CELEX: 62016TJ0672
Európai uniós védjegy
Megszűnés megállapítása iránti eljárás
Az Európai Uniót megjelölő nemzetközi lajstromozás
C=commodore ábrás védjegy
A nemzetközi lajstromozás érvénytelenítése iránti kérelem
A 207/2009/EK rendelet 158. cikkének (2) bekezdése (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 198. cikkének (2) bekezdése)
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja (jelenleg a 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének a) pontja)
A nemzetközi lajstromozással érintett egyes árukra és szolgáltatásokra vonatkozó tényleges használat elmaradása
A használat elmaradásának kellőképpen történő igazolása

A jogvita előzményei
2006. április 26‑án a Commodore International BV, a felperes C=Holdings BV jogelődje a Szellemi Tulajdon Világszervezetének (WIPO) Nemzetközi Irodájánál lajstromoztatta a többek között az Európai Uniót megjelölő, 907082. sz. nemzetközi védjegyet (a továbbiakban: nemzetközi védjegy).
A lajstromozott nemzetközi védjegy a következő ábrás megjelölés volt:
A nemzetközi védjegy a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 9., 25., 38. és 41. osztályba tartozó egyes árukra és szolgáltatásokra vonatkozott.
A nemzetközi lajstromozás 2006. december 21‑én érkezett be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO), a
Közösségi Védjegyértesítő
2006. december 25‑i 52/2006. számában hirdették meg, és 2007. október 25‑én kapta meg az európai uniós védjegyek számára biztosított oltalmat (a
Közösségi Védjegyértesítő
2007. október 29‑i 60/2007. száma).
A Trademarkers NV 2014. szeptember 26‑án az európai uniós védjegyről szóló, módosított 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet 51. cikkének (1) bekezdésének a) pontjával (
HL 2009. L 78., 1. o.
) (jelenleg az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [
HL 2017. L 154., 1. o.
] 58. cikke (1) bekezdésének a) pontja) együttesen értelmezett 158. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 198. cikkének (2) bekezdése) alapján nemzetközi lajstromozás érvénytelenítése iránti kérelmet nyújtott be az EUIPO‑hoz.
A Trademarkers azzal az indokkal kérte a felperes nemzetközi védjegyhez fűződő jogai megszűnésének a megállapítását, hogy nem használták a védjegyet megszakítás nélkül öt éven át ténylegesen európai uniós védjegyként.
Míg a törlési osztály 2015. november 3‑i határozatával a nemzetközi védjegy által érintett valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában helyt adott a megszűnés megállapítása iránti kérelemnek, az EUIPO negyedik fellebbezési tanácsának a Trademarkers és a C=Holdings közötti megszűnés megállapítása iránti eljárással kapcsolatban 2016. július 13‑án hozott határozata (R 2585/2015‑4. sz. ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat) részben megsemmisítette a 2015. november 3‑i határozatot, mivel úgy ítélte meg, hogy a felperes igazolta a nemzetközi védjegynek az érintett időszakban – tehát 2009. szeptember 26‑tól 2014. szeptember 25‑ig – európai uniós védjegyként történt tényleges használatát a 9. osztályba tartozó, számítógépes használatra tervezett elektronikus játékok, televíziók és monitorok, valamint játékkonzolhoz tervezett szoftverek tekintetében.
A fellebbezési tanács azonban a törlési osztályhoz hasonlóan úgy ítélte meg, hogy a felperes egyrészt nem bizonyította a többi árura és szolgáltatásra vonatkozó tényleges használatot, másrészt pedig a használat elmaradására vonatkozóan ismertetett indokok nem tekinthetők a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében kellőképpen történő igazolásnak. Következésképpen a fellebbezési tanács megsemmisítette a 2015. november 3‑i határozatot a fenti 7. pontban említett áruk vonatkozásában, amelyek tekintetében a nemzetközi védjegy továbbra is lajstromozva marad, a keresetet ezt meghaladó részében elutasította, és az előtte folyó eljárásban részt vevő feleket kötelezte saját költségeik viselésére.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2016. szeptember 21‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozat azon részét, amelyben a fellebbezési tanács elutasította a kérelmét, és utalja vissza az ügyet a fellebbezési tanács elé;
–
az EUIPO‑t kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
kötelezze a felperest a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A jogvita tárgyáról
Elöljáróban tisztázni kell, hogy a keresetlevél – amint ez a 15. és 46. pontjából kifejezetten kitűnik – nem irányul a megtámadott határozat azon része ellen, amely elismeri a nemzetközi védjegynek a fenti 7. pontban felsorolt, 9. osztályba tartozó áruk tekintetében, európai uniós védjegyként történt tényleges használatát. A felperes nem vitatja a megtámadott határozat 18–26. pontját sem azzal kapcsolatban, hogy a fellebbezési tanács szerint a felperes nem igazolta a tényleges használatot egyrészt a szolgáltatások, másrészt a fenti 7. pontban felsorolt árukon kívüli más áruk (a továbbiakban: szóban forgó áruk és szolgáltatások) tekintetében. Érveit tehát arra összpontosítja, hogy szerinte kellőképpen igazolt a nemzetközi védjegynek a szóban forgó áruk tekintetében, európai uniós védjegyként történő használatának elmaradása.
A válaszbeadványban az EUIPO egyetért a jogvita tárgyának ezen korlátozásával.
Az ügy érdeméről
A felperes keresete alátámasztásául a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) és (2) bekezdésében (jelenleg a 2017/1001 rendelet 18. cikkének (1) és (2) bekezdése) és a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezések megsértésére alapított, „egyedüli jogalapot” ismertet. Hivatkozik továbbá az Európai Unió Alapjogi Chartája 17. cikkének megsértésére, valamint a 207/2009 rendelet 75. és 76. cikkének (jelenleg a 2017/1001 rendelet 94. és 95. cikke) megsértésére.
