CELEX: 62018TJ0003
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de declarare a nulității
Marca Uniunii Europene verbală ANN TAYLOR și marca Uniunii Europene figurativă AT ANN TAYLOR
Cauză de nulitate absolută
Articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul (UE) 2017/1001
Rea‑credință

)
[
omissis
]
În drept
[
omissis
]
Cu privire la fond, reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat în esență pe încălcarea articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, arătând că, în opinia sa, camera de recurs a considerat în mod greșit că mărcile contestate au fost depuse cu rea‑credință. În susținerea acestui motiv, ea invocă trei critici întemeiate pe erori de apreciere referitoare la existența unei similitudini între semnele în conflict, care suscită un risc de confuzie, și la cunoașterea de către titularul mărcilor contestate a existenței unei mărci identice sau similare, la intenția titularului mărcilor contestate în momentul depunerii lor și, respectiv, la valoarea probatorie a elementelor prezentate de intervenientă în susținerea cererii sale de declarare a nulității, precum și la sarcina probei.
Intervenienta susține că, prin aceste critici, reclamanta nu respectă dispozițiile articolului 72 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001, în măsura în care aceasta nu invocă nicio eroare de drept sau de procedură a camerei de recurs, ci se limitează să conteste aprecierile și concluziile acesteia.
În această privință, pe de o parte, trebuie amintit că, în temeiul articolului 72 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001, acțiunea împotriva deciziilor camerelor de recurs se înaintează, printre altele, pentru nerespectarea acestui regulament.
Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 24 de mai sus, prezenta acțiune se bazează pe un motiv unic, întemeiat în esență pe încălcarea unei dispoziții din Regulamentul 2017/1001, și anume articolul 59 alineatul (1) litera (b).
Pe de o parte, rezultă din jurisprudență că, în cadrul articolului 72 alineatul (2) din Regulamentul 2017/1001, Tribunalul poate efectua un control integral al legalității deciziilor camerelor de recurs ale EUIPO, verificând, la nevoie, dacă aceste camere au dat o calificare juridică exactă situației de fapt din litigiu sau dacă aprecierea elementelor de fapt care au fost prezentate camerelor menționate nu este afectată de erori (Hotărârea din 18 decembrie 2008, Les Éditions Albert René/OAPI,
C‑16/06 P
,
EU:C:2008:739
, punctul
).
Reclamanta este deci îndreptățită, în cadrul motivului său unic, să solicite Tribunalului să controleze exactitatea aprecierilor de drept și de fapt pe care se bazează deciziile atacate.
În special, contrar celor susținute de intervenientă în ședință, reclamanta are dreptul să solicite Tribunalului să examineze, în cadrul controlului său complet asupra legalității deciziilor atacate, elementele de probă care au fost prezentate de părți în fața EUIPO pentru a verifica dacă respectiva cameră de recurs le‑a luat suficient în considerare și a apreciat în mod corect pertinența și valoarea probantă a fiecăruia, precum și dacă, pe această bază, a conchis în mod întemeiat că mărcile contestate au fost depuse cu rea‑credință.
În această privință, cu toate că noțiunea de rea‑credință nu este definită în legislația Uniunii, se poate deduce din sensul său obișnuit, precum și din contextul și din obiectivele articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001 că, după cum a arătat avocatul general Sharpston la punctul 60 din Concluziile prezentate în cauza Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
), aceasta se raportează la o motivație subiectivă a persoanei care solicită înregistrarea mărcii în cauză, și anume o intenție neloială sau alt motiv prejudiciabil, și implică un comportament care se îndepărtează de principiile recunoscute de comportamentul etic sau de uzanțele loiale în comerț [Concluziile avocatului general Sharpston prezentate în cauza Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
, punctul
, și Hotărârea din 7 iulie 2016, Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO),
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, punctul
].
Această noțiune nu este aplicabilă, așadar, atunci când cererea de înregistrare poate fi considerată ca răspunzând unui obiectiv legitim și când intenția solicitantului nu este contrară funcției esențiale a unei mărci care este aceea de a garanta consumatorului sau utilizatorului final identitatea originii produsului sau a serviciului vizat, permițându‑i să distingă, fără nicio posibilitate de confuzie, acest produs sau serviciu de cele care au o altă proveniență (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctele
-
, și Hotărârea din 7 iulie 2016, LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, punctul
).
Astfel, articolul 59 alineatul (1) litera b) din Regulamentul 2017/1001 răspunde obiectivului de interes general de a împiedica înregistrările de marcă speculative sau abuzive ori contrare uzanțelor loiale în comerț (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 3 iunie 2010, Internetportal und Marketing,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
, punctele
și
). Astfel, asemenea înregistrări sunt contrare principiului potrivit căruia aplicarea dreptului Uniunii nu poate fi extinsă într‑o asemenea măsură încât să acopere practicile abuzive ale operatorilor economici care nu permit atingerea obiectivului urmărit de legislația în cauză (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 14 decembrie 2000, Emsland‑Stärke,
C‑110/99
,
EU:C:2000:695
, punctele
și
, și Hotărârea din 7 iulie 2016, LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, punctul
).
Revine persoanei care solicită declararea nulității care intenționează să invoce articolul 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001 sarcina de a dovedi circumstanțele care permit să se conchidă că o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene a fost depusă cu rea‑credință, buna‑credință a deponentului fiind prezumată până la proba contrară [Hotărârea din 8 martie 2017, Biernacka‑Hoba/EUIPO – Formata Bogusław Hoba (Formata),
T‑23/16
, nepublicată,
EU:T:2017:149
, punctul
].
În această privință, deși este adevărat că, în condițiile în care aceasta caracterizează intenția solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene, în sensul articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, noțiunea de rea‑credință constituie un element subiectiv, ea trebuie stabilită prin trimitere la circumstanțele obiective ale speței (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctul
).
În aceste condiții, în cazul în care EUIPO constată că circumstanțele obiective ale speței invocate de persoana care solicită declararea nulității ar putea conduce la răsturnarea prezumției de bună‑credință de care beneficiază cererea de înregistrare a mărcii contestate, îi revine titularului acesteia obligația de a furniza explicații plauzibile cu privire la obiectivele și la logica comercială urmărite prin cererea de înregistrare a mărcii respective.
