CELEX: 62020CJ0271
Begäran om förhandsavgörande
System för handel med utsläppsrätter för växthusgaser
System för gratis tilldelning av utsläppsrätter
Beslut 2011/278/EU
Artikel 3 d
Delanläggning med bränsleriktmärke
Begreppen förbränning och bränsle
Framställning av primärkoppar genom flamsmältning
Ansökan om tilldelning
Utsläppsrätter som det ansökts om men som ännu inte tilldelats vid utgången av en handelsperiod
Möjlighet att tilldela dessa utsläppsrätter under den följande handelsperioden för att verkställa ett domstolsavgörande som meddelats efter den förstnämnda handelsperiodens utgång

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av dels artikel 3 d i kommissionens beslut 2011/278/EU av den 27 april 2011 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG (
EUT L 130, 2011, s. 1
), dels detta besluts tidsmässiga tillämpningsområde med avseende på den tredje handelsperioden (2013–2020).
Begäran har framställts i ett mål mellan bolaget Aurubis AG och Bundesrepublik Deutschland (Förbundsrepubliken Tyskland), företrädd av Umweltbundesamt, Deutsche Emissionshandelsstelle (Federala miljömyndigheten, avdelningen för handel med utsläppsrätter, Tyskland) (nedan kallad DEHSt), angående de utsläppsrätter för växthusgaser (nedan kallade utsläppsrätter) som Aurubis ska tilldelas gratis för en verksamhet som består i framställning av primärkoppar.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 2003/87
Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG av den 13 oktober 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG (
EUT L 275, 2003, s. 32
), i den lydelse som var tillämplig vid antagandet av beslut 2011/278 och som är relevant vid prövningen av den första frågan omfattar de ändringar som gjorts genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/29/EG av den 23 april 2009 om ändring av direktiv 2003/87 i avsikt att förbättra och utvidga gemenskapssystemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser (
EUT L 140, 2009, s. 63
) (nedan kallat direktiv 2003/87).
Direktiv 2003/87 har därefter ändrats ytterligare, bland annat genom Europaparlamentets och rådets beslut (EU) 2015/1814 av den 6 oktober 2015 om upprättande och användning av en reserv för marknadsstabilitet för unionens utsläppshandelssystem och om ändring av direktiv 2003/87 (
EUT L 264, 2015, s. 1
) och genom Europaparlamentets och rådets direktiv (EU) 2018/410 av den 14 mars 2018 om ändring av direktiv 2003/87 för att främja kostnadseffektiva utsläppsminskningar och koldioxidsnåla investeringar, och beslut (EU) 2015/1814 (
EUT L 76, 2018, s. 3
). Artikel 10.1, artikel 10a.5 och 10a.7 samt artikel 13 i direktiv 2003/87, i deras lydelse enligt direktiv 2018/410, är relevanta vid prövningen av den andra frågan. Lydelsen av de övriga bestämmelserna i direktiv 2003/87, såsom den citeras nedan, var redan i kraft när beslut 2011/278 antogs och är fortfarande i kraft.
Artikel 1 i direktiv 2003/87 har rubriken ”Syfte”. I första stycket i den artikeln anges följande:
”Genom detta direktiv införs ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser … vilket syftar till att på ett kostnadseffektivt och ekonomiskt effektivt sätt minska utsläppen av växthusgaser.”
Artikel 2 i detta direktiv har rubriken ”Tillämpningsområde”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Detta direktiv skall tillämpas på utsläpp från de verksamheter som anges i bilaga I och för de växthusgaser som anges i bilaga II.”
