CELEX: 62020TJ0540
Subvenții
Importuri de produse din fibră de sticlă cu filament continuu originare din Egipt
Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/870
Taxă compensatorie definitivă și percepere definitivă a taxei compensatorii provizorii
Dreptul la apărare
Imputabilitatea subvenției
Eroare vădită de apreciere
Sistem de rambursare a taxelor la import
Tratament fiscal al pierderilor din diferențele de curs valutar
Calcularea marjei de subcotare

)
Prin acțiunea formulată în temeiul articolului 263 TFUE, reclamanta, Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE, solicită anularea Regulamentului de punere în aplicare (UE) 2020/870 al Comisiei din 24 iunie 2020 de instituire a unei taxe compensatorii definitive și de percepere definitivă a taxei compensatorii provizorii instituite asupra importurilor de produse din fibră de sticlă cu filament continuu originare din Egipt, precum și de percepere a taxei compensatorii definitive instituite asupra importurilor înregistrate de produse din fibră de sticlă cu filament continuu originare din Egipt (
JO 2020, L 201, p. 10
, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare atacat”) în măsura în care o privește.
I.

Istoricul litigiului
Reclamanta este o societate constituită în conformitate cu legislația Republicii Arabe Egipt, ai cărei acționari sunt entități chineze. Activitatea reclamantei constă în producția și exportul de anumite materiale țesute sau cusute din fibră de sticlă (denumite în continuare „MFS”) și de produse din fibră de sticlă cu filament continuu (denumite în continuare „AFS”), acestea din urmă constituind principala materie primă utilizată pentru producerea de MFS. Produsele menționate sunt vândute în special în cadrul Uniunii Europene.
A.

Cu privire la Zona de cooperare economică și comercială China‑Egipt din Suez
Reclamanta este stabilită în Zona de cooperare economică și comercială China‑Egipt din Suez (Egipt) (denumită în continuare „zona SETC”). Zona SETC a fost instituită în comun de Republica Arabă Egipt și de Republica Populară Chineză. Originile sale datează din anii 1990. În anul 1997, prim‑miniștrii chinez și egiptean au semnat un memorandum de înțelegere prin care cele două țări conveneau să „coopereze la dezvoltarea zonei economice libere din nordul Golfului Suez”.
În anul 2002, o zonă geografică mai extinsă de 20 km
în care se afla zona SETC a fost clasificată drept zonă economică specială de către autoritățile publice egiptene, făcând astfel aplicabilă zonei SETC Legea egipteană nr. 83/2002 privind zonele economice cu caracter special (denumită în continuare „Legea nr. 83/2002”).
În continuare, entități publice chineze și egiptene au înființat societatea Egypt TEDA Investment Co. (denumită în continuare „Egypt TEDA”), ale cărei acțiuni sunt deținute în proporție de 80 % de autoritățile publice chineze, iar restul de 20 %, de autoritățile publice egiptene.
În anul 2012, cu ocazia unei vizite a președintelui egiptean în China, acesta a calificat zona SETC drept proiect‑cheie de cooperare bilaterală între cele două țări. El și‑a exprimat de asemenea speranța că din ce în ce mai multe întreprinderi chineze vor investi în zona SETC, participând astfel la programul de redresare a Egiptului.
În anul 2013, zona SETC a fost extinsă cu 6 km
, în temeiul unui contract între Egypt TEDA și autoritățile egiptene. Începând din același an, zona SETC a fost dezvoltată în cadrul inițiativei chineze „O centură, un drum”. Această inițiativă, potrivit Avizelor orientative din 13 mai 2015 ale Consiliului chinez de Stat privind promovarea cooperării internaționale în domeniul capacității de producție și al fabricării de echipamente, include posibilitatea societăților care „se orientează spre străinătate” de a beneficia de politici de sprijin bugetar și fiscal, de împrumuturi concesionale, de sprijin financiar acordat prin împrumuturi sindicalizate, de credite la export și pentru finanțarea proiectelor, de investiții de capital și de asigurarea creditului la export.