Astfel, titularul mărcii este cel mai în măsură pentru a lămuri EUIPO cu privire la intențiile pe care le avea în momentul depunerii cererii de înregistrare a acestei mărci și pentru a‑i furniza elemente de natură să îl convingă că, în pofida existenței unor circumstanțe obiective precum cele menționate la punctul 36 de mai sus, această intenție a fost legitimă [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 9 noiembrie 2016, Birkenstock Sales/EUIPO (Reprezentarea unui motiv cu linii ondulate încrucișate),
T‑579/14
,
EU:T:2016:650
, punctul
, și Hotărârea din 5 mai 2017, PayPal/EUIPO – Hub Culture (VENMO),
T‑132/16
, nepublicată,
EU:T:2017:316
, punctele
-
].
Acestea sunt considerațiile în lumina cărora trebuie analizate diversele critici ale reclamantei.
Cu privire la prima critică, întemeiată pe o eroare de apreciere a camerei de recurs cu privire la existența unei similitudini între semnele în conflict care suscită un risc de confuzie și la cunoașterea de către titularul mărcilor contestate a existenței unei mărci similare
Reclamanta afirmă că existența unei similitudini între semnele în conflict care suscită un risc de confuzie și cunoașterea de către titularul mărcilor contestate a existenței unei mărci similare constituie două condiții necesare pentru a stabili reaua‑credință a titularului respectiv.
Prezenta critică cuprinde două aspecte, una întemeiată pe o eroare la aplicarea primei dintre aceste condiții, iar cealaltă întemeiată pe o eroare la aplicarea celei de a doua dintre acestea.
În cadrul primului aspect, reclamanta susține că respectiva cameră de recurs a săvârșit o eroare atunci când a considerat că există o similitudine care poate genera un risc de confuzie între semnele în conflict, în condițiile în care nu exista identitate sau similitudine între produsele desemnate. Reclamanta susține astfel că rezultă din practica EUIPO că îmbrăcămintea și ceasurile sunt produse diferite, astfel încât consumatorul nu va stabili o legătură între mărcile în cauză. Aceasta consideră în plus că intervenienta nu a dovedit corespunzător cerințelor legale renumele mărcii anterioare.
În cadrul celui de al doilea aspect, reclamanta susține că, în speță, în momentul depunerii mărcilor contestate, nu a avut cunoștință despre existența unei mărci identice sau similare de natură a genera un risc de confuzie, altfel spus despre înregistrarea unei mărci anterioare care cuprinde elementele verbale „ann taylor” pentru produse din clasa 14. În plus, reclamanta consideră că, chiar și în ipoteza în care ar fi avut cunoștință despre existența unei astfel de mărci înregistrate pentru articole de îmbrăcăminte, această împrejurare ar fi lipsită de relevanță.
EUIPO și intervenienta contestă această argumentație.
Trebuie analizate succesiv cele două aspecte ale prezentei critici.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de apreciere a camerei de recurs referitoare la existența unei similitudini care suscită un risc de confuzie între semnele în conflict
Mai întâi, trebuie precizat că prezentul aspect este întemeiat pe trei premise.
În primul rând, după cum a confirmat în ședință, reclamanta susține că, având în vedere criteriile stabilite prin Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), intervenienta avea obligația, în scopul de a dovedi reaua‑credință, să stabilească existența în Uniune a unui semn identic sau similar cu semnul a cărui înregistrare este solicitată, pentru un produs identic, și care conduce la confuzie.
În al doilea rând, reclamanta se întemeiază, în mod implicit, dar necesar, pe ipoteza că, în speță, camera de recurs a constatat existența în Uniune a unui asemenea semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar și care suscită un risc de confuzie.
În al treilea rând, reclamanta consideră că, pentru a dovedi reaua‑credință, intervenienta ar fi trebuit să dovedească renumele mărcii anterioare în Uniune.
Or, aceste trei premise sunt eronate.
În această privință, în ceea ce privește, mai întâi, prima dintre aceste premise, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, existența relei‑credințe a solicitantului în momentul depunerii cererii de înregistrare trebuie apreciată în mod global, ținând seama de toți factorii pertinenți din speță (Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctele
și
).
Curtea a decis că pot constitui printre altele asemenea factori pertinenți împrejurarea că solicitantul știe sau trebuie să știe că un terț utilizează cel puțin într‑un stat membru un semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar ce poate conduce la confuzie cu semnul a cărui înregistrare se cere, intenția solicitantului de a‑l împiedica pe acest terț să utilizeze un astfel de semn în continuare, precum și nivelul de protecție juridică de care beneficiază semnul terțului și semnul a cărui înregistrare se solicită (Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctul
).
Cu toate acestea, rezultă din motivarea Hotărârii din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), că cei trei factori enumerați la punctul 51 de mai sus nu sunt decât ilustrări ale elementelor care pot fi luate în considerare pentru a fi posibil să se pronunțe cu privire la existența relei‑credințe a unui solicitant al mărcii în momentul depunerii cererii [Hotărârea din 14 februarie 2012, Peeters Landbouwmachines/OAPI – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, punctul
]. Astfel, în această hotărâre, Curtea s‑a limitat să răspundă la întrebările adresate de instanța națională care vizau în esență chestiunea dacă astfel de factori erau pertinenți (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctele
și
). Așadar, lipsa unuia sau altuia dintre acești factori nu se opune în mod necesar, potrivit circumstanțelor proprii ale speței, constatării relei‑credințe a solicitantului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2016, LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, punctul
).
În această privință, trebuie subliniat că, după cum a arătat avocatul general Sharpston la punctul 60 din Concluziile prezentate în cauza Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
), noțiunea de rea‑credință, în sensul articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, nu poate fi cantonată la o categorie limitată de circumstanțe particulare. Astfel, obiectivul de interes general al acestor dispoziții de a împiedica înregistrările de marcă abuzive sau contrare uzanțelor loiale în comerț, amintit la punctul 33 de mai sus, ar fi compromis dacă reaua‑credință nu ar putea fi demonstrată decât prin circumstanțele enumerate în mod limitativ în Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 3 iunie 2010, Internetportal und Marketing,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
, punctul
).
Astfel, rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul aprecierii globale a existenței relei‑credințe a solicitantului, se poate ține seama și de originea semnului contestat și de utilizarea acestuia de la crearea sa, de logica comercială în care se înscrie depunerea cererii de înregistrare a semnului ca marcă a Uniunii Europene, precum și de cronologia evenimentelor care au caracterizat momentul depunerii cererii [a se vedea Hotărârea din 26 februarie 2015, Pangyrus/OAPI – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, nepublicată,
EU:T:2015:115
, punctul
și jurisprudența citată].