Artikel 3 i nämnda direktiv, med rubriken ”Definitioner”, har följande lydelse:
”I detta direktiv avses med
…
t)
förbränning
: varje oxidation av bränslen, oavsett hur den värme, el eller mekaniska energi som produceras genom denna process används, och all annan direkt därtill anknuten verksamhet, inbegripet rening av rökgaser,
…”
Artikel 10 i samma direktiv har rubriken ”Auktionering av utsläppsrätter”. I punkt 1 i den artikeln, i dess lydelse enligt direktiv 2018/410, föreskrivs följande:
”Från och med 2019 ska medlemsstaterna auktionera ut alla utsläppsrätter som inte tilldelas gratis i enlighet med artiklarna 10a och 10c i det här direktivet och som inte placeras i den reserv för marknadsstabilitet som upprättas genom [beslut 2015/1814] eller annulleras …
…”
Artikel 10a i direktiv 2003/87 har rubriken ”Unionstäckande övergångsbestämmelser för gratis tilldelning”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”…
Genom de [harmoniserade åtgärder som Europeiska kommissionen beslutar om för gratis tilldelning av utsläppsrätter] ska det i möjligaste mån fastställas unionstäckande förhandsriktmärken för att garantera att tilldelningen sker på ett sätt som ger incitament till minskade växthusgasutsläpp och energieffektiv teknik genom att beakta de mest effektiva teknikerna …
…”
I artikel 10a.5 och 10a.7, i dess lydelse enligt direktiv 2018/410, föreskrivs följande:
”5.   I syfte att respektera den auktioneringsandel som anges i artikel 10 ska, för varje år då summan av gratis utsläppsrätter inte når upp till det maximala antalet med beaktande av auktioneringsandelen, de utsläppsrätter som återstår för att nå upp till denna högsta mängd användas för att förhindra eller begränsa minskning av gratis tilldelning för att upprätthålla auktioneringsandelen under senare år. Om emellertid den högsta nivån nås, ska gratistilldelningen justeras i enlighet med detta. …
…
7.   Utsläppsrätter från det maximala antal som avses i punkt 5 i denna artikel som inte tilldelas gratis senast 2020 ska avsättas för nya deltagare, tillsammans med 200 miljoner utsläppsrätter som placerats i reserven för marknadsstabilitet i enlighet med artikel 1.3 i beslut [2015/1814]. Av de utsläppsrätter som avsatts, ska upp till 200 miljoner återgå till reserven för marknadsstabilitet vid slutet av perioden 2021–2030 om de inte tilldelats för den perioden.
Från och med 2021 ska utsläppsrätter som enligt punkterna 19 och 20 inte har tilldelats anläggningar tillföras den mängd utsläppsrätter som avsatts i enlighet med första stycket första meningen i den här punkten.
…”
Artikel 13 i direktiv 2003/87 har rubriken ”Utsläppsrätternas giltighet”. I den artikeln, i dess lydelse enligt direktiv 2018/410, föreskrivs följande:
”Utsläppsrätter som utfärdas från och med den 1 januari 2013 ska vara giltiga för obestämd tid. Utsläppsrätter som utfärdas från och med den 1 januari 2021 ska innehålla uppgifter som visar under vilken tioårsperiod från och med den 1 januari 2021 de utfärdades och vara giltiga för utsläpp från och med den berörda periodens första år.”
Artikel 19 i direktiv 2003/87 har rubriken ”Register”. I punkt 1 i den artikeln föreskrivs följande:
”Utsläppsrätter som utfärdas från och med den 1 januari 2012 ska hållas i unionsregistret för att möjliggöra åtgärder för underhåll av de depåkonton som öppnats i medlemsstaterna och för tilldelning, överlämnande och annullering av utsläppsrätter …”
Artikel 20 i detta direktiv har rubriken ”Central förvaltare”. I punkt 1 i den artikeln anges följande:
”Kommissionen skall utse en central förvaltare, som skall föra en oberoende transaktionsförteckning, i vilken utfärdande, överlåtelse och annullering av utsläppsrätter redovisas.”
Bilaga I till direktiv 2003/87 innehåller en tabell över de verksamhetskategorier som omfattas av detta direktiv. Bland dessa kategorier förekommer ”Produktion eller bearbetning av icke-järnmetaller, inklusive produktion av legeringar, raffinering, gjutning etcetera, där förbränningsenheter med en sammanlagd tillförd effekt (inklusive bränslen som används som reduktionsmedel) på mer än 20 [megawatt (MW)] används”.
I bilaga II till samma direktiv anges de växthusgaser som avses. I bilagan tas bland annat koldioxid (CO
) upp.
Direktiv 2009/29
Skäl 37 i direktiv 2009/29 har följande lydelse:
”För att tydligt ange att alla typer av pannor, brännare, turbiner, värmeaggregat, processugnar, förbränningsugnar, rostugnar, brännugnar, värmningsugnar, torkar, motorer, bränsleceller, enheter för tvåstegsförbränning för avskiljning av koldioxid, facklor och enheter för termisk eller katalytisk efterbränning omfattas av direktiv 2003/87/EG bör en definition av förbränning läggas till.”