În anul 2015, zona economică cu caracter special menționată la punctul 4 de mai sus, din care făcea parte zona SETC, a fost integrată în mod oficial în Zona economică a Canalului Suez (denumită în continuare „SCZone”), o zonă mai vastă care includea regiunea din jurul Canalului Suez și reglementată prin Legea nr. 83/2002, în contextul „Planului de dezvoltare a coridorului Canalului Suez” lansat de Egipt.
În anul 2016, președinții chinez și egiptean au inaugurat în mod oficial proiectul de extindere cu 6 km
a zonei SETC și au semnat, la 21 ianuarie 2016, un acord între autoritățile publice chineze și autoritățile publice egiptene (denumit în continuare „Acordul de cooperare din 2016”), care a clarificat importanța și statutul juridic al zonei SETC.
În conformitate cu Acordul de cooperare din 2016, autoritățile publice din cele două țări dezvoltă în comun zona SETC. Ele acționează în mod coerent cu strategiile lor naționale, și anume inițiativa „O centură, un drum” pentru China, pe de o parte, și, respectiv, Planul de dezvoltare a coridorului Canalului Suez pentru Egipt, pe de altă parte. În acest scop, autoritățile publice egiptene pun la dispoziție terenul, forța de muncă și anumite înlesniri fiscale, în timp ce societățile chineze care desfășoară activități în zonă exploatează instalația de producție cu activele și managerii proprii. Compensând deficitul de fonduri egiptene, autoritățile publice chineze sprijină de asemenea acest proiect prin punerea mijloacelor financiare necesare la dispoziția Egypt TEDA și a societăților chineze care desfășoară activități în zona SETC.
B.

Cu privire la procedura care a condus la adoptarea regulamentului de punere în aplicare atacat
La 24 aprilie 2019, Comisia a fost sesizată cu o plângere depusă de intervenientă, Association des producteurs de fibres de verre (APFE), în numele unor producători reprezentând 71 % din producția totală a Uniunii, potrivit căreia importurile de AFS originare din Egipt ar fi făcut obiectul unor subvenții și ar fi cauzat un prejudiciu industriei Uniunii.
În urma acestei plângeri, pe baza articolului 10 din Regulamentul (UE) 2016/1037 al Parlamentului European și al Consiliului din 8 iunie 2016 privind protecția împotriva importurilor care fac obiectul unor subvenții din partea țărilor care nu sunt membre ale Uniunii Europene (
JO 2016, L 176, p. 55
, denumit în continuare „regulamentul antisubvenție de bază”), Comisia a deschis, la 7 iunie 2019, o anchetă antisubvenție privind importurile de AFS și, mai precis, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 2 din avizul de deschidere a acestei anchete, de fire tăiate din fibră de sticlă, având o lungime de maximum 50 mm, semitorturi din fibră de sticlă, cu excepția semitorturilor din fibră de sticlă care sunt impregnate și acoperite și prezintă o pierdere la calcinare de peste 3 % (determinată conform standardului ISO 1887) și covoare din filamente din fibră de sticlă, cu excepția covoarelor din vată de sticlă.
Ancheta privind subvențiile și prejudiciul a acoperit perioada cuprinsă între 1 aprilie 2018 și 31 martie 2019, în timp ce examinarea tendințelor relevante pentru evaluarea prejudiciului a acoperit perioada cuprinsă între 1 ianuarie 2016 și sfârșitul perioadei de anchetă.
În perioada de anchetă, reclamanta a vândut AFS unor clienți independenți atât în Egipt, cât și în străinătate. Ea a vândut de asemenea AFS către trei clienți afiliați din Uniune, și anume Jushi Spain SA, Jushi France SAS și Jushi Italia Srl, precum și societății Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics SAE (denumită în continuare „Hengshi”), situată de asemenea în zona SETC.