Először a 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) és (2) bekezdésében és 51. cikke (1) bekezdése a) pontjában foglalt rendelkezések megsértésére alapított jogalapot kell megvizsgálni.
A 207/2009 rendelet 15. cikkének (1) bekezdése szerint „[h]a a jogosult a lajstromozástól számított öt éven belül nem kezdte meg az európai uniós védjegy tényleges használatát az Unióban az árujegyzékben szereplő árukkal és szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy ha az ilyen használatot öt éven át megszakítás nélkül elmulasztotta, az európai uniós védjegyoltalomra alkalmazni kell az e rendeletben meghatározott jogkövetkezményeket, kivéve, ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja”.
Ugyanezen rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében „az európai uniós védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a) a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát az adott tagállamban megszakítás nélkül öt éven át elmulasztja, kivéve ha a jogosult a használat elmaradását kellőképpen igazolja […]”.
Az ítélkezési gyakorlat szerint a védjegy használatának elmaradását „kellőképpen” csak az olyan akadály igazolja, amely közvetlenül, annak használatát lehetetlenné vagy észszerűtlenné téve kapcsolódik a védjegyhez, és a védjegy jogosultjának akaratától független körülmény. Esetről esetre kell mérlegelni, hogy a vállalkozás stratégiájának az akadály megkerülése érdekében történő megváltoztatása észszerűtlenné tenné‑e az említett védjegy használatát (2016. március 17‑iNaazneen Investments kontra OHIM ítélet,
C‑252/15 P
, nem tették közzé,
EU:C:2016:178
,
96.
pont; 2017. június 29‑iMartín Osete kontra EUIPO – Rey [AN IDEAL WIFE és társai] ítélet,
T‑427/16–T‑429/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:455
,
50.
pont; lásd még analógia útján: 2007. június 14‑iHäupl ítélet,
C‑246/05
,
EU:C:2007:340
,
54.
pont).
Az észszerűtlen használat fogalmával kapcsolatban a Bíróság pontosítja, hogy ha valamely akadály olyan természetű, hogy a védjegy megfelelő használatát súlyosan veszélyezteti, akkor a védjegyjogosulttól észszerűen nem várható el, hogy mindezek ellenére a védjegyet használja. Így például nem várható el észszerűen a védjegyjogosulttól, hogy áruit a versenytársai elárusítóhelyein forgalmazza. Ilyen esetben nem tűnik észszerűnek azt várni a védjegyjogosulttól, hogy vállalati stratégiáját változtassa meg, tehetővé téve ezzel a védjegy használatát (2007. június 14‑iHäupl ítélet,
C‑246/05
,
EU:C:2007:340
,
53.
pont).
Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy a kellőképpen történő igazolás fogalma inkább a védjegyjogosulton kívül álló körülményekre utal, semmint üzleti nehézségekre (lásd: 2015. március 18‑iNaazneen Investments kontra OHIM [SMART WATER] ítélet,
T‑250/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:160
,
66.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése és 57. cikkének (2) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 47. cikkének (2) bekezdése és 64. cikkének (2) bekezdése) kifejezetten úgy rendelkezik, hogy az érintett védjegy jogosultjának kell bizonyítania a tényleges használatot vagy megfelelően igazolnia a használat elmaradását, és ennek hiányában a felszólalást vagy a törlés iránti kérelmet el kell utasítani. Az ítélkezési gyakorlat szerint azt a körülményt, hogy a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdésével és 57. cikkének (2) bekezdésével ellentétben a rendelet 51. cikkének (1) bekezdése nem tartalmazza azt, hogy a tényleges használat bizonyításának vagy a használat elmaradása megfelelő igazolásának kötelezettsége az említett védjegyjogosultat terheli, nem lehet úgy értelmezni, hogy az uniós jogalkotó a bizonyítási teherre vonatkozó ezen elvet a megszűnés megállapítása iránti eljárás keretében ki akarta volna zárni. Az, hogy a 207/2009 rendelt 51. cikkének (1) bekezdése nem tartalmaz a bizonyítási teherre vonatkozó megállapításokat, végeredményben könnyen megmagyarázható azzal, hogy „A védjegyoltalom megszűnésének okai” címet viselő 51. cikk (1) bekezdésének tárgya a védjegyoltalom megszűnése okainak megnevezése, amihez nem szükséges a bizonyítási teherre vonatkozó kérdések rendezése (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 26‑iCentrotherm Systemtechnik kontra OHIM és centrotherm Clean Solutions ítélet,
C‑610/11 P
,
EU:C:2013:593
,
–
57.
pont). Ezért a felperesnek kell megfelelő bizonyító erővel rendelkező bizonyítékok EUIPO elé terjesztésével kellőképpen igazolnia a nemzetközi védjegy európai uniós védjegyként történő használatának elmaradását.
A jelen ügyben a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a felperes által előterjesztett bizonyítékokkal nem igazolható kellőképpen a C=commodore védjegy szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében történő használatának elmaradása. E tekintetben az EUIPO azt állítja, hogy a felperes az általa e tekintetben hivatkozott ténybeli körülmények egy részét nem bizonyította. Következésképpen számba kell venni, melyek azok a ténybeli körülmények, amelyek nem vitatottak, illetve amelyek az ügy irataihoz csatolt dokumentumok alapján bizonyítást nyertek.
Elsőként: nem vitatott, hogy a felperes tevékenysége védjegyhasznosítás átruházására irányul. E tekintetben megállapítható, hogy a felperes nem rendelkezik saját gyártói vagy kutatási kapacitással.