Beslut 2011/278
I skälen 1, 12 och 18 i beslut 2011/278 angavs följande:
”(1)
Enligt artikel 10a i [direktiv 2003/87] ska kommissionen anta [unions]täckande och fullt harmoniserade genomförandebestämmelser för tilldelning av utsläppsrätter genom vilka det i möjligaste mån ska fastställas förhandsriktmärken för att garantera att gratistilldelningen av utsläppsrätter sker på ett sätt som ger incitament till minskade växthusgasutsläpp och energieffektiv teknik genom att beakta de mest effektiva teknikerna, ersättningsmöjligheter, alternativa produktionsprocesser, högeffektiv kraftvärmeproduktion, effektiv energiåtervinning från restgaser, användande av biomassa samt avskiljning och lagring av koldioxid, om sådana möjligheter finns, och åtgärderna ska inte ge incitament till att öka utsläppen. Tilldelningarna måste fastställas före handelsperioden så att marknaden ska kunna fungera på rätt sätt.
…
(12)
När det inte har gått att ta fram ett produktriktmärke trots att det förekommer växthusgaser med rätt till gratis utsläppsrätter, bör tilldelningen göras på grundval av allmänna alternativa metoder (s.k. fallback). Det finns en hierarki med tre alternativa metoder som har tagits fram i syfte att maximera minskningarna av växthusgasutsläpp och att maximera energibesparingarna för åtminstone delar av de berörda produktionsprocesserna. Riktmärket för värme kan tillämpas på värmeförbrukningsprocesser där en mätbar värmebärare används. I fall där icke mätbar värme förbrukas kan man använda bränsleriktmärket. … För processutsläpp ska utsläppsrätterna tilldelas på grundval av historiska utsläpp. …
…
(18)
För att undvika snedvridning av konkurrensen och säkerställa en välfungerande koldioxidmarknad bör medlemsstaterna när de fastställer tilldelningen till enskilda anläggningar se till att det inte förekommer dubbla tilldelningar eller dubbelräkning. I det sammanhanget bör medlemsstaterna fästa särskild uppmärksamhet vid fall där en riktmärkt produkt tillverkas vid flera anläggningar, där flera riktmärkta produkter produceras vid samma anläggning eller där intermediära produkter utbyts över anläggningars gränser.”
I artikel 3 i beslutet, med rubriken ”Definitioner”, angavs följande:
”I detta beslut gäller följande definitioner:
…
b)
delanläggning med produktriktmärke
: insatsvaror, utgående varor och motsvarande utsläpp relaterade till produktionen av en produkt för vilken riktmärke anges i bilaga I.
c)
delanläggning med värmeriktmärke
: insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke, relaterade till produktion eller import från en anläggning eller annan enhet som omfattas av EU-systemet, eller båda, av mätbar värme som
–
förbrukas inom anläggningens gränser vid tillverkning av produkter, vid produktion av mekanisk energi som inte används vid elproduktion, vid uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning för elproduktion, eller
–
exporteras till en anläggning eller annan enhet som inte omfattas av EU-systemet med undantag av förbrukning för elproduktion.
d)
delanläggning med bränsleriktmärke
: insatsvaror, utgående varor och motsvarande som inte omfattas av en delanläggning med produktriktmärke relaterade till produktion av icke mätbar värme genom förbränning av bränsle som förbrukas vid tillverkning av produkter, eller vid produktion av mekanisk energi som inte används för elproduktion, uppvärmning eller kylning med undantag av förbrukning vid elproduktion, inbegripet säkerhetsfackling.
e)
mätbar värme
: ett nettovärmeflöde som transporteras genom identifierbara rör eller kanaler med hjälp av ett värmetransportmedium såsom ånga, varmluft, vatten, olja, metallsmälta och salter, och för vilket en värmemätare är installerad eller kan installeras.
…
g)
icke mätbar värme
: all annan värme än mätbar värme.
h)
delanläggning med processutsläpp
: växthusgasutsläpp förtecknade i bilaga I till direktiv [2003/87] andra än [CO
], som inträffar utanför systemgränserna för ett produktriktmärke som ingår i bilaga I, eller [utsläpp av CO
] som inträffar utanför systemgränserna för ett produktriktmärke som ingår i bilaga I, på grund av någon av följande verksamheter samt utsläpp som härrör från förbränning av ofullständigt oxiderat kol producerat som ett resultat av följande verksamheter i syfte att producera mätbar värme, icke mätbar värme eller el, under förutsättning att utsläpp som skulle ha inträffat vid förbränning av en mängd naturgas som motsvarar det tekniskt användbara energiinnehållet i det förbrända ofullständigt oxiderade kolet dras ifrån:
i)
Kemisk eller elektrolytisk reduktion av metallföreningar i metallmalmer, koncentrat och sekundärmaterial.
ii)
Avskiljning av orenheter från metaller och metallföreningar.
iii)
Sönderfall av karbonater, utom sådana som används för rökgastvätt.
iv)
Kemiska synteser där det kolhaltiga materialet ingår i reaktionen, i ett primärt syfte som inte är värmegenerering.
v)
Användning av kol som innehåller tillsatser eller råmaterial i ett primärt syfte som inte är värmegenerering.
vi)
Kemisk eller elektrolytisk reduktion av oxider av halvmetaller eller icke-metaller såsom kiseloxider och fosfater.