Reclamanta a prezentat Comisiei observațiile sale privind subvențiile și prejudiciul la 24 iunie 2019 și a depus răspunsul său la chestionarul antisubvenție în luna iulie 2019. Comisia a efectuat de asemenea o vizită de verificare la sediul reclamantei.
La 7 august 2019, autoritățile publice egiptene au depus de asemenea răspunsul la chestionarul antisubvenție.
La 12 februarie 2020, Comisia a modificat avizul de deschidere din 7 iunie 2019, întrucât a descoperit dovezi suplimentare referitoare la subvenții care trebuie luate în considerare în cadrul anchetei antisubvenție, și anume împrumuturi preferențiale pretins acordate reclamantei de bănci chineze de stat sau controlate de stat, și a considerat că este justificat să se includă aceste subvenții în domeniul de aplicare al anchetei în curs, în conformitate cu articolul 10 alineatul (7) din regulamentul antisubvenție de bază. Comisia a adăugat că va examina în plus dacă cooperarea dintre autoritățile publice egiptene și autoritățile publice chineze a influențat alte programe de subvenții.
După ce a modificat avizul de deschidere, Comisia a adresat, la 12 februarie 2020, o cerere de informații reclamantei, precum și autorităților publice egiptene cu privire la programele de subvenții suplimentare incluse în domeniul de aplicare al anchetei.
La 14 februarie 2020, Comisia a trimis documentul său de informare prealabilă, notificând reclamanta cu privire la intenția sa de a institui măsuri compensatorii provizorii la importurile de AFS. În aceeași zi, Comisia a publicat de asemenea Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/199 din 13 februarie 2020 de supunere la înregistrare a importurilor de produse din fibră de sticlă cu filament continuu originare din Egipt (
JO 2020, L 42, p. 10
). Reclamanta a prezentat observații cu privire la această informare la 19 februarie 2020.
La 17 februarie 2020, autoritățile publice egiptene au formulat observații în răspuns la cererea de informații a Comisiei, în care solicitau retragerea acestei cereri de informații, dat fiind că nu aveau nicio autoritate juridică pentru a coordona răspunsul entităților chineze situate în afara teritoriului lor suveran. La 20 februarie 2020, Comisia a răspuns la scrisoarea autorităților publice egiptene insistând asupra faptului că informațiile solicitate puteau fi furnizate doar de acestea sau în cooperare cu autoritățile publice chineze. La 27 februarie 2020, autoritățile publice egiptene au adresat o scrisoare suplimentară, reiterând solicitarea lor de retragere a cererii de informații de către Comisie, pentru motivul că acțiunile entităților chineze nu puteau fi atribuite în mod legal autorităților publice egiptene și că Comisia le încălca dreptul la apărare. În această scrisoare, ele au solicitat de asemenea o audiere la consilierul‑auditor, care a avut loc la 1 aprilie 2020.
Autoritățile publice egiptene, precum și reclamanta, au transmis în cele din urmă răspunsurile lor la cererea de informații a Comisiei la 5 martie 2020.
La 4 martie 2020, Comisia a adresat reclamantei informarea sa prealabilă. În ziua următoare, Comisia a adoptat Regulamentul de punere în aplicare (UE) 2020/379 de instituire a unei taxe compensatorii provizorii la importurile de produse din fibră de sticlă cu filament continuu originare din Egipt (
JO 2020, L 69, p. 14
, denumit în continuare „regulamentul de punere în aplicare provizoriu”). Acest regulament de punere în aplicare a fost publicat la 6 martie 2020 în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
și a instituit o taxă compensatorie provizorie de 8,7 % în sarcina reclamantei.
Prin scrisoarea din 18 martie 2020, Comisia a informat reclamanta că, pe baza răspunsurilor sale furnizate la cererea de informații, trebuia să aibă în vedere aplicarea dispozițiilor articolului 28 din regulamentul antisubvenție de bază cu privire la unele dintre informațiile solicitate. Reclamanta a răspuns la această scrisoare la 20 martie 2020.