Másodikként: az ügy irataiból az következik, hogy 2011. november 7‑ig a felperes a Commodore Licensing BV nevű leányvállalatán keresztül 100%‑os tulajdonosa volt az Asiarim Corporation (a továbbiakban: Asiarim) nevű társaságnak. 2011. november 7‑én a felperes teljes tőkerészesedését közjegyzői okirattal átruházták két természetes személy részére, akik jelenleg a felperes tulajdonosai (a továbbiakban: tulajdonjog‑átruházás). Márpedig úgy tűnik, hogy 2009. szeptember 26‑ától, az érintett időszak kezdetétől 2011. november 7‑ig, a tulajdonjog‑átruházás időpontjáig a felperes gyakorolhatta tevékenységét. Ezért a felperes a fenti 7. pontban felsorolt áruk vonatkozásában bizonyíthatta a nemzetközi védjegy tényleges használatát.
Harmadikként: a tulajdonjog‑átruházásnál fogva viszont a felperesnek több különböző, a Commodore védjegyek tulajdonjogának visszakövetelésére irányuló lépéssel kellett szembesülnie, különösen az Asiarim részéről.
Először is, az ügy irataiból ugyanis az következik, hogy az Asiarim több olyan hamis nyilatkozatot nyújtott be az Amerikai Egyesült Államok hatóságaihoz, amelyekben a Commodore védjegyek tulajdonosának vallotta magát. Így az Asiarim az általa a Securities and Exchange Commissionhöz (amerikai tőzsdeügyletek bizottsága, a továbbiakban: SEC) 2011. december 20‑án benyújtott 8K. sz. formanyomtatványban és 2012. január 16‑án benyújtott 5. sz. formanyomtatványban (a keresetlevél 6–8. sz. melléklete) többek között úgy nyilatkozott, hogy „a Commodore Asia Electronics [Ltd] a csoporton belül a védjegyhasznosítással megbízott egyik vállalat, csakúgy mint a Commodore Licensing […] Európában, amely 2008 óta megszerezte a [felperes] hasznosítási engedélyeit”, és hogy „a vállalatcsoport 2011 novemberében történt szerkezetátalakítását követően a Commodore Brand IP [Ltd] a Commodore kereskedelmi megnevezések és a védjegyhez fűződő szellemi tulajdonjog jogosultja” (a keresetlevél 6. sz. melléklete, 68. o.). A 2012. január 16‑i 8K. sz. formanyomtatványban az Asiarim többek között azt állította, hogy a felperes „nyilatkozatot tett […], amelyben magának igényelte a Commodore kereskedelmi név és a Commodore védjegy ábrázolásainak tulajdonjogát és törvényes használatát”, amire az Asiarim azzal válaszolt, hogy „határozottan meg fogja védeni a Commodore kereskedelmi névhez és a Commodore védjegy ábrázolásaihoz fűződő tulajdonjogát”. E tekintetben a District Court of New York (New York‑i kerületi bíróság, New York, Egyesült Államok) 2013. december 16‑i ítélete arra kötelezte az Asiarimet, hogy módosítsa a SEC előtt tett nyilatkozatait, és azokat „hamis és valószínűleg rosszhiszeműen benyújtott” nyilatkozatoknak nevezi (a keresetlevél 14. sz. melléklete, 129. o.).
Ezenkívül rá kell mutatni, hogy ezek a 8K. sz. formanyomtatványok nyilvánosak és az interneten is hozzáférhetőek, és így azokról a felperes tényleges és potenciális üzlettársai valóban tudomást vehettek.
Másodszor, az ügy irataiból az következik, hogy az Asiarim és leányvállalatai több ízben is felvették a kapcsolatot a felperes tényleges és potenciális üzlettársaival, és a Commodore védjegyek törvényes jogosultjaként mutatkoztak be. Így például az Asiarim a felperes egyik engedélyesének, a Manomio LLC‑nek több levelet is küldött, többek között a 2012. szeptember 23‑i levelet, amelyben a következőket nyilatkozta:
„Nincs vita [abban a kérdésben], hogy ki jogosult a Commodore szellemi tulajdonjogokhoz kapcsolódó díjak beszedésére: az Asiarim, mint a Commodore Licensing […] tulajdonosa a társaság 2011. december 28‑án bekövetkezett fizetésképtelenségéig. 2012. január 1‑jét követően az Asiarim átruházta (vagy megújította) az Ön által közvetlenül a hongkongi Commodore Brand IP‑vel […] kötött szerződést, amely társaság 2011. november 2. óta a védjegy szellemi tulajdonjogainak jogosultja […] Kérjük, erősítse meg álláspontját a Commodore Brand IP‑vel […] szemben, amely a Commodore‑hoz fűződő szellemi tulajdonjogok törvényes jogosultja, és az Ön szerződéses partnere. Felszólítjuk, hogy a köztünk fennálló szerződésben foglalt szerződéses feltételeknek megfelelően fizesse meg a hasznosítási díjakat […] Harmadik személyek erre vonatkozó állításaiért felelősséget nem vállalunk.”
E lépések miatt, és mivel nem tudta megállapítani, hogy ki a nemzetközi védjegy törvényes jogosultja, a Manomio úgy döntött, hogy befagyasztja a felperesnek járó díjak kifizetését, és bevárja a védjegy tulajdonjogáról szóló bírósági határozat meghozatalát, ahogyan ez a Manonio által 2012. április 26‑án a felperesnek küldött levélből is kitűnik.
Az Asiarim több alkalommal küldött levelet a Leveraged Marketing Corporation of America (a továbbiakban: LMCA) részére is, amely társaság világszintre kiterjedő, kizárólagos hasznosítási jogot kívánt szerezni a Commodore védjegyekre, és ezekben – ahogyan ez a köztük lévő levélváltásból, és különösen a 2011. december 19‑i levélből kiderül – azt állította, hogy „a Commodore Licensing […] a [felperes] által kizárólagos jelleggel ráruházott, teljes körű hasznosítási joggal rendelkezik” (a keresetlevél 12. sz. melléklete, 97. o.).
