CELEX: 62016CJ0635
Обжалване
Жалба за отмяна
Допустимост
Определяне на предмета на жалбата
Финансова помощ в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ)
Транспортен сектор за периода 2014-2020 г.
Покани за представяне на предложения
Изпълнителна агенция за иновации и мрежи (INEA)
Електронно писмо, с което жалбоподателят е уведомен за отхвърляне на предложението му
Последващо решение на Европейската комисия, с което се съставя списък на избраните предложения
Ефективна съдебна защита

С жалбата си Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (наричано по-нататък „Spliethoff“) иска да бъде отменено определение на Общия съд на Европейския съюз от 11 октомври 2016 г. Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Комисия (T‑564/15, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното определение“,
EU:T:2016:611
), с което се отхвърля жалбата му за отмяна на решението, за което се твърди, че се съдържа в електронно писмо на Изпълнителната агенция за иновации и мрежи (INEA) от 17 юли 2015 г.
Правна уредба
Регламент (ЕО) № 58/2003
Регламент (EО) № 58/2003 на Съвета от 19 декември 2002 година относно установяването на статута на изпълнителните агенции, отговарящи за някои задачи по управлението на програмите на Общността (
ОВ L 11, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 256), е правната уредба за създаването и функционирането на изпълнителните агенции.
Член 3 от този регламент е озаглавен „Създаване и закриване на изпълнителни агенции“ и параграф 1 от него предвижда:
„Комисията може да реши след предварителен приходно-разходен анализ да учреди изпълнителна агенция с цел да ѝ бъде предоставено осъществяването на някои задачи по управлението на една или няколко програми на Общността. Тя определя срока на дейност на изпълнителната агенция.
[…]“.
Член 6 от посочения регламент, озаглавен „Задачи“, предвижда в параграфи 1 и 3:
„1.   За да постигне целта, определена в член 3, параграф 1, Комисията може да възложи на изпълнителната агенция всякакви изпълнителски задачи в рамките на програма на Общността, с изключение на задачите, за които се изисква дискреционна власт в изпълнението на политическия избор.
[…]
3.   Условията и редът, критериите, параметрите и процедурите, с които дадена изпълнителна агенция трябва да се съобразява при изпълнение на задачите, посочени в параграф 2, и подробностите от проверките, които трябва да бъдат извършени от отделите на Комисията, които са отговорни за програмите на Общността, в управлението на които е включена агенцията, се определят от Комисията в делегиращия инструмент“.
Регламент (ЕС) № 1316/2013
Регламент (ЕС) № 1316/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 11 декември 2013 година за създаване на Механизъм за свързване на Европа, за изменение на Регламент (ЕС) № 913/2010 и за отмяна на регламенти (ЕО) № 680/2007 и (ЕО) № 67/2010 (
ОВ L 348, 2013 г., стр. 129
), съгласно член 1 е с предмет създаване на Механизъм за свързване на Европа („МСЕ“), с който се определят условията, методите и процедурите за предоставяне на финансова помощ от Съюза за трансевропейските мрежи с цел да се подкрепят проекти от общ интерес в секторите на транспортните, телекомуникационните и енергийните инфраструктури и да се използват потенциалните полезни взаимодействия между тези сектори. Освен това с него се установява разпределението на средствата, които да се предоставят по многогодишната финансова рамка за 2014—2020 г.
Член 18 от този регламент, озаглавен „Отпускане на финансова помощ от Съюза“, предвижда:
„1.   След всяка покана за предложения […], Комисията определя съгласно процедурата по разглеждане, посочена в член 25, размера на финансовата помощ, която да бъде отпусната за избраните проекти или за части от тях. Комисията уточнява условията и методите за тяхното изпълнение.
2.   Комисията информира заинтересованите бенефициери и държави членки за всяка отпусната финансова помощ“.