Tot la 18 martie 2020, reclamanta a prezentat observații cu privire la regulamentul de punere în aplicare provizoriu și ulterior a avut loc o audiere referitoare la acest regulament de punere în aplicare cu Comisia.
La 29 aprilie 2020, Comisia a adresat reclamantei informarea sa finală, cu privire la care reclamanta a prezentat observații la 9 mai 2020. O audiere privind această informare a avut loc ulterior cu Comisia.
La 24 iunie 2020, Comisia a adoptat regulamentul de punere în aplicare atacat. Regulamentul de punere în aplicare menționat instituie o taxă compensatorie definitivă de 13,1 % la importurile de AFS ale reclamantei destinate Uniunii.
II.

Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
–
anularea regulamentului de punere în aplicare atacat în măsura în care o privește;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată;
–
obligarea intervenientei la suportarea propriilor cheltuieli de judecată.
Comisia și intervenienta solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
III.

În drept
[
omissis
]
A.

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 2 literele (a) și (b), a articolului 3 punctul 1 litera (a), a articolului 4 alineatele (2) și (3), precum și a articolului 28 alineatul (1) din regulamentul antisubvenție de bază
[
omissis
]
1.

Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe încălcarea articolului 2 literele (a) și (b), precum și a articolului 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază
Reclamanta invocă trei critici principale în susținerea acestui aspect. În primul rând, în opinia sa, interpretarea dată de Comisie articolului 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază nu este justificată în raport cu dreptul Uniunii. În al doilea rând, invocarea de către Comisie a dreptului Organizației Mondiale a Comerțului (OMC) pentru interpretarea articolului 3 punctul 1 litera (a) din acest regulament ar fi neîntemeiată. În al treilea rând, interpretarea dată de Comisie articolului 1.1 litera (a) punctul 1 din Acordul privind subvențiile și măsurile compensatorii (denumit în continuare „Acordul SMC”) nu ar respecta jurisprudența OMC și dreptul internațional public.
În susținerea primei critici, reclamanta arată că din interpretarea literală a articolului 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază, al cărui mod de redactare ar fi clar și precis și fără a fi necesară de altfel interpretarea în lumina Convenției de la Viena privind dreptul tratatelor din 23 mai 1969 (denumită în continuare „Convenția de la Viena”) și a Proiectului de articole privind răspunderea statului pentru fapte ilicite internaționale, astfel cum a fost adoptat în anul 2001 de Comisia de Drept Internațional a Organizației Națiunilor Unite (denumit în continuare „Proiectul CDI”), rezultă că nu numai autoritățile publice care acordă contribuția financiară, ci și contribuția financiară însăși trebuie să fie pe teritoriul țării de origine sau de export. Această interpretare ar fi confirmată de contextul global al regulamentului antisubvenție de bază, în special de articolul 10 alineatul (7) și de articolul 13 alineatul (1) din acesta.
În susținerea celei de a doua critici, reclamanta arată că în mod eronat Comisia a interpretat articolul 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază în lumina dreptului OMC. Ea susține că, deși, potrivit jurisprudenței, instanța Uniunii poate controla legalitatea unui act al Uniunii în lumina normelor OMC atunci când Uniunea a intenționat să execute o obligație specifică asumată în cadrul OMC, totuși, în speță, o interpretare în lumina dreptului OMC nu poate fi invocată în raport cu dispozițiile regulamentului antisubvenție de bază, care diferă de cele ale Acordului SMC. Or, potrivit reclamantei, termenii Acordului SMC diferă în mod vădit de cei utilizați de acest regulament în ceea ce privește definiția noțiunii de „subvenție”.