A District Court of New York (New York‑i kerületi bíróság) 2013. december 16‑i ítéletében a következőképpen írja le az Asiarim által tett lépéseket:
„[A]z Asiarim szándékosan követte el a jogsértést, ez abból is látszik, hogy nyilvánvalóan többször is próbálkozott azzal, hogy csalárd módon lefoglalja magának a védjegy tulajdonjogát. […] [A] Bíróság teljes mértékben tisztában van azzal, hogy az Asiarim által tanúsított magatartást szankcionálni kell, az elkövetőt pedig vissza kell tartani tőle […] Ugyanakkor az a tény, hogy [a felperes] nem tudja pontosan meghatározni a neki okozott kárt, nem jelenti, hogy Asiarim részéről két éven át tanúsított, szándékos jogsértésre és csalásra irányuló gyakorlat nem érintette őt hátrányosan. Az Asiarim által tanúsított magatartás a Manomio által ki nem fizetett díjakon túl kétségkívül jelentős vagyoni kárt okozott a [felperesnek].”
Harmadszor, az ügy irataiból az következik, hogy a felperesnek egy sor jogvitával kellett szembesülnie, sokáig elhúzódó (a tulajdonjog 2011. november 7‑i átruházásától 2015‑ig tartó, tehát az érintett időszakon is túlnyúló), rosszhiszemű pervitellel is. Így tehát elsőként, az Asiarim egyrészt kártérítési keresetet indított az Egyesült Államokban a felperes tulajdonosaival szemben, és a Commodore védjegyek jogellenesnek tartott megszerzése miatti kártérítés címén 32 millió amerikai dollár (USD) (körülbelül 27700000 euró) összeget követelt, amely jogvitát jogerősen csak 2015. szeptember 28‑án bírálták el, másrészt keresetet nyújtott be a rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság, Hollandia) ideiglenes intézkedésről határozó bírájához is a vagyonuk lefoglalása iránt. Másodikként: egy másik társaság, a Leadgate SA, amely a felperes szerint az Asiarim ügyvezetőjéhez kötődik, szintén keresetet indított a felperes ellen az Egyesült Államokban, 22 millió USD (körülbelül 19000000 euró) összeget követelve olyan kifizetetlen adósság címén, amelyre állítása szerint biztosítékul a Commodore védjegyeket kötötték ki, és amely keresetet 2015. május 18‑án utasítottak el véglegesen. Ez a társaság is keresetet indított a felperes ellen a rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság) előtt, a felperes védjegyeinek végrehajtás előtti lefoglalását kérve. Bebizonyosodott azonban, hogy az említett társaság, amely először svájci jog szerint alapított társaságként lépett fel, majd azt állította, hogy uruguayi jog szerint működő társaság, soha nem létezett, ahogyan ezt a rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság) 2014. július 17‑i ítéletében megállapította (a keresetlevél 16. sz. melléklete, 155. o.). Harmadikként: a felperesnek perbe kellett lépnie az Egyesült Államokban a nevadai (Egyesült Államok) székhelyű Asiarimmel szemben, hogy megvédje a nemzetközi védjegyhez fűződő tulajdonjogát, és kártérítést kapjon az Asiarim által okozott kárért.
Ezekre a tényállási elemekre tekintettel a fellebbezési tanács elismerte, hogy olyan „nehézségek” által fenn, amelyek „akadályozhatták a márka kiépítését” (a megtámadott határozat 29. pontja), és úgy vélte, hogy a felperessel szemben alkalmazott „csalárd és megfélemlítő eljárási stratégiák”„kétségkívül komoly akadályt jelenthetnek a szokásos üzleti tevékenység során” (a megtámadott határozat 31. pontja).
Az ügy irataiból tehát kitűnik, hogy a felperes több éven keresztül, az érintett időszak jelentős részében és azon túl is, valóban egy sor olyan lépéssel szembesült, amelyet a District Court of New York (New York‑i kerületi bíróság) és maga a fellebbezési tanács is „csalárdnak”, „megtévesztőnek” és „megfélemlítőnek” minősített, köztük az Egyesült Államok hatóságaihoz benyújtott hamis nyilatkozattal, a felperes meglévő és potenciális ügyfeleivel való ismételt kapcsolatfelvétellel, valamint a fellebbezési tanács által „rosszhiszemű pervitelnek” minősített jogvitákkal.
E körülményekre tekintettel kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács hibát követett‑e el, amikor a megtámadott határozat 28–33. pontjában kifejtett indokok alapján azt állapította meg, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a használat elmaradását kellőképpen igazolták.
A felperes vitatja a fellebbviteli tanács által a megtámadott határozat 28–33. pontjában kifejtett mind az öt indok megalapozottságát. A tárgyaláson az EUIPO a Törvényszék kérdésére válaszul pontosította, hogy az első, a második és a harmadik indokot (a megtámadott határozat 28–30. pontja) és az ötödik indokot (a megtámadott határozat 32. pontja) a negyedik indokhoz (a megtámadott határozat 31. pontja) képest járulékosnak kell tekinteni.
E tekintetben először is tisztázni kell, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban nem állapította meg, hogy a felperes által hivatkozott körülmények nem mutatnak kellően közvetlen kapcsolatot a vitatott védjeggyel. Mindazonáltal az EUIPO egyik észrevételére válaszul meg kell jegyezni, hogy igaz ugyan, hogy a felperes által bemutatott érvelés összességében véve a Commodore védjegyekre, és nem kifejezetten a szóban forgó nemzetközi védjegyre vonatkozó körülményeken alapul, az ítélkezési gyakorlatban foglalt kritérium alapján ezek a körülmények kétségkívül kellően közvetlen kapcsolatot mutatnak a szóban forgó nemzetközi védjeggyel (lásd ebben az értelemben: 2017. június 8‑iKaane American International Tobacco kontra EUIPO – Global Tobacco [GOLD MOUNT] ítélet,
T‑294/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:382
,
41.
pont). A fenti 25–32. pontban ismertetett lépések összességükben kellően közvetlen kapcsolatot mutatnak általában a Commodore védjegyekkel, tehát a nemzetközi védjeggyel is a szóban forgó áruk és szolgáltatások tekintetében.