Член 25 от посочения регламент, озаглавен „Процедура на комитет“, гласи:
„1.   Комисията се подпомага от Координационния комитет за МСЕ. Този комитет е комитет по смисъла на [Регламент (ЕС) № 182/2011 на Европейския парламент и на Съвета от 16 февруари 2011 година за установяване на общите правила и принципи относно реда и условията за контрол от страна на държавите членки върху упражняването на изпълнителните правомощия от страна на Комисията (
ОВ L 55, 2011 г., стр. 13
)].
2.   При позоваване на настоящия параграф се прилага член 5 от Регламент (ЕС) № 182/2011.
3.   Комитетът осигурява хоризонтален преглед на работните програми, посочени в член 17, за да се осигури тяхната съгласуваност и да се гарантира откриването, използването и оценката на полезните взаимодействия между секторите на транспорта, телекомуникациите и енергетиката. По-специално комитетът се стреми да координира тези работни програми по такъв начин, че да са възможни покани за представяне на предложения за няколко сектора“.
Решение за изпълнение 2013/801/ЕС
INEA е създадена въз основа на Регламент (ЕО) № 58/2003 с Решение за изпълнение 2013/801/ЕС на Комисията от 23 декември 2013 г. (
ОВ L 352, 2013 г., стр. 65
).
Член 3 от решението, озаглавен „Цели и задачи“, предвижда:
„1.   [INEA] отговаря за управлението на определени направления на следните програми на Съюза:
a)
[МСЕ];
[…]
3.   [INEA] отговаря за следните задачи по изпълнението на частите от програмите на Съюза, посочени в параграфи 1 и 2:
a)
управлението на някои етапи от изпълнението на програмите и някои фази от цикъла на специфични проекти въз основа на съответните работни програми, приети от Комисията, когато Комисията я е оправомощила за това в акта за делегиране;
б)
приемането на инструментите за изпълнение на бюджета за приходите и разходите и осъществяването на всички операции, необходими за управлението на програмата, когато Комисията я е оправомощила за това в акта за делегиране;
в)
предоставяне на подкрепа при изпълнението на програмите, когато е оправомощена за това от Комисията чрез акта за делегиране“.
Решение C(2013) 9235 окончателен
Решение C(2013) 9235 окончателен на Комисията от 23 декември 2013 година за делегиране на правомощия на Изпълнителната агенция за иновации и мрежи за изпълнение на задачи във връзка с изпълнението на програми на Съюза в областта на транспортните, енергийните и телекомуникационните инфраструктури и в областта на изследванията и иновациите по транспортни и енергийни теми, включително използване на средства от общия бюджет на Съюза, определя подробно задачите на INEA, урежда изпълнението им и отношенията между Комисията и INEA.
Член 2 от решението, озаглавен „Ресорни генерални дирекции“, предвижда:
„Следните генерални дирекции са ресорни генерални дирекции на [INEA]:
–
Генерална дирекция „Мобилност и транспорт“;
[…]
Като такива те ръководят отношенията между Комисията и [INEA] и отговарят за наблюдението и надзора на [INEA]“.
Член 4 от посоченото решение, озаглавен „Делегирани на [INEA] задачи“, предвижда в точка 1:
„1.
[INEA] отговаря за изпълнението на следните части от програми и следните задачи:
–
по отношение на [МСЕ] — транспорт, енергия и телекомуникация, частите от програми и задачите, посочени в приложение I;
[…]“.
Член 5 от същото решение, озаглавено „Задачи от изключителна компетентност на Комисията“, гласи:
„(1)
[INEA] изпълнява само задачите, които са ѝ възложени съгласно член 4.
(2)
[INEA] не изпълнява задачи, за които се изисква голяма свобода на преценка, свързана с политически избор. По-специално не изпълнява следните задачи:
[…]
(д)
приемане на решения за предоставяне на финансова помощ в рамките на [МСЕ] и евентуално изменение на тези решения.
[…]“.
Приложение I, част Б от Решение C(2013) 9235 окончателен предвижда:
„Като упражнява делегираните от Комисията правомощия и съблюдава съответната годишна работна програма, приета от Комисията, [INEA], в сътрудничество и със съгласието на отговорната ресорна генерална дирекция, управлява някои или всички фази от изпълнението на програмата и някои или всички етапи от цикъла на проектите от делегираните на [INEA] части на [МСЕ].