Pe de altă parte, trebuie precizat că, spre deosebire de articolul 60 din Regulamentul 2017/1001, care enumeră cauzele de nulitate relativă a unei mărci a Uniunii Europene și care vizează astfel să protejeze interesele private ale titularilor anumitor drepturi anterioare care intră în conflict cu marca în cauză, articolul 59 alineatul (1) din același regulament, care prevede printre altele că reaua‑credință a solicitantului în momentul depunerii unei cereri de înregistrare a unei mărci constituie o cauză de nulitate absolută, vizează să protejeze interesul tuturor. Prin urmare, aprecierile relevante pentru a constata existența uneia dintre cauzele de nulitate relativă sus‑menționate nu pot fi transpuse în mod necesar la constatarea existenței relei–credințe (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 22 octombrie 2015, BGW,
C‑20/14
,
EU:C:2015:714
, punctele
-
).
În special, nu i se poate impune în mod sistematic persoanei care solicită declararea nulității care invocă reaua‑credință să stabilească existența unui risc de confuzie, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, în raport cu marca anterioară pe care o deține și cu marca contestată. Astfel, după cum EUIPO și intervenienta au arătat în ședință, pe de o parte, aceasta ar echivala cu lipsirea, în mare parte, de efect util a dispozițiilor articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001. Pe de altă parte, aceste dispoziții, care urmăresc să protejeze interesul general, pot fi invocate de orice persoană fizică sau juridică, nu doar de titularii de drepturi anterioare.
În speță, este suficient să se constate că, în scopul de a dovedi reaua‑credință a reclamantei în momentul depunerii mărcilor contestate, intervenienta a invocat, în fața EUIPO, circumstanțe referitoare la depunerea și la utilizarea în Mexic, de către prima dintre aceste societăți, a unor mărci identice cu respectivele mărci contestate, circumstanțele care ar ilustra, în opinia sa, intenția societății menționate de a‑și apropria, în mod neloial, marca sa similară depusă în Statele Unite pentru articole de îmbrăcăminte. Or, în mod evident, condițiile stabilite prin articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001 nu pot constitui criterii adecvate pentru a aprecia pertinența acestor circumstanțe.
În continuare, în ceea ce privește a doua premisă a prezentului aspect, este suficient să se arate că, în speță, camera de recurs nu a făcut decât să constate identitatea sau similitudinea dintre mărcile contestate și semnele intervenientei și existența unei corelații între ceasurile care aparțin clasei 14, vizate de mărcile respective, și produsele din sectorul îmbrăcămintei care fac parte din clasa 25 pentru care au fost utilizate semnele menționate mai sus. În schimb, după cum a arătat reclamanta însăși, la punctul 26 din deciziile atacate, camera de recurs a precizat în mod expres că aceste produse nu puteau fi considerate similare în sensul Hotărârii din 29 septembrie 1998, Canon (
C‑39/97
,
EU:C:1998:442
), care se referea la chestiunea privind condițiile în care similitudinea produselor sau serviciilor poate conduce la existența unui risc de confuzie. Prin urmare, nu se poate reproșa camerei de recurs că și‑a întemeiat deciziile atacate pe considerații factuale eronate, pentru motivul că ar fi constatat în mod greșit existența, în speță, a unui risc de confuzie.
În ceea ce privește, în sfârșit, a treia premisă a prezentului aspect, trebuie arătat că renumele mărcii anterioare constituie printre altele o condiție pentru aplicarea articolului 8 alineatul (5) și a articolului 60 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2017/1001, care poate fi invocat atunci când există un risc ca utilizarea mărcii solicitate să genereze un profit necuvenit din caracterul distinctiv sau din renumele mărcii anterioare sau să le aducă atingere acestora. Potrivit unei jurisprudențe constante, atingerile prevăzute în aceste dispoziții sunt consecința unui anumit grad de similitudine între marca anterioară și marca a cărei înregistrare se solicită, din cauza căreia publicul vizat realizează o asociere între cele două mărci, cu alte cuvinte stabilește o legătură între acestea, chiar dacă nu le confundă în mod necesar [a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2014, Coca‑Cola/OAPI – Mitico (Master),
T‑480/12
,
EU:T:2014:1062
, punctul
și jurisprudența citată].
În schimb, pentru motive analoge celor invocate la punctele 55 și 56 de mai sus, deși este adevărat că renumele în Uniune al unui semn anterior poate, în funcție de circumstanțele speței, să constituie un element pertinent în vederea aprecierii relei‑credințe, nu i se poate cere persoanei care solicită declararea nulității care invocă această rea‑credință să stabilească în mod sistematic un asemenea renume, în mod similar cu ceea ce se solicită de la partea care solicită declararea nulității invocând condițiile articolului 60 alineatul (1) litera (a) și ale articolului 8 alineatul (5) din Regulamentul 2017/1001. În special, după cum s‑a amintit la punctul 35 de mai sus, reaua‑credință caracterizează intenția solicitantului la momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate. În schimb, după cum a arătat intervenienta în ședință, efectele eventuale ale utilizării acestei mărci asupra renumelui unei mărci anterioare nu sunt neapărat pertinente.
În orice caz, chiar presupunând că renumele mărcilor intervenientei este pertinent în speță, ceea ce ar trebui luat în considerare nu ar fi renumele acestora în Uniune, ci acela de care pot beneficia în Statele Unite și în Mexic, având în vedere circumstanțele invocate de intervenientă. Or, după cum au confirmat observațiile formulate în ședință, reclamanta se prevalează doar de lipsa renumelui mărcilor intervenientei pe teritoriul Uniunii.
Rezultă din ceea ce precedă că, în speță, camera de recurs nu a săvârșit nicio eroare de drept sau de apreciere în speță, ca urmare a lipsei unui semn identic sau similar pentru un produs identic sau similar care poate genera confuzie cu semnele a căror înregistrare se solicita sau cu urmare a lipsei de renume în Uniune a semnelor anterioare ale intervenientei.
Cu toate acestea, fără a aduce atingere caracterului eronat al premiselor prezentului aspect, trebuie să se examineze temeinicia acestuia în măsura în care vizează eroarea pe care ar fi săvârșit‑o camera de recurs atunci când a considerat că exista o corelație între produsele vizate de mărcile contestate și cele desemnate de semnele utilizate de intervenientă și că această corelație era pertinentă pentru a se constata reaua‑credință a solicitantului în momentul depunerii acestor mărci.