Ezenkívül nem vitatott, hogy ezek a lépések a fenti 18. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében nem csak a felperes akaratától függetlenül, hanem az akarata ellenére is történtek.
Azokkal az indokokkal kapcsolatban továbbá, amelyek alapján a fellebbezési tanács a megtámadott határozat vitatott részét alapította, először is meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat 28. pontjában azt állapította meg, hogy „[a] folyamatban […] lévő peres eljárástól függetlenül” a felperes bizonyította, hogy a fenti 7. pontban említett áruk tekintetében az érintett időszakban lehetséges volt a tényleges használat. A felperes azonban nem terjesztett elő magyarázatot arra, hogy mi az oka annak, hogy ezen védjegy európai uniós védjegyként történő használata az említett áruk vonatkozásában lehetséges volt, a szóban forgó áruk és szolgáltatások vonatkozásában viszont nem. Következésképpen valójában maga bizonyította, hogy a nemzetközi védjegy használata elmaradásának állítólagos indoka nem képezi akadályát a tényleges használatnak.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az EUIPO a tárgyaláson maga is elismerte, hogy önmagában az a tény, hogy a vitatott védjegy tényleges használata bizonyos áruk vonatkozásában lehetséges, még nem zárja ki azt, hogy a védjegy használatának elmaradását egyéb áruk vagy szolgáltatások tekintetében kellőképpen igazolni lehet, de a felperes nem adott magyarázatot arra, hogy a jelen esetben miért állt fenn ez a különbség a többi áru és szolgáltatás vonatkozásában történő használatot illetően.
E tekintetben hangsúlyozni kell – és ebben egyébként a felek is egyetértettek a tárgyaláson –, hogy a vitatott védjeggyel érintett egyes áruk és szolgáltatások vonatkozásában történő tényleges használat fennállása sem jogi, sem ténybeli szempontból nem képezi akadályát annak, hogy ugyanezen védjegynek az általa jelölt más áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában történő használata elmaradását kellőképpen igazolják. E tekintetben az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett tényleges használatot a vitatott védjeggyel érintett áruk vagy szolgáltatások minden olyan fajtájára vonatkozóan igazolni kell, amely önállóan figyelembe vehető (lásd ebben az értelemben: 2014. október 8‑iLidl Stiftung kontra OHIM – A Colmeia do Minho [FAIRGLOBE] ítélet,
T‑300/12
, nem tették közzé,
EU:T:2014:864
,
47.
pont; 2017. június 28‑iTayto Group kontra EUIPO – MIP Metro [real] ítélet,
T‑287/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:443
,
67.
pont). Márpedig nem ellentétes e rendelkezés szövegével, illetve más uniós jogi rendelkezéssel, ha a védjegy tényleges használata a védjeggyel jelölt egyes áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában igazolható, miközben más áruk vagy szolgáltatások vonatkozásában nem lehet kellőképpen igazolni a tényleges használat elmaradását.
Ráadásul a fellebbezési tanács nem vette figyelembe a fenti 23–31. pontban kifejtett körülmények időrendi sorrendjét. A Manomióval kötött hasznosítási szerződést ugyanis – ahogyan ezt a tárgyaláson a felperes megerősítette –, amely alapján megállapíthatták a nemzetközi védjegynek a fenti 7. pontban felsorolt áruk vonatkozásában történő tényleges használatát, még a fenti 25–31. pontban ismertetett lépéseket kiváltó tulajdonjog‑átruházás előtt kötötték. Következésképpen az, hogy ezekre a lépésekre a használat elmaradásának 2011. november 7‑től kezdve kellőképpen történő igazolásaként hivatkoznak, nincs ellentmondásban az ezen időpont előtt létrejött szerződések fennállásával. Sőt az ügy irataiból az következik, hogy maga a Manomio döntött úgy, hogy éppen az említett lépések miatt – ahogyan ez a fenti 28. pontban szerepel – leállítja a felperes javára történő díjfizetést. A jelen ügy körülményeire tekintettel nem áll fenn tehát ellentmondás azzal kapcsolatban, hogy a felperes igazolta a nemzetközi védjegy egyes áruk vonatkozásában, az érintett időszak kezdetétől történt tényleges használatát, és közben az érintett időszak fennmaradó részében más áruk és szolgáltatások vonatkozásában való használat elmaradásának kellőképpen való igazolására hivatkozott. A megtámadott határozat első indoka ezért jogi és értékelési hibában is szenved.
Másodszor, a fellebbezési tanács amellett, hogy elismerte, hogy „a harmadik személyekkel […] kötött szerződések megtárgyalása során fellépő nehézségek akadályozhatták a hasznosítási szerződések megkötésével történő márkakiépítést”, azt is megállapította, hogy a felperes nem terjesztett elő meggyőző bizonyítékot vagy érvet annak alátámasztására, hogy ezek a nehézségek megakadályozták őt abban, hogy például oly módon használja a szóban forgó nemzetközi védjegyet, hogy „lajstromozott árukat gyárt vagy értékesít, vagy lajstromozott szolgáltatásokat nyújt, nem pedig harmadik személyeket bíz meg ezzel” (a megtámadott határozat 29. pontja).