В това отношение [INEA] следва да осигури наблюдение на проектите от общ интерес, финансирани по [МСЕ], да извършва проверки […] и при нужда да подпомага Комисията при изпълнението на някои задачи, свързани с програма или проекти, които са от изключителна компетентност на Комисията съгласно настоящото решение. По-специално следва:
(a)
да извършва действията и да води процедурите по приемането на решенията на Комисията за предоставяне и отпускане на финансова помощ и по сключването на споразумения за финансова помощ и да администрира съответните решения и споразумения:
[…]
–
да информира отхвърлените и одобрените кандидати за решенията на Комисията за предоставяне на помощ;
[…]
–
да изпълнява обичайните задачи за последващо публикуване и разпространение на резултатите.
[…]“.
Решение за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Решение за изпълнение C(2015) 5274 окончателен на Комисията от 31 юли 2015 година за съставяне на списък с предложенията, допуснати за финансиране от ЕС в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ) — Транспортен сектор, подадени в рамките на отправените на 11 септември 2014 г. покани за представяне на предложения въз основа на Многогодишната работна програма (наричано по-нататък „решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.“) е публикувано на уебсайта на генерална дирекция (ГД) „Мобилност и транспорт“ на Комисията и на INEA, съответно на 12 и 14 октомври 2015 г.
В съображения 4 и 6 от решението се посочва:
„(4)
След отправяне на предложения въз основа на многогодишната работна програма за 2014 г. и процедурата за оценка и подбор Комисията, в съответствие с процедурата по член 25, параграф 2 от [Регламент № 1316/2013], трябва да вземе решение за избраните проекти от общ интерес и да определи размера на финансовата помощ, която следва да се предостави за одобрените проекти или части от проекти.
[…]
(6)
Списъкът на избраните с настоящото решение проекти от общ интерес е в съответствие със становището на Комитета, създаден съгласно член 25, параграф 1 от [Регламент № 1316/2013]“.
Член 1 от посоченото решение гласи:
„Одобряват се посоченият в приложението списък на проектите от общ интерес в областта на [МСЕ], допуснати да получат финансова помощ от ЕС, прогнозните допустими общи разходи за дейностите, процентният дял на финансовата помощ в прогнозните допустими общи разходи и съответните максимални суми на финансовата помощ“.
Обстоятелства, предхождащи спора
Spliethoff е установено в Амстердам (Нидерландия) дружество, което поддържа флот от 50 товарни кораба.
На 11 септември 2014 г. INEA отправя покана за предложения в рамките на Решение за изпълнение C(2014) 1921 окончателен на Комисията от 26 март 2014 година, установяващо многогодишната работна програма за 2014 г. за финансова помощ в областта на Механизма за свързване на Европа (МСЕ) — Транспортен сектор за периода 2014—2020 г.
Spliethoff отговаря на поканата и на 25 февруари 2015 г. отправя предложение за финансова помощ.
На 17 юли 2015 г. Spliethoff получава електронно писмо, подписано от екипа на INEA, отговарящ за оценяването (наричано по-нататък „електронното писмо от 17 юли 2015 г.“), съставено на английски език, чието съдържание е следното:
„Уважаема госпожо, уважаеми господине,
След поканата за представяне на предложения за [МСЕ], транспортен сектор, публикувана на 11 септември 2014 г., е извършена оценка на допустимите предложения и Комисията е изготвила списък с предложения, допуснати да получат финансова помощ от [Европейския съюз]. На 10 юли 2015 г. Координационният комитет за МСЕ, съставен от представители на държавите членки, е дал положително становище по предварителния списък.
Със съжаление Ви съобщаваме, че в тази процедура Вашето предложение не беше прието по следните причини:
[…]
В момента тече процедурата за приемане от [Комисията] на решение за подбор и отпускане на финансови помощи за мерките, които допринасят за проекти от общ интерес по [МСЕ] в областта на трансевропейските транспортни мрежи. Ако приемането на това решение доведе до промени по отношение на Вашето предложение, което е малко вероятно, ще Ви уведомим с отделно електронно писмо.