În această privință, trebuie precizat, în primul rând, că existența unor semne identice sau similare utilizate pentru produse care aparțin unui segment de piață apropiat de cel al produselor pentru care marca contestată a fost înregistrată poate fi pertinentă pentru a se stabili reaua‑credință a solicitantului.
Astfel, chiar dacă, într‑o astfel de ipoteză, produsele desemnate prin semnele identice sau similare sunt diferite, apropierea dintre segmentele de piață respective poate oferi solicitantului mărcii contestate oportunitatea, în cazul în care aceasta îi este intenția, de a dezvolta strategii privind exploatarea acesteia contrare eticii sau practicilor loiale din comerț. De exemplu, i se va permite să exploateze în mod deliberat, cu scopul de a genera, în percepția profesioniștilor din sector sau a publicului, o asociere cu întreprinderea proprietară sau utilizatoare a semnelor identice sau similare ori pentru a împiedica extinderea activităților acestei întreprinderi pe segmentul de piață pentru care este înregistrată marca, în condițiile în care această extindere a activităților sale ar putea constitui, pentru respectiva întreprindere, o strategie de expansiune comercială legitimă.
În al doilea rând, trebuie precizat că aprecierile camerei de recurs referitoare, pe de o parte, la exploatarea de către intervenientă a semnului ANN TAYLOR (sau a semnului foarte similar ANNTAYLOR) și, pe de altă parte, identitatea sau similitudinea dintre mărcile contestate și aceste semne nu sunt afectate de nicio eroare.
În această privință, pe de o parte, este suficient să se constate că, în ceea ce privește probele prezentate de intervenientă în cadrul procedurii de declarare a nulității, camera de recurs a putut constata utilizarea din anul 1954 de către această societate, cel puțin în Statele Unite, a mărcii ANN TAYLOR, printre altele pentru articole de îmbrăcăminte, precum și existența mai multor înregistrări de mărci identice sau similare deținute de aceasta în aproape 90 de țări, în particular pentru aceleași produse. Trebuie precizat în special că intervenienta a depus cereri de înregistrare a unor mărci la EUIPO și în fața autorităților din anumite state membre pentru semnul ANN TAYLOR sau pentru semne foarte similare înainte de depunerea mărcilor contestate.
Pe de altă parte, se impune constatarea identității dintre marca verbală contestată și marca verbală ANN TAYLOR a cărei titulară este intervenienta și similitudinea acesteia cu una dintre celelalte mărci verbale ale sale, ANNTAYLOR, singura diferență, în acest din urmă caz, constând în spațiul dintre elementul „ann” și elementul „taylor”. În plus, este adevărat că, după cum rezultă din aprecierile diviziei de opoziție, confirmate de camera de recurs, impresia generală creată de marca figurativă contestată nu diferă în mod fundamental de cea declanșată de mărcile intervenientei menționate anterior, ca urmare a includerii elementului cu litere majuscule „ANN TAYLOR” în respectiva marcă figurativă și a poziției distinctive autonome și dominante pe care o ocupă în cadrul acesteia.
În al treilea rând, rezultă din jurisprudență că, independent de aspectul dacă produsele care fac parte din clasa 14, cum ar fi ceasurile, și produsele care fac parte din clasa 25, cum ar fi produsele din sectorul îmbrăcămintei, sunt produse similare, în sensul articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, aceste produse aparțin unor segmente de piață apropiate. Astfel, în special în domeniul articolelor de lux, aceste produse sunt vândute sub mărci celebre ale unor creatori și producători renumiți, iar producătorii de articole de îmbrăcăminte se orientează, așadar, către piața produselor din clasa 14, deci inclusiv a ceasurilor [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 februarie 2015, Compagnie des montres Longines, Francillon/OAPI – Cheng (B),
T‑505/12
,
EU:T:2015:95
, punctele
-
și jurisprudența citată].
În plus, rezultă din jurisprudență că, chiar dacă nu poate fi identificată o legătură de complementaritate între ceasurile și produsele de îmbrăcăminte pentru a se stabili dacă aceste produse sunt similare, nu este mai puțin adevărat că aceste produse au în comun faptul că joacă un rol în aspectul fizic al unei persoane, astfel încât achiziționarea lor poate fi motivată, cel puțin în parte, de imaginea pe care o vor da în legătura cu acesta sau chiar de o anumită „complementaritate estetică” [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 9 iulie 2015, CMT/OAPI – Camomilla (Camomilla),
T‑98/13 și T‑99/13
, nepublicată,
EU:T:2015:480
, punctul
, și Hotărârea din 28 septembrie 2016, The Art Company B & S/EUIPO – G‑Star Raw (THE ART OF RAW),
T‑593/15
, nepublicată,
EU:T:2016:572
, punctul
].
Prin urmare, fără a săvârși o eroare, camera de recurs a constatat o corelație între produsele vizate de mărcile contestate și produsele din sectorul confecțiilor pentru care mărcile intervenientei au fost utilizate sau depozitate. În plus, camera de recurs a putut constata în mod întemeiat că practica creatorilor de modă care constă în extinderea ofertei de produse care aparțin unor segmente de piață conexe de confecții era demonstrată în speță de extinderea gamei de produse desemnate de mărcile intervenientei la alte produse decât articolele de îmbrăcăminte precum încălțămintea, bijuteriile, ochelarii de soare, ceasurile și parfumurile.
În consecință, în mod întemeiat a considerat camera de recurs că exploatarea și protecția începând din anul 1954 a unor mărci identice sau foarte similare cu mărcile contestate pentru produse care aparțin unui segment de piață conex constituia, în speță, un factor pertinent pentru a aprecia existența relei‑credințe a solicitantului în momentul depunerii mărcilor contestate.
Argumentele reclamantei și elementele prezentate în susținerea acestor argumente nu pot repune în discuție această concluzie.