Nem vitatott azonban, hogy – miként ez a fenti 23. pontban is szerepel – a felperes tevékenysége kizárólag szellemi tulajdonjogok hasznosítási szerződések megkötése révén történő átruházásából állt, és nem rendelkezett önálló gyártási vagy kutatási kapacitással. Márpedig a fellebbezési tanács amellett, hogy kifejezetten elismerte, hogy a felperes által előadott indokok akadályozhatták a hasznosítási szerződések megkötését, azt is kifogásolta, hogy a felperes nem terjesztett elő bizonyítékot annak alátámasztására, hogy ő maga akadályoztatva volt a szóban forgó nemzetközi védjegy használatában. A fellebbezési tanács ezáltal eltekintett attól, hogy a felperes kizárólagos tevékenysége éppen a hasznosítási szerződések megkötésére irányult. A megtámadott határozat második indoka így tehát gyakorlatilag arra szólítja fel a felperest, hogy jelentősen változtassa meg a vállalati stratégiáját a nemzetközi védjegy használatának lehetővé tétele érdekében, és alakuljon át a szóban forgó áruk gyártójává, illetve szolgáltatások nyújtójává. Azonban – ahogyan erre a felperes jogosan hivatkozik – a vállalati stratégia ilyen nagymértékű megváltoztatása a fenti 19. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel észszerűtlennek tűnik.
Harmadszor, a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy „függetlenül attól, hogy [a felperes és az Asiarim, valamint leányvállalatai közötti] vita megakadályozhatta” egy igen jövedelmező „hasznosítási szerződés megkötését” az LMCA‑vel, a felperes nem bizonyította azt, hogy „ez a bírósági eljárás lehetetlenné tette, hogy más potenciális – elsősorban inkább az Európai Unióban, semmint az Egyesült Államokban működő – engedélyesekkel tárgyaljon” (a megtámadott határozat 30. pontja).
E tekintetben egyrészt a felpereshez hasonlóan hangsúlyozni kell, hogy a fellebbezési tanács tévesen követelte a felperestől annak bizonyítását, hogy az általa hivatkozott körülmények „lehetetlenné” tették, hogy más potenciális engedélyesekkel tárgyaljon, mivel a fenti 18. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az szükséges, hogy a vitatott védjegy használatát „lehetetlenné vagy észszerűtlenné” tegyék. A fellebbezési tanács azt azonban nem vizsgálta, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok kellően alátámasztják‑e, hogy a felperes potenciális üzleti partnerei szempontjából, a jelen ügy körülményeire tekintettel észszerűtlennek minősül‑e, hogy hasznosítási szerződések megkötése érdekében az említett körülmények ellenére ilyen tárgyalásokat folytassanak.
Másrészt a fellebbezési tanács nem vette figyelembe, hogy a fenti 25–32. pontban ismertetett lépések nemcsak a hasznosítási szerződés LMCA‑vel történő megkötését akadályozták meg, hanem azt is eredményezték, hogy egy már meglévő ügyfél, a Manomio éppen az említett lépések miatt úgy döntött, hogy befagyasztja a díjfizetést. Így a fellebbezési tanács nem kifogásolhatta anélkül, hogy értékelési hibát ne követett volna el, hogy a felperes nem szolgáltatott bizonyítékokat más engedélyesekkel kapcsolatban, miközben bizonyította, hogy egy már meglévő üzleti partner, a Manomio beszüntette a díjfizetést, és az említett lépések miatt kérdésessé vált számára a felperessel fenntartott partneri viszony folytatása.
A megtámadott határozat 30. pontjában foglalt megállapítással kapcsolatban, miszerint a felperes nem bizonyította azt, hogy lehetetlenné vált, hogy más potenciális, „elsősorban inkább az Európai Unióban, semmint az Egyesült Államokban működő” engedélyesekkel tárgyaljon, elegendő annyit megjegyezni, hogy egyrészt a fellebbezési tanács nem vizsgálta kellőképpen, hogy a felperes által hivatkozott, az Egyesült Államokban bekövetkezett körülmények az Unió területére is kihatottak‑e. Így a fellebbezési tanács nem vette figyelembe azt a nem vitatott tényt, hogy az LMCA világszintre – és ezért potenciálisan az Unió területére is – kiterjedő, kizárólagos hasznosítási jogot kívánt szerezni a Commodore védjegyekre, valamint hogy az Asiarim által a SEC előtt tett hamis nyilatkozatok nyilvánosak és az interneten is hozzáférhetőek voltak. Másrészt a fellebbezési tanács azt a szintén nem vitatott tényt sem vette számításba, hogy e körülmények egy része az Unió területén ment végbe. A fenti 25–32. pontban ismertetett lépések ugyanis az összes Commodore védjegyre vonatkoztak, köztük a jelen ügyben tárgyalt nemzetközi védjegyre is, és az Unió területén is folyt velük kapcsolatban jogvita, így például az említett védjegyek végrehajtása tárgyában (a fenti 32. pont).
Ezért a fellebbezési tanács által előadott harmadik indok jogi és értékelési hibában is szenved.
Negyedszer, a fellebbezési tanács szerint jóllehet a felperessel szemben alkalmazott „csalárd és megfélemlítő eljárási stratégiák”„kétségkívül komoly akadályt jelenthetnek a szokásos üzleti tevékenység során”, „nem tekinthetők önmagában elfogadható indoknak arra, hogy valaki megfélemlítve érezze magát és beszüntesse a kereskedelmi tevékenységét, különösen ha a védjegyjogosultaknak nincsenek kétségeik az őket megillető jogok törvényességét illetően” (a megtámadott határozat 31. pontja). Márpedig a bemutatott bírósági iratokból az következik, hogy – ezen eljárások rosszhiszemű perviteli jellegére tekintettel – a felperesnek nem lehettek komoly kétségei a Commodore védjegyeken fennálló tulajdonjogát illetően.