[…]
Всяко направено от Вас искане, всеки отговор от наша страна или от страна на Комисията или всяко подадено от Вас оплакване за лошо администриране не може да има за предмет или последица спирането на определения срок за подаване на жалба за отмяна на решението на Комисията, за което Ви уведомяваме с настоящото писмо, който е двумесечен от получаването на настоящото писмо. Компетентен да се произнесе по жалба за отмяна е Общият съд на Европейския съюз:
[…]
Екип на INEA, отговарящ за оценяването“.
На 31 юли 2015 г. Комисията приема решението за изпълнение във връзка с отправената покана за представяне на предложения, на която е отговорило Spliethoff. Проектът на Spliethoff не фигурира в този списък.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
На 25 септември 2015 г. Spliethoff подава в секретариата на Общия съд жалба срещу Комисията за отмяна на решението, което се твърди, че се съдържа в електронното писмо от 17 юли 2015 г.
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 18 декември 2015 г., Комисията повдига възражение за недопустимост по член 130 от Процедурния правилник на Общия съд.
В подкрепа на възражението си за недопустимост Комисията изтъква два довода, от една страна, че електронното писмо от 17 юли 2015 г. е подготвителна мярка и следователно не е обжалваем акт, а от друга страна, че жалбата не е валидно предявена срещу Комисията, която не е автор на електронното писмо от 17 юли 2015 г.
В становището си относно възражението за недопустимост Spliethoff посочва, че макар електронното писмо от 17 юли 2015 г. да е изпратено от INEA, предметът на това писмо е да го уведоми за решението на Комисията, с което се отхвърля предложението му, и най-малкото може да го тълкува в този смисъл, тъй като не е узнало, че има решение за изпълнение от 31 юли 2015 г., и поради това е подведено от текста на електронното писмо от 17 юли 2015 г. Ако се приеме, че решението на Комисията, с което се отхвърля предложението му, е решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. Spliethoff иска също така Общият съд да приеме, че жалбата му е насочена срещу това решение.
В точки 17—25 от обжалваното определение Общият съд е разгледал на първо място дали е налице вторият довод за недопустимост, а именно че Комисията не е автор на електронното писмо от 17 юли 2015 г.
В това отношение в точка 19 от обжалваното определение Общият съд припомня, че въпреки че жалбите трябва да са насочени срещу автора на обжалвания акт, в някои случаи приетите въз основа на делегирани правомощия актове могат да се смятат за актове на делегиращата институция, по-специално когато авторът на акта упражнява само консултативна компетентност или когато приемането на решението, чиято отмяна се иска, е обвързано с предварително споразумение с делегиращата институция.
След като в точки 20 и 21 от обжалваното определение са изброени делегираните от Комисията правомощия на INEA съгласно Регламент № 58/2003, в точка 22 от определението Общият съд постановява, че INEA е автор на обжалвания пред него акт, а именно електронното писмо от 17 юли 2015 г., което е прието въз основа на делегираните от Комисията правомощия съгласно Регламент № 58/2003, и не се установява Комисията да е участвала в приемането му.
Що се отнася до довода на Spliethoff, че е тълкувал електронното писмо от 17 юли 2015 г. в смисъл, че изхожда от INEA и с него то е уведомено за решение на Комисията относно финансова помощ, в точка 23 от обжалваното определение Общият съд установява, че INEA отговаря за съобщаването на решенията на Комисията и няма правомощие сама да приема решения за финансова помощ в рамките на МСЕ. Общият съд добавя, че от проверката за наличие на първия довод за недопустимост е видно, че към датата на това писмо все още е била в ход процедурата за приемане от Комисията на решение за подбор и отпускане на финансови помощи.
Оттук в точка 24 от обжалваното определение Общият съд прави извода, че жалбата на Spliethoff следва да се отхвърли като недопустима, тъй като е насочена срещу Комисията, която не е автор на електронното писмо от 17 юли 2015 г.