Pe de o parte, deși este adevărat că, având în vedere principiile egalității de tratament și bunei administrări, EUIPO trebuie să ia în considerare deciziile adoptate deja cu privire la cereri similare și să analizeze cu o deosebită atenție aspectul dacă este sau nu necesar să decidă în același sens, aplicarea acestor principii trebuie să se concilieze cu principiul legalității (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 28 iunie 2018, EUIPO/Puma,
C‑564/16 P
,
EU:C:2018:509
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, în primul rând, reclamanta se referă în fața Tribunalului la două decizii care sunt ulterioare deciziilor atacate. În consecință, nu se poate reproșa camerei de recurs că nu a ținut seama de această comunicare. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, acțiunea în fața Tribunalului prevăzută la articolul 65 din Regulamentul 2017/1001 vizează controlul legalității deciziilor camerelor de recurs, iar în cadrul acțiunii în anulare, legalitatea actului atacat trebuie apreciată în funcție de elementele de fapt și de drept existente la data la care a fost adoptat actul. Așadar, Tribunalul nu are rolul de a reexamina circumstanțele de fapt în lumina probelor prezentate pentru prima dată în fața acestuia [Hotărârea din 21 martie 2012, Feng Shen Technology/OAPI – Majtczak (FS),
T‑227/09
,
EU:T:2012:138
, punctul
, confirmată prin Ordonanța din 7 februarie 2013, Majtczak/Feng Shen Technology și OAPI,
C‑266/12 P
, nepublicată,
EU:C:2013:73
, punctul
].
În al doilea rând, în ceea ce privește deciziile EUIPO pe care le‑a invocat în cadrul procedurii de declarare a nulității, reclamanta se limitează să susțină că numărul acestor decizii a fost mai mare de cincizeci și au conchis, toate, în sensul existenței unei diferențe între ceasuri și articole de îmbrăcăminte, fără a se referi însă la vreuna dintre acestea în particular. Or, aceste considerații nu pot, în mod evident, să fie suficiente pentru a stabili că respectiva cameră de recurs era obligată să ia în considerare aceste decizii. Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, o trimitere globală la alte înscrisuri nu poate suplini absența elementelor esențiale ale argumentației în drept, care trebuie să figureze în însăși cererea introductivă. Astfel, în cadrul unei acțiuni împotriva unei decizii a unei camere de recurs a EUIPO, nu este de competența Tribunalului să caute în dosarul procedurii în fața EUIPO argumentele la care reclamanta ar putea face referire și nici să le examineze [a se vedea în acest sens Hotărârea din 17 iunie 2008, El Corte Inglés/OAPI – Abril Sánchez și Ricote Saugar (BoomerangTV),
T‑420/03
,
EU:T:2008:203
, punctele
și
și jurisprudența citată].
În al treilea rând, este necesar să se precizeze că, în deciziile invocate de reclamantă atât în fața EUIPO, cât și în fața Tribunalului, considerațiile referitoare la diferența dintre ceasuri și articolele de îmbrăcăminte sunt efectuate în cadrul aplicării articolului 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001 sau al articolului 8 alineatul (5) din același regulament. În consecință, pentru motivele invocate la punctele 55-61 de mai sus, aceste decizii nu sunt pertinente.
Pe de altă parte, considerațiile reclamantei referitoare la lipsa unei legături între mărcile contestate și mărcile anterioare ale intervenientei, ca urmare a faptului că acestea sunt compuse dintr‑un prenume și un nume de familie, nu pot decât să fie respinse. Astfel, după cum a constatat în mod întemeiat camera de recurs la punctul 25 din deciziile atacate, faptul că prenumele Ann și numele de familie Taylor sunt utilizate în mod curent în țările anglofone nu înseamnă neapărat că combinația dintre ele este ea însăși curentă. Pe de altă parte, astfel cum aceasta a constatat de asemenea, nu s‑a susținut că terții ar utiliza pe piață alte mărci cu această combinație. O astfel de circumstanță nu rezultă nici din înscrisurile din dosarul procedurii de declarare a nulității în fața EUIPO. În consecință, legătura dintre mărcile contestate și mărcile intervenientei, care sunt identice sau foarte similare, nu este diminuată ca urmare a gradului caracterului distinctiv intrinsec al respectivelor mărci sau a utilizării acestora.
Rezultă din tot ceea ce precedă că primul aspect al primei critici trebuie respins.
Cu privire la al doilea aspect al primei critici, întemeiat pe eroarea camerei de recurs cu privire la cunoașterea de către reclamantă, în momentul depunerii mărcilor contestate, a mărcilor identice sau similare ale intervenientei
[
omissis
]
În speță, camera de recurs a considerat că cunoașterea de către reclamantă a drepturilor intervenientei privind semne identice sau similare mărcilor contestate, pentru articole de îmbrăcăminte, a fost stabilită pe baza circumstanțelor ce urmează.
În primul rând, la punctele 33-37 din deciziile atacate, camera de recurs a subliniat, pe baza unor declarații scrise date sub jurământ de unii avocați care au apărat interesele intervenientei și a unui e‑mail al avocatului reclamantei adresat unuia dintre consilierii intervenientei sus‑menționați, că era stabilit că directorul general al reclamantei, domnul Holzer, a încercat să contacteze autoritățile responsabile ale intervenientei în vederea obținerii unui acord de licență mondial pe la începutul anilor 2000. Camera de recurs a constatat că aceste fapte erau anterioare datei de depunere în Mexic, în 2003, a mărcii comunitare ANN TAYLOR, prima dintre mărcile reclamantei înregistrată în această țară și care cuprinde elementele verbale „ann taylor”, pe care se bazează pentru a justifica strategia de expansiune comercială către Uniune. Camera de recurs a apreciat că reclamanta, în pofida argumentelor sale, a admis existența acestei tentative.
[
omissis
]
Pe de altă parte, reclamanta contestă validitatea, pe de o parte, a declarațiilor scrise date sub jurământ de avocații intervenientei, pentru motivul că acești avocați ar fi angajații acesteia din urmă, și, pe de altă parte, a e‑mailului unuia dintre avocații săi, pentru motivul că acest avocat nu cunoștea în mod direct conținutul și scopul demersului efectuat de domnul Holzer și că, dat fiind caracterul confidențial al acestui e‑mail, EUIPO era împiedicat să îl ia în considerare.
În speță, pe de o parte, trebuie precizat că niciun element din dosar nu permite să se conchidă că avocații de la care provin respectivele declarații și care reprezintă interesele intervenientei sunt angajați de aceasta sau au o legătură cu aceasta în alt mod.