A fellebbezési tanács által ismertetett negyedik indok, amelyet az EUIPO a megtámadott határozat fő indokának tekint (lásd a fenti 36. pontot), szintén több szempontból téves.
A kérdés ugyanis – szemben a fellebbezési tanács állításával – nem az volt, hogy a felperesnek voltak‑e kétségei a szóban forgó bírósági eljárások végső eredményét illetően, hanem az, hogy harmadik személyek, vagyis a felperes meglévő és lehetséges ügyfelei vonhattak‑e le olyan következtetést ebből, hogy a továbbiakban nem folytatnak üzleti kapcsolatot a felperessel. Márpedig a fellebbezési tanács elmulasztotta megvizsgálni, hogy a kérdéses lépések, amelyeket ő maga „csalárdnak” és „megfélemlítőnek” minősített, harmadik személyekben kétséget kelthettek‑e a nemzetközi védjegy jogos tulajdonát illetően, és ez olyan akadályt jelenthetett‑e, amely a fenti 18. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében észszerűtlenné tehette a védjegy használatát. A fellebbezési tanács e tekintetben nem vizsgálta konkrétan az adott ügyben felmerülő összes körülményt, különösen az Asiarim által a SEC előtt tett hamis nyilatkozatokat, valamint hogy ezek harmadik személyek számára nyilvánosak és az interneten is hozzáférhetőek voltak, továbbá azt sem, hogy az Asiarim több ízben is felvette a kapcsolatot a Manomióval és az LMCA‑vel, hogy akadályozza vagy megszüntesse az utóbbiak és a felperes között fennálló szerződéses viszonyt.
Az EUIPO mindazonáltal úgy érvel, hogy a versenytársak közötti problémák és viták hozzátartoznak a vállalkozások működtetéséhez, és önmagukban véve nem minősülnek olyan akadálynak, amely a jelen ügyben észszerűtlenné tenné a hasznosítási engedélyek megadását. Érve alátámasztásául a 2015. március 18‑iSMART WATER ítéletre (
T‑250/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:160
) hivatkozik.
Azok az akadályok azonban, amelyekkel a felperesnek rajta kívül álló okokból szembesülnie kellett, nem minősíthetők pusztán üzleti nehézségeknek. Egyrészt ugyanis az Asiarim és leányvállalatai által alkalmazott fogásokat a District Court of New York (New York‑i kerületi bíróság) és maga a fellebbezési tanács is „csalárdnak”, „megtévesztőnek” és „megfélemlítőnek” minősítette, ami arra enged következtetni, hogy azok nagyban túlmutatnak azokon a nehézségeken, amelyekkel egy vállalkozás a tevékenysége szokásos gyakorlása során találkozik.
A megtámadott határozat 31. pontjában ugyanis a fellebbezési tanács kifejezetten elismerte, hogy az említett stratégiák „kétségkívül komoly akadályt jelenthetnek” a felperes által folytatott szokásos üzleti tevékenység során. Márpedig a fenti 19. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint az olyan akadály, amely a vitatott védjegy megfelelő használatát „súlyosan veszélyezteti”, a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a használat elmaradása kellőképpen történő igazolásának minősül. A fellebbezési tanács azonban nem fejti ki, hogy az általa a szokásos üzleti tevékenység során kétségkívül „komolynak” minősített akadály miért nem veszélyeztethetné súlyosan a vitatott védjegy megfelelő használatát ezen ítélkezési gyakorlat értelmében.
Az EUIPO által a 2015. március 18‑iSMART WATER ítéletre (
T‑250/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:160
) alapított érvnek nem adható hely. Egyrészt ugyanis az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a szóban forgó árukat képező italok gyártására vonatkozó műszaki problémákról volt szó, tehát olyan üzleti nehézségről, amely a vállalkozás szokásos üzleti tevékenysége során merül fel. Másrészt pedig kétségtelen – miként erre a Törvényszék ezen ítélet 74. pontjában emlékeztet –, hogy önmagában az a tény, hogy egy védjeggyel szemben megszűnés megállapítása iránti eljárást indítanak, még nem elegendő annak megállapításához, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a használat elmaradását kellőképpen igazolták. Az adott ügy valamennyi körülményét figyelembe véve, esetről esetre kell mérlegelni, hogy kellőképpen igazolták‑e a használat elmaradását, ahogyan ezt a fenti 18. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat is megköveteli. Márpedig a felperes – ahogyan ez a fenti 25–34. pontban is szerepel – nem csak egyetlen olyan jogvitával szembesült, amely a szokásos üzleti tevékenység során felmerülhet, hanem egy több különböző lépésből álló, csalárd és megtévesztő jellegű stratégiával, amelyet a fellebbezési tanács összességében nem vett figyelembe.
Ebből következően a negyedik indok szintén jogi és értékelési hibában szenved.
Ötödször, a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy a felperes nem ismertette, hogy „az Egyesült Államokban folyó per mennyiben befolyásolhatta [a nemzetközi védjegy] FC Bayern München által”, a 25. osztályba tartozó áruk tekintetében „Németországban történt használatát”.
E tekintetben elegendő azt megjegyezni, hogy a fenti 25–32. pontban ismertetett lépések, amelyek közül néhány egyébként az Unió területén ment végbe (lásd a fenti 32. pontot), a nemzetközi védjegynek a szóban forgó valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában történő használatát érinthették.
Mindenesetre a felek a jelen jogvita keretében egyetértenek abban, hogy a megtámadott határozat említett indoka a határozat általános felépítésére tekintettel igen járulékos jellegű, mivel nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy a felperes által a nemzetközi védjegy használata elmaradásának kellőképpen történő igazolása érdekében előadott többi indok a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a használat elmaradása kellőképpen történő igazolásának minősül‑e.
