig med at denne stat anførte, at den ikke kendte koncernens forretningsstrategi og forretningsplaner. Som Kommissionen har gjort gældende, kan den omstændighed, at driften af en kommerciel virksomhed rationaliseres med foranstaltninger, der tager sigte på integration i koncernen, navnlig ved deling af visse omkostninger, ikke godtgøre, at forretningsmodellen eller ‑strategien er blevet ændret, når sagsøgeren har fortsat aktiviteterne i overensstemmelse med de eksisterende kontrakter, som ikke var blevet ændret væsentligt.
Det følger heraf, at foranstaltningerne med henblik på integration af aktiviteterne i det gamle HelB i den koncern, som sagsøgeren indgår i, i modsætning til, hvad denne sagsøger har gjort gældende, og henset til omstændighederne i den foreliggende sag, ikke kan godtgøre, at forretningsstrategien er blevet ændret. Det samme gør sig gældende for den omstændighed, at nævnte koncern havde foretaget de anførte investeringer til fordel for sagsøgeren.
Det skal dermed fastslås, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at såfremt selskabet havde fået mulighed for at fremsætte sine bemærkninger til den økonomiske kontinuitet, kunne disse bemærkninger have ændret Kommissionens vurdering heraf.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første anbringende forkastes.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Sjette Udvidede Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Helsingin Bussiliikenne Oy bærer sine egne omkostninger og betaler Kommissionens omkostninger, herunder omkostningerne i forbindelse med sagen om foreløbige forholdsregler, samt de af Nobina Oy og Nobina AB afholdte omkostninger.

3)
Republikken Finland bærer sine egne omkostninger.

Papasavvas
Marcoulli
Schwarcz
Iliopoulos
Norkus
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. september 2022.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: finsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.