În schimb, rezultă din anexele la cererea de declarare a nulității care conține aceste declarații că doi dintre acești avocați sunt colaboratori în cadrul cabinetului de avocatură F., Z., L. și Z., cu sediul în New York, New York (Statele Unite), iar ceilalți doi sunt colaboratori în cadrul a două cabinete de avocați cu sediul în Mexic, primul în cadrul cabinetului A. & L., iar cel de al doilea în cadrul cabinetului O. & Cia.
Prin urmare, trebuie să se deducă de aici că acești avocați sunt independenți și au calitatea de terți în raport cu intervenienta.
În plus, avocații sunt, în principiu, supuși unui cod de conduită profesional care le impune printre altele să dea dovadă de integritate, în caz contrar putând face obiectul unor sancțiuni disciplinare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia și alții,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, punctele
și
).
Prin urmare, valoarea probantă a declarațiilor pe proprie răspundere în cauză este în mod necesar mai mare decât cea a angajaților intervenientei sau a unor persoane legate, într‑un fel sau altul, de aceasta din urmă [a se vedea în acest sens Hotărârea din 13 iunie 2012, Süd‑Chemie/OAPI – Byk‑Cera (CERATIX),
T‑312/11
, nepublicată,
EU:T:2012:296
, punctul
].
[
omissis
]
Pe de altă parte, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, confidențialitatea comunicărilor dintre avocați și clienți trebuie să facă obiectul unei protecții la nivelul Uniunii, în cazul în care corespondența cu avocatul este legată de apărarea clientului, iar respectivul avocat este independent (a se vedea Hotărârea din 14 septembrie 2010, Akzo Nobel Chemicals și Akcros Chemicals/Comisia și alții,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, punctele
și
și jurisprudența citată). În materie de concurență, această protecție are ca efect să sustragă aceste comunicări de la competențele de investigație ale Comisiei și să se opună adoptării pe baza acestora a unei decizii de impunere a unei amenzi pentru o încălcare a dreptului concurenței al Uniunii (Hotărârea din 29 februarie 2016, Deutsche Bahn și alții/Comisia,
T‑267/12
, nepublicată,
EU:T:2016:110
, punctul
).
Or, presupunând că această jurisprudență este aplicabilă elementelor de probă utilizate în cadrul procedurilor în fața EUIPO, e‑mailul avocatului reclamantei, menționat la punctul 84 de mai sus, este adresat unuia dintre avocații intervenientei. Prin urmare, nu este vorba despre o comunicare între avocați și clienți, în sensul jurisprudenței citate la punctul 102 de mai sus. Deși este adevărat că acest e‑mail se referă la elementele care au fost aduse la cunoștința avocatului reclamantei de aceasta din urmă, trebuie să se constate că aceasta nu susține că ea nu ar fi permis divulgarea acestor elemente reprezentanților intervenientei și nici intervenientei însăși, ceea ce, de altfel, nu reiese nicidecum din e‑mailul respectiv. Avertismentul aflat în subsolul acestui e‑mail, care figurează, în mod obișnuit, în corespondențele profesionale, se opune numai divulgării acestui e‑mail către terți sau publicării sale și nu poate, în sine, să constituie un obstacol în calea utilizării lor în cadrul procedurii de declarare a nulității în litigiu, care le privește pe reclamantă și intervenientă înseși.
În orice caz, trebuie precizat că elementele care privesc obiectul demersurilor domnului Holzer pe lângă intervenientă transmise în acest e‑mail figurau de asemenea în declarațiile sub jurământ date de avocații intervenientei și au fost preluate, în parte, de reclamantă însăși în propriile sale declarații în fața EUIPO. Aceste elemente nu aveau, așadar, în sine, un caracter confidențial.
Prin urmare, camera de recurs a putut să considere în mod întemeiat că declarațiile scrise date sub jurământ de avocații intervenientei și e‑mailul unuia dintre avocații săi constituiau elemente de probă valabile și probante pentru a identifica obiectul demersurilor întreprinse de domnul Holzer pe lângă intervenientă înainte de înregistrarea mărcii comunitare ANN TAYLOR în Mexic.
În rest, trebuie precizat că, deși este adevărat că reclamanta contestă că acele demersuri vizau încheierea unui acord pentru comercializarea de ceasuri sub marca ANN TAYLOR, ea nu a prezentat niciun element de explicație cu privire la scopul și la conținutul demersurilor menționate, cărora totuși le recunoaște existența. Or, ea era cea mai în măsură pentru a lămuri camera de recurs asupra intențiilor care stau la baza acestor demersuri și pentru a o convinge, în pofida elementelor de probă menționate mai sus, că aceste demersuri nu aveau legătură cu exploatarea comercială a mărcii ANN TAYLOR.
[
omissis
]
Cu privire la a doua critică, întemeiată pe o eroare de apreciere a camerei de recurs cu privire la intenția reclamantei în momentul depunerii mărcilor contestate
A doua critică cuprinde două aspecte.
Pe de o parte, reclamanta susține că nu pot fi luate în considerare circumstanțele pe care camera de recurs le‑a reținut pentru a aprecia că exista din partea titularului mărcilor contestate o intenție deliberată de a crea o asociere între acestea și mărcile intervenientei, în condițiile în care nu îi pot fi atribuite direct și nu țin de controlul sau de influența sa.
Pe de altă parte, reclamanta susține că respectiva cameră de recurs nu a luat în considerare alte circumstanțe de natură să explice comportamentul său și să demonstreze buna sa credință. În această privință, ea susține, în primul rând, că nu i se poate reproșa că a exploatat în mod abuziv reputația mărcii intervenientei, ca urmare a lipsei unei asemenea reputații, a diferenței dintre produsele protejate de semnele în conflict și a exploatării serioase și continue a celor două mărci contestate. În al doilea rând, aceasta afirmă că nu ar exista niciun element de natură să stabilească faptul că înregistrarea mărcilor contestate, care a constituit o etapă logică în strategia sa comercială, ar fi avut ca obiectiv să împiedice un terț să intre pe piață. În al treilea rând, aceasta susține că nu s‑a putut dovedi nicio relație anterioară cu intervenienta și că mărcile contestate constituie o creație independentă.
EUIPO și intervenienta contestă această argumentație.
Cu privire la primul aspect al celei de a doua critici, întemeiat pe luarea în considerare eronată a unor circumstanțe care nu pot fi atribuite reclamantei
[
omissis
]
În primul rând, trebuie arătat că, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 87-105 de mai sus, camera de recurs a putut considera, fără a săvârși o eroare, că s‑a stabilit corespunzător cerințelor legale că, anterior depunerii primei mărci mexicane ANN TAYLOR, reclamanta a încercat să obțină dreptul de a comercializa ceasuri sub o marcă identică deținută de intervenientă și că aceasta din urmă refuzase să dea curs acestor demersuri.