От точка 25 от обжалваното определение е видно, че Общият съд обаче счита за уместно да се произнесе и по наличието на първия довод за недопустимост, а именно че електронното писмо от 17 юли 2015 г. е подготвителен акт и поради това не може да бъде обжалвано.
В това отношение в точка 32 от обжалваното определение Общият съд посочва, че макар текстът на електронното писмо, в който по-специално се съдържа информация за способите за обжалване, с които разполага Spliethoff, и приложимите за това срокове, да дава основание да се смята, че с него се съобщава окончателно решение на Комисията, в посоченото електронно писмо на няколко пъти изрично се посочва висящата пред Комисията процедура и Spliethoff е уведомен, че в хода на процедурата предложението му не е прието.
След като в точка 33 от обжалваното определение се припомня, че съгласно уточнението в електронното писмо от 17 юли 2015 г. все още тече процедурата за приемане от Комисията на решение за подбор на проектите и за отпускане на финансови помощи, и че е възможно, но малко вероятно, приемането на това решение да доведе до промени по отношение на предложението на Spliethoff, в точки 34 и 35 от обжалваното определение Общият съд установява, че видно от посоченото електронно писмо, Комисията все още не е направила окончателна преценка в тази процедура и окончателното ѝ становище в това отношение е взето с приемането на решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Поради това в точка 37 от обжалваното определение Общият съд приема, че е налице и първият довод за недопустимост.
Що се отнася до искането на Spliethoff, ако според Общия съд решението, с което е отхвърлено предложението му, е решението за изпълнение от 31 юли 2015 г., този съд да приеме, че жалбата му е насочена срещу това решение, в точка 38 от обжалваното определение Общият съд посочва, че Процедурният му правилник и съдебната практика не позволяват да се разширява предметът на спора в жалба за отмяна на решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
В това отношение в точка 39 от обжалваното определение Общият съд припомня, че член 86, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд предвижда, че когато акт, чиято отмяна се иска, е заменен или изменен с друг акт, който има същия предмет, жалбоподателят може да измени жалбата, за да вземе предвид това ново обстоятелство. Общият съд обаче уточнява, че тази разпоредба не се отнася до хипотези, при които предмет на жалбата не е окончателен акт. Общият съд също така посочва, че преди въвеждането на член 86 в Процедурния правилник на Общия съд приетото в съдебната практика разширяване на предмета на жалбата се е отнасяло до актове, чието естество и основен предмет са били идентични с тези, посочени в жалбата.
В точка 40 от обжалваното определение Общият съд посочва, че електронното писмо от 17 юли 2015 г. има само временен характер и поради това не е окончателен акт, поради което не може да породи правни последици, които да могат да бъдат заменени или удължени с последващо решение, като решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. Общият съд припомня и че последващ акт, приет в хода на процедурата, не може да се счита за нов елемент, по отношение на който жалбоподателят би могъл да измени исканията си, без да измени самия предмет на спора.
Поради това в точка 41 от обжалваното определение Общият съд отхвърля молбата на Spliethoff за изменение на исканията.
С оглед на гореизложеното в точка 42 от обжалваното определение Общият съд обявява подадената от Spliethoff жалба за недопустима.
Искания на страните пред Съда
Spliethoff иска от Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да върне делото на Общия съд за ново разглеждане, и
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, включително и направените в производството пред Общия съд.
Комисията иска от Съда:
–
да обяви жалбата за изцяло или частично недопустима, и при условията на евентуалност, да я отхвърли като неоснователна, и
–
да осъди Spliethoff да заплати съдебните разноски.
По жалбата
В подкрепа на жалбата си Spliethoff изтъква три основания, а именно, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като обявил за недопустима жалбата, поради това че съответно жалбата е насочена срещу Комисията, електронното писмо от 17 юли 2015 г. има само временен характер и искането на Spliethoff да се приеме, че жалбата му е насочена срещу решението за изпълнение от 31 юли 2015 г., не може да се уважи.
Предвид техния контекст първото и третото основание следва да бъдат разгледани заедно.