În susținerea celei de a treia critici, reclamanta afirmă că, presupunând că trebuie să se țină seama de dreptul OMC pentru a interpreta expresia „autorități publice” din regulamentul antisubvenție de bază, interpretarea dată de Comisie articolului 1.1 litera (a) punctul 1 din Acordul SMC rămâne eronată, în măsura în care încalcă articolul 31 alineatele (1) și (3) din Convenția de la Viena. Astfel, ar reieși în mod clar din acest articol din Acordul SMC că actele autorităților publice din țări terțe nu pot fi atribuite autorităților publice ale țării de origine sau de export. Această interpretare ar fi confirmată de alte dispoziții din acordul menționat, precum articolul 13.1, 13.2 și 13.4 și articolul 18.1 litera (a).
În plus, articolul 11 din Proiectul CDI nu ar fi o regulă „pertinentă” de drept internațional, în sensul articolului 31 alineatul (3) litera (c) din Convenția de la Viena, în vederea interpretării expresiei „autoritate publică” de la articolul 1.1 litera (a) punctul 1 din Acordul SMC. Organul de apel al OMC nu ar fi considerat altfel în cauza „Statele Unite – Taxe antidumping și compensatorii definitive asupra anumitor produse din China” (WT/DS 379/AB/R). În replică, reclamanta adaugă că, dacă dreptul aplicabil în această anchetă ar fi fost Acordul SMC în locul regulamentului antisubvenție de bază, Comisia ar fi putut califica drept subvenții, în sensul articolului 1.1 din Acordul SMC, contribuțiile financiare acordate reclamantelor de entități chineze, fără a trebui să „atribuie” aceste contribuții financiare autorităților publice egiptene pe baza articolului 11 din Proiectul CDI. Articolul 11 din Proiectul CDI nu ar fi, în orice caz, aplicabil în speță, având în vedere că are vocația să reglementeze comportamentul unui stat încorporat într‑un alt stat ca urmare a dobândirii unui teritoriu, care poate fi atribuit statului succesor, sau adoptarea ulterioară de către un stat a unui comportament reprobabil privat care a fost săvârșit sau este pe cale să fie săvârșit. Astfel, articolele 16-18 din Proiectul CDI sunt cele care reglementează răspunderea statului pentru fapta altui stat, iar nu articolul 11 din acest proiect.
Comisia, susținută de intervenientă, contestă aceste argumente.
După cum reiese din cuprinsul punctului 39 de mai sus, potrivit reclamantei, interpretarea dată de Comisie articolului 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază, în special noțiunii de „autorități publice” ale țării de origine sau de export, nu este justificată din perspectiva dreptului Uniunii.
Pentru a răspunde la această problemă, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, fiecare dispoziție de drept al Uniunii trebuie plasată în contextul său și interpretată în lumina ansamblului dispozițiilor acestui drept, a finalităților sale și a stadiului evoluției sale la data la care respectiva prevedere trebuie să fie aplicată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 28 iulie 2016, Association France Nature Environnement,
C‑379/15
,
EU:C:2016:603
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință trebuie amintit, în primul rând, că articolul 3 din regulamentul antisubvenție de bază prevede că se consideră că există o subvenție în cazul în care sunt îndeplinite condițiile enunțate la punctele 1 și 2, și anume în cazul în care există o „contribuție financiară” a autorităților publice ale țării de origine sau de export și în cazul în care astfel se conferă un „avantaj”.
Articolul 2 litera (b) din regulamentul menționat definește noțiunea de „autorități publice” ca fiind orice organism public de pe teritoriul țării de origine sau de export.
Or, definiția „autorităților publice” care figurează la acest articol se limitează la interpretarea noțiunii de „autorități publice” ca incluzând organismele publice ale țării de origine sau de export. Această dispoziție nu exclude însă posibilitatea de a imputa contribuția financiară autorităților publice ale țării de origine sau de export al produsului în cauză, în temeiul probelor specifice disponibile.