Prin urmare, camera de recurs putea considera că aceste circumstanțe constituiau un prim indiciu al relei‑credințe a reclamantei. Astfel, succesiunea faptelor care caracterizează aceste circumstanțe sugerează că utilizarea mărcii ANN TAYLOR de către reclamantă își are originea în intenția de a‑și apropria acest semn pentru comercializarea de ceasuri și de a determina o asociere cu mărcile anterioare identice sau similare ale intervenientei fără consimțământul acesteia din urmă, în lipsa obținerii unui astfel de consimțământ și chiar în situația în care s‑a opus în mod expres unei astfel de utilizări a mărcii sus‑menționate.
În al doilea rând, trebuie precizat că, după cum s‑a amintit la punctul 54 de mai sus, utilizarea semnului contestat poate constitui un element care trebuie luat în considerare pentru a stabili intenția care a condus la cererea de înregistrare a acestui semn, inclusiv utilizarea ulterioară a acestei cereri. Prin urmare, în mod întemeiat camera de recurs a considerat că, în pofida faptului că circumstanțele invocate de intervenientă în ceea ce privește utilizarea mărcilor mexicane ale reclamantei au intervenit ulterior datei de depunere a mărcilor contestate, ele erau de natură să clarifice intențiile sale la momentul depunerii respective și trebuiau, în această calitate, să fie luate în considerare [a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 16 mai 2017, Airhole Facemasks/EUIPO – sindustrysurf (AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT),
T‑107/16
,
EU:T:2017:335
, punctul
].
[
omissis
]
Cu privire la al doilea aspect al celei de a doua critici, întemeiat pe omisiunea camerei de recurs de a lua în considerare circumstanțele invocate de reclamantă ca fiind de natură să dovedească buna sa credință
Reclamanta se întemeiază pe pretinsa lipsă, în speță, a circumstanțelor care au fost reținute în jurisprudența anterioară ca fiind de natură să constituie o dovadă de rea‑credință, cum ar fi tentativa de a se plasa în contextul imaginii de renume sau de a profita de reputația mărcii anterioare [Hotărârea din 8 mai 2014, Simca Europe/OAPI – PSA Peugeot Citroën (Simca),
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
, punctul
], faptul de a solicita înregistrarea unei mărci în unicul scop de a împiedica un terț să intre pe piață și să utilizeze propria marcă (Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctul
), faptul de a solicita o compensație financiară (Hotărârea din 8 mai 2014, Simca,
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
, punctul
), precum și circumstanțele în care semnul contestat a fost creat, modul în care a fost utilizat de la crearea sa, logica comercială care stă la baza cererii de înregistrare a semnului ca marcă a Uniunii Europene, precum și cronologia evenimentelor care au condus la această depunere.
În această privință, în primul rând, rezultă din jurisprudența citată la punctul 52 de mai sus că lipsa unui factor pe care, în contextul special al litigiului sau al chestiunii pe care o aveau atunci de soluționat, Tribunalul sau Curtea l‑a considerat a fi pertinent pentru a stabili reaua‑credință a solicitantului nu se opune în mod necesar posibilității ca reaua‑credință a solicitantului mărcii să fie constatată în circumstanțe diferite. Astfel, după cum s‑a amintit la punctul 53 de mai sus, noțiunea de rea‑credință, în sensul articolului 59 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul 2017/1001, nu poate fi cantonată la o categorie limitată de circumstanțe particulare.
În al doilea rând, contrar susținerilor reclamantei, atât circumstanțele în care a fost creat semnul contestat, cât și modul în care au fost utilizate, precum și logica comercială care a stat la baza depunerii mărcilor contestate și cronologia evenimentelor care au condus la această depunere constituie în speță elemente pertinente care pot dovedi reaua‑credință.
Astfel, în măsura în care, după cum arată însăși reclamanta, mărcile contestate au ca scop extinderea protecției unor mărci identice depuse pentru prima dată în Mexic, în mod întemeiat camera de recurs a luat în considerare circumstanțele în care acestea au fost create, modul în care au fost utilizate, logica comercială care a stat la baza acesteia, precum și cronologia evenimentelor care au condus la depunerea lor. După cum rezultă din cuprinsul punctelor 124-155 de mai sus, camera de recurs a putut deduce, pe de o parte, succesiunea faptelor ce caracterizează crearea primei mărci mexicane ANN TAYLOR a reclamantei, care ilustra intenția acesteia de a utiliza marca identică a intervenientei fără consimțământul acesteia și crearea unei asocieri cu aceasta din urmă, și, pe de altă parte, utilizarea respectivei mărci mexicane, punerea în aplicare a unei strategii comerciale având ca efect să determine o astfel de asociere.
Faptul că aceste circumstanțe nu se raportează direct la depunerea mărcilor contestate și la utilizarea acestora în Uniune este lipsită de incidență, din moment ce reclamanta nu a furnizat niciun element de natură să indice că depunerea și utilizarea în cauză răspundeau unor obiective diferite de cele ale depunerii și utilizării mărcilor pe care le‑a înregistrat în Mexic. Dimpotrivă, potrivit reclamantei înseși, depunerea mărcilor contestate se înscrie în cadrul unei strategii comerciale care vizează extinderea protecției mărcilor sale mexicane anterioare.
În al treilea rând, raționamentul reclamantei potrivit căruia nu i se poate imputa că urmărește să se plaseze în contextul renumelui mărcii ANN TAYLOR a intervenientei în lipsa unui astfel de renume nu poate fi acceptat.
Astfel, pe de o parte, elementele de probă pe care s‑a întemeiat camera de recurs demonstrează, în lipsa unei explicații alternative credibile, că exploatarea unei asocieri între marca americană ANN TAYLOR a intervenientei și marca mexicană identică a reclamantei ținea de strategia comercială a acesteia din urmă. În consecință, trebuie să se deducă de aici în mod necesar că reclamanta considera că avea un interes într‑o astfel de exploatare, independent de chestiunea dacă era stabilit renumele mărcii intervenientei.