Доводи на страните
С първото основание за отмяна Spliethoff упреква Общия съд, че е допуснал грешка при прилагане на правото, постановявайки че INEA е автор на електронното писмо от 17 юли 2015 г. и обявявайки жалбата за недопустима, тъй като е подадена срещу Комисията.
В това отношение Spliethoff поддържа, че обжалваният пред Общия съд акт е решението на Комисията да отхвърли предложението му. Въпреки че INEA е автор на електронното писмо от 17 юли 2015 г., с което Spliethoff се уведомява за това решение, тя не е автор на самото решение. Това произтича ясно от текста на посоченото електронно писмо, което се позовава на „решението на Комисията, за което Ви уведомяваме с настоящото писмо“.
Оттук Spliethoff прави извода, че настоящото дело се отличава от делата, по които са постановени цитираните в точки 19—21 от обжалваното определение решения, тъй като в тези решения съответната агенция действително е била авторът на разглежданото решение и Комисията не е участвала в приемането му. Поради това констатацията на Общия съд в точка 22 от обжалваното определение, че „INEA е автор на обжалвания акт, в случая електронното писмо от 17 юли 2015 г., което е прието въз основа на делегираните от Комисията правомощия […], и не се установява Комисията да е участвала в приемането му“, била погрешна.
Spliethoff добавя, че обжалваният пред Общия съд акт не може да се смята за акт на INEA, тъй като в процедурата за подбор на предложения, допустими за получаване на финансова помощ в рамките на МСЕ единствено Комисията е компетентна да приема отхвърлително решение.
С третото основание за отмяна Spliethoff упреква Общия съд, че в точки 39—41 от обжалваното определение е допуснал грешка при прилагане на правото, отказвайки да приеме, че жалбата му е насочена срещу решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Spliethoff твърди, че е действало добросъвестно, тъй като съгласно указанията в електронното писмо от 17 юли 2015 г. е подало пред Общия съд жалба за отмяна срещу посоченото писмо в определените срокове. То е узнало за наличието на решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. едва когато е получило становището на Комисията относно възражението за недопустимост, в което тя твърди, че Spliethoff е трябвало да обжалва последното решение.
Според Spliethoff Комисията е допринесла значително за възникналото с електронното писмо от 17 юли 2015 г. объркване, като не го е уведомила, че има решение за изпълнение от 31 юли 2015 г. и за неговото естество. За разлика от електронното писмо от 17 юли 2015 г. обаче, това решение не посочвало наличните способи за правна защита, не посочвало нито Spliethoff, нито другите отхвърлени кандидати, а посочвало единствено избраните от Комисията предложения, така че дори Spliethoff да е узнало своевременно за това решение, то от него не би могло да направи извода, че е релевантно за него.
Spliethoff поддържа, че при тези обстоятелства, за да гарантира правото му на ефективна съдебна защита, Общият съд е трябвало да приеме, че спрямо него е налице извинима грешка, и поради това да уважи искането жалбата му да се счита за насочена срещу решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Според Комисията изтъкнатите от Spliethoff доводи във връзка с първото основание са недопустими, доколкото те са идентични с основанията и доводите, които вече са изтъкнати пред Общия съд и целят преразглеждане на фактически констатации и на правната квалификация на електронното писмо от 17 юли 2015 г., което е извън компетентността на Съда в производството по обжалване. При всички случаи тези доводи се основават на погрешен прочит на обжалваното определение и на съдебната практика, на която то се позовава.
Що се отнася до третото основание за отмяна, Комисията счита, че теорията за извинимата грешка е нов довод и поради това е недопустим. При всички случаи посочените от Spliethoff изключителни обстоятелства не могат да поставят под съмнение обстоятелството, че член 86, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд е неприложим в случая.