În al doilea rând, trebuie arătat că considerentul (5) al acestui regulament enunță că „[e]ste necesar, la stabilirea existenței unei subvenții, să se demonstreze acordarea unei contribuții financiare de către autoritățile publice sau de către un organism public, pe teritoriul unei țări, sau existența unei forme de protecție a veniturilor sau de susținere a prețurilor în sensul articolului XVI din GATT 1994 și că o întreprindere a beneficiat de un avantaj”.
Or, termenii „pe teritoriul unei țări” utilizați în acest considerent nu implică faptul că contribuția financiară trebuie să provină în mod direct de la autoritățile publice ale țării de origine sau de export. Dimpotrivă, utilizarea acestor termeni, astfel cum arată Comisia, nu exclude posibilitatea de a concluziona că contribuțiile financiare pot fi imputate autorităților publice ale țării de origine sau de export ale produsului în cauză.
Prin urmare, regulamentul antisubvenție de bază nu exclude posibilitatea ca, chiar dacă contribuția financiară nu provine în mod direct de la autoritățile publice ale țării de origine sau de export, această contribuție să le fie imputată.
Concluzia care precedă este cu atât mai pertinentă în contextul specific al zonei SETC, în care este situată reclamanta.
Primo
, Comisia a luat în considerare, în considerentul (78) al regulamentului de punere în aplicare atacat, două declarații a doi președinți egipteni referitoare la zona SETC. O primă declarație, datând din anul 2012, califica această zonă drept proiect‑cheie pentru cooperarea bilaterală dintre Egipt și China. O a doua declarație, datând din anul 2014, se referea la inițiativa „O centură, un drum” și preciza printre altele că această inițiativă oferea o oportunitate semnificativă de redresare economică a Egiptului, iar partea egipteană era pregătită să se implice în mod activ și să ofere sprijin. Partea egipteană dorea să coopereze cu China în special la dezvoltarea proiectelor din coridorul Canalului Suez și din zona SETC și să atragă investiții ale societăților chineze în Egipt.
În această privință, conform considerentului (79) al regulamentului de punere în aplicare atacat, caracteristicile inițiativei chineze „O centură, un drum” sunt cunoscute și, potrivit Avizelor orientative din 13 mai 2015 ale Consiliului chinez de Stat privind promovarea cooperării internaționale în domeniul capacității de producție și al fabricării de echipamente, măsurile de care pot beneficia societățile care „se orientează spre străinătate” includ în special politicile de sprijin bugetar și fiscal, împrumuturile concesionale, sprijinul financiar prin împrumuturi sindicalizate, creditele la export și finanțarea proiectelor, investițiile de capital și, în sfârșit, asigurarea creditului la export.
Secundo
, Comisia a luat în considerare, în considerentul (81) al regulamentului de punere în aplicare atacat, faptul că zona SETC a făcut obiectul Acordului de cooperare din 2016 dintre autoritățile publice chineze și egiptene. Or, acest acord prevede printre altele, potrivit articolului 1, să lase Republicii Populare Chineze posibilitatea de a aplica unele dintre legile sale în cadrul zonei SETC. Articolul 4 alineatul (1) din acordul menționat prevede că „[g]uvernul chinez consideră zona [SETC] ca fiind zona de cooperare economică și comercială a Chinei de peste hotare” și că „[z]ona de cooperare, în timpul construirii, atragerii operatorilor și exploatării, are dreptul la sprijinul politic relevant și la măsurile de facilitare acordate de guvernul chinez zonelor de cooperare economică și comercială de peste mări”. Articolul 5 alineatul (1) din acest acord prevede de asemenea că autoritățile publice chineze sprijină zona de cooperare prin „[î]ncurajarea instituțiilor financiare relevante să ofere facilități de finanțare pentru […] proiectele de investiții din zona de cooperare, cu condiția îndeplinirii cerințelor de acordare a împrumuturilor și a cerințelor privind utilizarea împrumuturilor”.