A fentiekből az következik, hogy a megtámadott határozat egyik indoka sem támasztja alá – akár külön‑külön, akár összességében vizsgálva – jogi vagy ténybeli szempontból a határozatot.
Végül meg kell állapítani, hogy az idő szempontjából a felperes által a használat elmaradására előadott indokok az érintett időszak jelentős részére, a tulajdonjog 2011. november 7‑i átruházásától 2014. szeptember 26‑ig, sőt azon túl is kiterjednek. A felek egyetértenek abban, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja és (2) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 58. cikke (1) bekezdésének a) pontja és (2) bekezdése) alkalmazása szempontjából ahhoz, hogy a védjegy jogosultja elkerülje a védjegy megszűnésének megállapítását, elegendő, ha az említett indokok az érintett időszak egy részét fedik le.
Mind a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése a) pontjának szövege, mind a mögötte húzódó célkitűzés ezt az értelmezést támasztja alá. Először ugyanis: magának a rendelkezésnek a szövegéből az következik, hogy a védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani, ha a jogosult az árujegyzékben szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban a védjegy tényleges használatát az Unióban „megszakítás nélkül öt éven át” elmulasztja, „és a jogosult a használat elmaradását kellőképpen nem igazolja”. Más szóval ha „megszakítás nélkül” öt éven át nem használják ténylegesen a szóban forgó védjegyet, és nem igazolják kellőképpen a használat elmaradását, akkor a védjegyoltalom megszűnését kell megállapítani. Ha viszont a szóban forgó védjegy tényleges használat tárgyát képezte, vagy a tényleges használatot az ötéves időszak egy részében alapos ok felmerülése akadályozta, akkor ez az időszak már nem tekinthető a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében „megszakítás nélkülinek”.
A Törvényszéknek ugyanis már több ízben alkalma nyílt rámutatni arra, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és (2) bekezdésében foglalt szankciók elkerüléséhez elegendő, ha a védjegy az érintett ötéves időszak egy részében képezi tényleges használat tárgyát (2011. január 13‑iPark kotnra OHIM – Bae [PINE TREE] ítélet,
T‑28/09
, nem tették közzé,
EU:T:2011:7
,
88.
pont).
Ugyanígy az is elegendő a védjegyoltalom megszűnése megállapításának elkerüléséhez, ha védjegyhasználatnak az érintett időszak egy részében történő elmaradását kellőképpen igazolják. Az ezzel ellentétes értelmezés ellentmondana a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdése a) pontja szövegének, amely nem tesz különbséget az európai uniós védjegyek azon jogosultjai között, akik ténylegesen használták a védjegyüket, illetve akik alapos okoknál fogva akadályoztatva voltak abban.
A 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja mögött húzódó célkitűzés megerősíti ezt az értelmezést. Az uniós jogalkotó ugyanis azáltal, hogy az európai uniós védjegy használata elmaradásának kellőképpen történő igazolására vonatkozó lehetőséget előírta, azt kívánta elkerülni, hogy a védjegyoltalom megszűnését abban az esetben is megállapítsák, ha a védjegyjogosult akaratától független, tehát rajta kívül álló okok miatt objektíve akadályoztatva volt a védjegy tényleges használatában.
Márpedig ha az írnák elő, hogy az ilyen indokoknak az érintett ötéves időszak egészére ki kell terjedniük, akkor ez e célkitűzés megkérdőjelezését eredményezhetné. Az ilyen indokok bekövetkezése ugyanis, még ha az érintett időszaknak csak egy részében álltak is fenn, megakadályozhatta a védjegy tényleges használatát, vagy legalábbis elhalaszthatta azon időszak utánra, amíg ezek az indokok fennálltak. Így az a tény, hogy a 207/2009 rendelet 51. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett „kellőképpen igazolásnak” minősíthető események az érintett időszak folyamán, egy meghatározott időpontban értek véget, nem jelenti azt, hogy a védjegyjogosult észszerűen azonnal folytatni tudta a tényleges védjegyhasználatot.
Hasonlóképpen azon tény alapján, hogy az ilyen események nem az érintett időszak elején, hanem később, az érintett időszakban következtek be, nem lehet a védjegy megszűnését megállapítani. A fenti 64. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis ha a későbbiekben a védjegyjogosult ténylegesen használja a védjegyet az érintett időszak folyamán, akkor nem lehet a védjegyoltalom megszűnését megállapítani. Ugyanez a következtetés vonható le abban az esetben, ha az ezen időszak során később bekövetkezett alapos ok miatt, szándéka ellenére akadályoztatva volt a védjegy tényleges használatában.
A fentiek összességéből az következik, hogy az „egyedüli jogalapnak” helyt kell adni anélkül, hogy vizsgálni kellene a felperes által előadott többi kifogást, és ezen oknál fogva hatályon kívül kell helyezni a megtámadott határozatot azon részében, amelyben a fellebbezési tanács elutasította a felperes fellebbezését a nemzetközi védjegy használata elmaradásának kellőképpen történő igazolásával kapcsolatban.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel az EUIPO pervesztes lett, a felperes kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék hatályon kívül helyezi az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) negyedik fellebbezési tanácsának a Trademarkers NV és a C=Holdings BV közötti, megszűnés megállapítása iránti eljárással kapcsolatban 2016. július 13‑án hozott határozatát (R 2585/2015‑4. sz. ügy) azon részében, amelyben a fellebbezési tanács elutasította a C=Holdings által a nemzetközi védjegye használata elmaradásának kellőképpen történő igazolásával kapcsolatban benyújtott fellebbezést.

2)
A Törvényszék az EUIPO‑t kötelezi a költségek viselésére.

Tomljenović
Marcoulli
Kornezov
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. december 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.