Съображения на Съда
–
По допустимостта
Съгласно постоянната съдебна практика от член 256, параграф 1, втора алинея ДФЕС, член 58, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз и член 168, параграф 1, буква г) и член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда е видно, че жалбата трябва точно да посочва пороците на решението на Общия съд, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които по специфичен начин се подкрепя това искане. Жалба, която само повтаря или възпроизвежда буквално вече изложени пред Общия съд основания и доводи, в това число и такива, които се основават на изрично отхвърлени от този съд фактически обстоятелства, не отговаря на произтичащите от тези разпоредби изисквания за мотивиране (решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, т.
и цитираната съдебна практика).
При положение обаче че жалбоподателят оспорва тълкуването или прилагането на правото на Съюза от страна на Общия съд, разгледаните в първата инстанция правни въпроси могат отново да бъдат обсъдени в хода на производството по обжалване. Всъщност, ако жалбоподателят не би могъл да основе жалбата си на вече изложени пред Общия съд основания и доводи, производството по обжалване отчасти би се обезсмислило. Жалбата трябва да постави за разглеждане именно правните съображения на Общия съд по доводите, изтъкнати пред първата инстанция (решение от 3 октомври 2013 г., Inuit Tapiriit Kanatami и др./Парламент и Съвет,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, т.
и цитираната съдебна практика)
В случая следва да се констатира, че с първото основание за отмяна Spliethoff не се ограничава да повтори вече изтъкнати пред първата инстанция доводи, а ясно посочва откъсите от обжалваното определение, които счита, че са опорочени от грешка при прилагането на правото и правните доводи, изтъкнати в подкрепа на искането за отмяна на обжалваното определение.
Освен това в първото основание Spliethoff критикува дадената от Общия съд правна квалификация на електронното писмо от 17 юли 2015 г.
Следователно твърдението за наличие на първото основание за отмяна трябва да се счита за допустимо.
Що се отнася до третото основание за отмяна е достатъчно да се отбележи, че доводът на Spliethoff за теорията на извинимата грешка, както е видно от точка 28 от настоящото решение, вече е посочен пред Общия съд, а именно в становището на Spliethoff относно повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост. Следователно не е нов довод.
От това следва, че и твърдението за наличие на третото основание за отмяна е допустимо.
–
По същество
В първото и третото основание за отмяна Spliethoff по същество упреква Общия съд, че е уважил повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост и е обявил жалбата му за недопустима, като погрешно е постановил, че обжалваният акт е електронното писмо от 17 юли 2015 г. и е отказал да уважи искането му да приеме, че жалбата му е насочена срещу решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Както вече бе припомнено в точка 26 от настоящото решение, повдигнатото от Комисията възражение за недопустимост се основава на два довода, от една страна, че електронното писмо от 17 юли 2015 г. има характер на подготвителен акт и поради това не може да бъде обжалвано, и от друга страна, че подадената от Spliethoff жалба не може да бъде насочена срещу Комисията, която не е автор на писмото.
Видно от точки 18 и 27 от обжалваното определение, в това отношение Spliethoff изтъква, че електронното писмо от 17 юли 2015 г. следва да се разбира като уведомяване за окончателното решение, с което Комисията отхвърля предложението му и поради това жалбата му е срещу Комисията като автор на посоченото отхвърлително решение. Според Spliethoff в действителност предмет на спора е окончателното решение, с което Комисията отхвърля предложението му.
Общият съд отхвърля тези доводи, приемайки в точки 23 и 36 от обжалваното определение, че макар INEA да отговаря за съобщаването на решенията на Комисията и да няма правомощие самата тя да приема решения за финансова помощ в рамките на МСЕ, процедурата за приемане от Комисията на решение във връзка с подбора и предоставянето на финансови помощи е била все още в ход към датата на електронното писмо — 17 юли 2015 г., така че посоченото писмо не би могло да се тълкува в смисъл, че Комисията вече е приела решението да отхвърли някои предложения, между които и това на Spliethoff.