Tertio
, considerentul (48) al regulamentului de punere în aplicare atacat arată că, pentru a asigura punerea în aplicare a Acordului de cooperare din 2016, autoritățile publice chineze și egiptene au instituit un mecanism de consultare pe trei niveluri, și anume un Acord de cooperare privind înființarea unei comisii administrative pentru zona SETC, un comitet de gestionare a zonei, iar ulterior o comunicare a problemelor și a dificultăților de către societatea Egypt TEDA și omologii egipteni. Din considerentul (40) al aceluiași regulament reiese de altfel că Egypt TEDA este deținută în proporție de 80 % de autoritățile publice chineze și în proporție de 20 % de autoritățile publice egiptene și urmărește să stimuleze dezvoltarea zonei SETC în Egipt.
În sfârșit, din considerentul (173) al regulamentului de punere în aplicare atacat reiese că sprijinul financiar acordat reclamantei era deosebit de semnificativ.
Prin urmare, autoritățile publice chineze și egiptene, în strânsă colaborare, au instituit zona SETC ca o zonă cu particularități juridice și economice care permiteau autorităților publice chineze să acorde în mod direct toate facilitățile inerente inițiativei chineze „O centură, un drum” societăților chineze stabilite în această zonă.
În aceste condiții, nu se poate admite că o construcție economică și juridică de o amploare precum cea a zonei SETC, concepută în strânsă colaborare între autoritățile publice chineze și egiptene la cel mai înalt nivel, poate fi exclusă din domeniul de aplicare al regulamentului antisubvenție de bază fără a se aduce atingere efectului util sau finalității și obiectivelor sale.
În al treilea rând, contrar celor afirmate de reclamantă, interpretarea dată de Comisie articolului 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază nu este contrară nici articolului 10 alineatul (7), nici articolului 13 alineatul (1) din același regulament. Astfel, referitor la articolul 10 alineatul (7), regulamentul antisubvenție de bază nu exclude nicidecum posibilitatea ca autoritățile publice ale țării de origine sau de export să fie consultate cu privire la contribuțiile financiare care le sunt imputabile. În speță, reiese de altfel din dosar că într‑adevăr Comisia a invitat autoritățile publice egiptene să inițieze consultări cu privire la aspecte precum împrumuturile preferențiale acordate de entități chineze.
Referitor la articolul 13 alineatul (1) din regulamentul menționat, care permite printre altele țării de origine sau de export să elimine subvenția, să o limiteze sau să ia alte măsuri privind efectele sale, o asemenea posibilitate rămâne valabilă în cazurile în care contribuția financiară poate fi imputată autorităților publice ale țării de origine sau de export. Așadar, în speță, autoritățile publice egiptene aveau posibilitatea de a pune capăt cooperării strânse cu autoritățile publice chineze în ceea ce privește contribuțiile financiare sau de a propune măsuri de limitare a efectelor subvențiilor în cauză.
Având în vedere cele ce precedă, trebuie să se concluzioneze că nici articolul 3 punctul 1 litera (a) din regulamentul antisubvenție de bază, nici economia generală a acestuia nu exclud posibilitatea ca o contribuție financiară acordată de autoritățile publice ale unei țări terțe să fie imputată autorităților publice ale țării de origine sau de export într‑o situație precum cea în discuție în speță, având în vedere probele specifice disponibile, așa cum sunt prezentate la punctele 53-58 de mai sus.