Pe de altă parte, trebuie amintit că intervenienta a depus cereri de înregistrare a unor mărci la EUIPO și pe lângă autoritățile statelor membre pentru semnul ANN TAYLOR sau pentru semne similare anterior depunerii mărcilor contestate. Trebuie adăugat că intervenienta a furnizat elemente care indică o cunoaștere a mărcii sale în rândul anumitor profesioniști din sectorul modei din Regatul Unit și achiziții de produse comercializate sub această marcă de consumatori stabiliți în Uniune. Aceste elemente sugerează dezvoltarea de către intervenientă a unei strategii comerciale destinate consumatorilor din Uniune, de care reclamanta, ținând seama de propria strategie, este susceptibilă să beneficieze. Acestea nu permit, așadar, repunerea în discuție a raționamentului camerei de recurs potrivit căruia depunerea mărcilor contestate se înscrie în cadrul aceleiași strategii de asociere cu marca ANN TAYLOR a intervenientei precum cea care stă la baza depunerii și a utilizării mărcilor mexicane ale reclamantei, a căror protecție urmăresc să o extindă.
[
omissis
]
În al cincilea rând, nici împrejurarea că reclamanta nu i‑a solicitat o compensație financiară intervenientei, și nici, chiar presupunând că ar fi dovedit, faptul că ar fi existat o exploatare serioasă și continuă a mărcilor contestate de la depunerea lor nu constituie, în raport cu circumstanțele speței, elemente de natură să demonstreze că respectiva depunere corespundea unor intenții legitime. Astfel, comportamentul de rea‑credință imputat reclamantei de camera de recurs nu se raportează nici la tentativa de a obliga intervenienta să o compenseze din punct de vedere financiar, nici la depunerea unei mărci pur speculative, ci la intenția de a‑și apropria semnul ANN TAYLOR, fără consimțământul intervenientei, precum și de a suscita în mod deliberat o asociere cu mărcile anterioare identice sau similare acesteia.
[
omissis
]
În consecință, camera de recurs era îndreptățită să considere că demersurile reclamantei, menționate la punctele 169 și 170 de mai sus, reflectau intenția acesteia de a împiedica intervenienta să extindă utilizarea mărcii sale ANN TAYLOR la sectorul ceasurilor în Uniune, extindere care putea corespunde, din partea acesteia din urmă, dacă aceasta i‑ar fi fost intenția, unei strategii comerciale legitime. În schimb, din moment ce s‑a demonstrat că depunerea mărcilor contestate se înscria într‑o strategie de rea‑credință care urmărea aproprierea, fără acordul intervenientei, a semnului ANN TAYLOR și suscitarea unei asocieri cu mărcile identice sau similare ale acesteia din urmă, nu se poate considera că tentativa de obstrucționare a reclamantei urmărește obiectivul legitim de a proteja aceste mărci contestate împotriva utilizării abuzive a unui semn identic sau similar de către un actor recent de pe piață (a se vedea în acest sens și prin analogie Hotărârea din 11 iunie 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punctele
-
).
Rezultă din tot ceea ce precedă că trebuie respins al doilea aspect al celei de a doua critici și, prin urmare, a doua critică în totalitate.
În ceea ce privește a treia critică, întemeiată pe o eroare de apreciere a camerei de recurs cu privire la valoarea probantă a elementelor prezentate de intervenientă în susținerea cererii sale de declarare a nulității și la sarcina probei
Reclamanta susține că concluziile camerei de recurs se întemeiază pe elemente de probă secundare, insuficiente și neconcludente și că i se impune obligația de a dovedi lipsa de evenimente care ține de
probatio diabolica
.
EUIPO și intervenienta contestă această argumentație.
În această privință, este suficient să se arate că, după cum demonstrează analiza efectuată în cadrul examinării primelor două critici, elementele de probă pe care se întemeiază concluziile camerei de recurs nu ar putea fi considerate ca fiind insuficiente, secundare sau neconcludente.
Pe de o parte, rezultă din cuprinsul punctelor 91-103 de mai sus că reclamanta nu a demonstrat că elementele de probă prezentate de intervenientă în vederea stabilirii existenței unei tentative din partea domnului Holzer de a obține un acord de licență nu erau concludente sau nu trebuiau să fie luate în considerare de camera de recurs.
Pe de altă parte, după cum rezultă din cuprinsul punctelor 126-152 de mai sus, în mod întemeiat a considerat camera de recurs că elementele de probă furnizate de intervenientă în ceea ce privește utilizarea comercială a mărcii mexicane ANN TAYLOR a reclamantei îi erau imputabile. De asemenea, rezultă din cuprinsul punctelor 153-155 și 169-173 de mai sus că în mod întemeiat camera de recurs a putut să considere că aceste elemente de probă au fost confirmate prin elemente referitoare, pe de o parte, la depunerea de către reclamantă a unor mărci identice cu mărcile anterioare de renume, fără consimțământul titularilor acestora, și, pe de altă parte, la eforturile sale de a se opune utilizării în Uniune a mărcii ANN TAYLOR a intervenientei pentru ceasuri.
Prin urmare, reclamanta nu poate susține că în speță camera de recurs a procedat în detrimentul său la o răsturnare a sarcinii probei și a stabilit în sarcina sa obligația de a prezenta probe imposibil de furnizat.
Astfel, este adevărat că, după cum amintește reclamanta, revine persoanei care a solicitat declararea nulității sarcina să stabilească existența relei‑credințe a solicitantului la momentul depunerii cererii de înregistrare a mărcii contestate. Cu toate acestea, astfel cum s‑a arătat la punctul 36 de mai sus, revine acestuia din urmă, care este cel mai în măsură din acest punct de vedere, să furnizeze explicații plauzibile de natură să convingă EUIPO că intențiile sale sunt legitime în prezența unor circumstanțe obiective de natură să răstoarne prezumția de bună‑credință aferentă unei astfel de depuneri. Or, în speță, existau asemenea circumstanțe obiective, iar reclamanta nu a furnizat nicio explicație plauzibilă care să permită camerei de recurs să constate că, în pofida acestor circumstanțe, depunerea mărcilor contestate corespundea unor intenții legitime.
Reiese din ceea ce precedă că a treia critică trebuie respinsă și, prin urmare, acțiunile în totalitate.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunile.

2)
Obligă Holzer y Cia, SA de CV să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) și de Annco, Inc.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 23 mai 2019.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.
(
)	Sunt redate numai punctele din prezenta hotărâre a căror publicare este considerată utilă de către Tribunal.