В това отношение е важно да се отбележи, че от текста на електронното писмо от 17 юли 2015 г., така както е посочен в точка 21 от настоящото решение, е видно, че INEA изрично уведомява Spliethoff за това, че неговото „предложение не [е] прието“. Действително INEA уточнява, че все още тече процедурата за приемане на решението на Комисията относно подбора на проекти и за отпускане на финансови помощи. Все пак тя добавя, че „ако приемането на това решение доведе до промени по отношение на Вашето предложение, което е малко вероятно, ще Ви уведомим с отделно електронно писмо“. След това обаче Spliethoff не е получило в тази връзка друго писмо от INEA или от Комисията.
Освен това в точка 32 от обжалваното определение самият Общ съд признава, че текстът на електронното писмо от 17 юли 2015 г., което по-специално съдържа информация за способите за обжалване, с които разполага Spliethoff, и приложимите за това срокове, „дава основание да се смята, че с него се съобщава окончателно решение на Комисията“.
Важно е да се подчертае също, че не е спорно, че към датата на подаване на жалбата си, 25 септември 2015 г., Spliethoff не е знаело за съществуването на решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. Всъщност безспорно е, че това решение е публикувано на уебсайта на ГД „Мобилност и транспорт“ и на този на INEA съответно едва на 12 и на 14 октомври 2015 г. и освен това в противоречие с изискванията, произтичащи от общия принцип на добрата администрация, посоченото решение в нито един момент не е връчено на Spliethoff.
Както обаче Комисията посочва в писменото си становище и както Общият съд посочва в точка 35 от обжалваното определение, именно с решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. Комисията отхвърля предложението на Spliethoff.
С оглед на всички изложени съображения следва да се констатира, че към датата на подаване на жалбата си Spliethoff не е могло да идентифицира в нея решението за изпълнение от 31 юли 2015 г. като решението, с което Комисията отхвърля предложението му, и обратно на приетото от Общия съд в точки 23 и 36 от обжалваното определение, с основание е могъл да счита, че електронното писмо от 17 юли 2015 г. е уведомление, че Комисията отхвърля предложението му.
Поради това, както посочва генералният адвокат в точки 65 и 67 от заключението си и както изрично е поискало Spliethoff с оглед на обстоятелствата в случая и за да гарантира на Spliethoff правото на ефективна съдебна защита, Общият съд е трябвало да установи, че предмет на жалбата за отмяна не е електронното писмо от 17 юли 2015 г., което Spliethoff погрешно посочва в жалбата пред Общия съд, а окончателното решение, с което Комисията отхвърля предложението на Spliethoff, а именно решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Това важи в още по-голяма степен, както изтъква генералният адвокат в точки 53, 54 и 66 от заключението си, когато подадената от Spliethoff жалба е насочена изрично срещу Комисията и самият Общ съд в точки 21 и 23 от обжалваното определение признава, че само Комисията е компетентна да приеме отхвърлително решение в процедурата за подбор на предложенията, допустими за получаване на финансова помощ в рамките на МСЕ.
Поради това трябва да се отбележи, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е обявил подадената от Spliethoff жалба за недопустима, тъй като обжалваният акт е електронното писмо от 17 юли 2015 г., и е отхвърлил искането на Spliethoff да се приеме, че жалбата му е насочена срещу решението за изпълнение от 31 юли 2015 г.
Ето защо следва да се приеме, че са налице първото и третото основание за отмяна, и поради това да се отмени обжалваното определение, като не е необходимо да се разглежда второто основание.
По жалбата пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, в случай че отмени решение на Общия съд, Съдът може или да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото за ново разглеждане на Общия съд.
В случая, тъй като Общият съд е обявил жалбата за недопустима, без да се произнася по съществото на спора, Съдът намира, че фазата на производството не позволява постановяване на решение по същество. Затова делото следва да бъде върнато на Общия съд за ново разглеждане.
По съдебните разноски
Тъй като делото се връща на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по съдебните разноски, свързани с настоящото производство по обжалване.

По изложените съображения Съдът (десети състав) реши:

1)
Отменя определение на Общия съд на Европейския съюз от 11 октомври 2016 г., Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Комисия (
T‑564/15
, непубликувано,
EU:T:2016:611
).

2)
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за ново разглеждане.

3)
Не се произнася по съдебните разноски.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.