În plus, contrar celor susținute de reclamantă, această concluzie este confirmată de dispozițiile articolului 1 din Acordul SMC, în lumina căruia trebuie interpretat regulamentul antisubvenție de bază. În această privință, trebuie amintit că, în ipoteza în care Uniunea ar fi intenționat să execute o obligație specifică asumată în cadrul OMC sau în ipoteza în care actul Uniunii ar face trimitere în mod expres la dispoziții precise din Acordurile OMC, este de competența instanței Uniunii să controleze legalitatea actului Uniunii în cauză în raport cu normele OMC (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 iulie 2021, Interpipe Niko Tube și Interpipe Nizhnedneprovsky Tube Rolling Plant/Comisia,
T‑716/19
,
EU:T:2021:457
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, din considerentul (3) al regulamentului antisubvenție de bază reiese că acesta are ca obiect, printre altele, „să preia” în legislația Uniunii, „în măsura posibilului”, normele Acordului SMC.
Pe de altă parte, s‑a stabilit deja în jurisprudență că articolul 3 din regulamentul antisubvenție de bază, intitulat „Definiția unei subvenții”, și articolul 1 din Acordul SMC sunt în foarte mare măsură identice în ceea ce privește modul lor de redactare și în întregime identice în ceea ce privește esența lor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 aprilie 2019, Jindal Saw și Jindal Saw Italia/Comisia,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punctul
).
În plus, din considerentele regulamentului antisubvenție de bază nu reiese voința legiuitorului de a se îndepărta de la esența articolului 1.1 litera (a) punctul 1 din Acordul SMC. Dimpotrivă, așa cum rezultă din considerentul (3) al acestui regulament citat la punctul 64 de mai sus, legiuitorul a intenționat efectiv să execute o obligație specifică asumată în cadrul Acordului SMC, în sensul jurisprudenței citate la punctul 63 de mai sus.
Astfel, contrar celor susținute de reclamantă, dispozițiile regulamentului antisubvenție de bază trebuie să fie interpretate, în măsura posibilului, în lumina dispozițiilor corespunzătoare din Acordul SMC (Hotărârea din 10 aprilie 2019, Jindal Saw și Jindal Saw Italia/Comisia,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punctul
). Situația este aceeași în ceea ce privește articolul 3 din acest regulament, care urmărește punerea în aplicare a conținutului articolului 1 din Acordul SMC (Hotărârea din 10 aprilie 2019, Jindal Saw și Jindal Saw Italia/Comisia,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punctul
).
Referitor la articolul 1.1 litera (a) punctul 1 din Acordul SMC, trebuie arătat,
primo
, că acesta definește subvenția ca fiind o contribuție financiară a unei autorități publice sau a vreunui alt organism public de pe teritoriul „unui” membru al OMC. Această formulare nu exclude, așadar, posibilitatea ca o contribuție financiară acordată de o țară terță să fie imputată autorităților publice ale țării de origine sau de export, întrucât este suficient ca respectiva contribuție financiară a autorităților publice sau a oricărui organism public să fie pe teritoriul „unui” membru al OMC.
Secundo
, articolele 13 și 18 din Acordul SMC, care privesc consultările și, respectiv, angajamentele, nu repun în discuție considerațiile care precedă. Astfel, modul de redactare și obiectul acestor dispoziții nu exclud situațiile în care contribuția financiară este imputată unui membru al OMC, întrucât, pe de o parte, membrii ale căror produse vor putea face obiectul unei anchete pot fi consultați cu privire la contribuții financiare care le sunt imputabile și, pe de altă parte, membrii ale căror produse vor putea face obiectul unei anchete pot impune limitări ale subvențiilor care le sunt imputabile.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie arătat că, întrucât Comisia a interpretat în mod corect regulamentul antisubvenție de bază în lumina Acordului SMC, împrejurarea că aceasta a luat sau nu a luat în considerare articolul 11 din Proiectul CDI este inoperantă. Prin urmare, trebuie respinsă și a treia critică din cadrul prezentului aspect și, pe cale de consecință, acesta în totalitate.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi extinsă)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE va suporta, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Comisia Europeană.

3)
Association des producteurs de fibres de verre européens (APFE) va suporta propriile cheltuieli de judecată.

Kanninen
Jaeger
Półtorak
Porchia
Stancu
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 1 martie 2023.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.