…”
I artikel 6 i beslutet, med rubriken ”Uppdelning i delanläggningar”, angavs följande:
”1.   Vid tillämpning av detta beslut ska medlemsstaterna vid behov dela upp varje anläggning som har rätt till gratis utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv [2003/87] i en eller flera av följande delanläggningar:
a)
Delanläggning med produktriktmärke.
b)
Delanläggning med värmeriktmärke.
c)
Delanläggning med bränsleriktmärke.
d)
Delanläggning med processutsläpp.
Delanläggningarna ska i den mån det är möjligt motsvara fysiska delar av anläggningen.
…
2.   Summan av insatsvaror, utgående varor och utsläpp från var och en av delanläggningarna ska inte överskrida anläggningens totala utsläpp.”
Beslut 2011/278 upphörde att gälla med verkan från och med den 1 januari 2021 genom kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/331 av den 19 december 2018 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i direktiv 2003/87 (
EUT L 59, 2019, s. 8
).
Enligt artikel 27 i denna delegerade förordning ska detta beslut dock fortsätta att tillämpas på tilldelningar som avser perioden före den 1 januari 2021.
Förordning (EU) nr 389/2013.
I artikel 4 i kommissionen förordning (EU) nr 389/2013 av den 2 maj 2013 om upprättande av ett unionsregister i enlighet med direktiv 2003/87 och Europaparlamentets och rådets beslut nr 280/2004/EG och nr 406/2009/EG samt om upphävande av kommissionens förordningar (EU) nr 920/2010 och (EU) nr 1193/2011 (
EUT L 122, 2013, s. 1
), föreskrevs följande:
”1.   Ett unionsregister har upprättats för den handelsperiod i EU:s utsläppshandelssystem som inleds den 1 januari 2013 och följande handelsperioder ska upprättas.
2.   Den centrala förvaltaren ska driva och upprätthålla unionsregistret och dess tekniska infrastruktur.
3.   Medlemsstaterna ska använda unionsregistret för att uppfylla sina förpliktelser enligt artikel 19 i direktiv [2003/87] och … för att säkerställa tillförlitlig redovisning av utsläppsrätter …
…”
Artikel 6 i denna förordning, med rubriken ”Europeiska unionens transaktionsförteckning”, har följande lydelse:
”1.   Europeiska unionens transaktionsförteckning, i form av en standardiserad elektronisk databas, i enlighet med artikel 20 i direktiv [2003/87], ska upprättas för transaktioner inom ramen för denna förordning. …
2.   Den centrala förvaltaren ska driva och underhålla transaktionsförteckningen …
…”
I artikel 16 i nämnda förordning, med rubriken ”Öppnande av verksamhetsutövardepåkonto i unionsregistret”, föreskrevs följande:
”1.   Den behöriga myndigheten eller verksamhetsutövaren ska inom 20 arbetsdagar från det att tillståndet för utsläpp av växthusgaser har trätt i kraft förse den nationella administratören med den information som [krävs], och ska lämna ansökan till den nationella administratören om att öppna ett verksamhetsutövardepåkonto i unionsregistret.
2.   Den nationella administratören ska inom 20 arbetsdagar från mottagandet av [denna] information … öppna ett verksamhetsutövardepåkonto för varje anläggning i unionsregistret eller informera sökanden om att kontoansökan har avslagits …”
Artikel 41 i samma förordning har rubriken ”Utfärdande av utsläppsrätter”. I punkt 1 i den artikeln angavs följande:
”Den centrala förvaltaren kan, beroende på vad som är lämpligt, öppna ett konto för EU:s totala antal utsläppsrätter, ett konto för EU:s totala antal utsläppsrätter för luftfart, ett konto för EU:s auktionering av utsläppsrätter, ett konto för EU:s auktionering av utsläppsrätter för luftfart, ett EU-konto för inväxling av reduktionsenheter och ett EU-konto för internationella reduktionsenheter, och ska upprätta eller annullera konton och utsläppsrätter i enlighet med kraven i unionens lagstiftning …”
I artikel 43 i förordning nr 389/2013, med rubriken ”Överföring av allmänna utsläppsrätter som ska tilldelas gratis”, föreskrevs följande:
”Den centrala förvaltaren ska i god tid överföra allmänna utsläppsrätter från kontot för EU:s totala antal utsläppsrätter till EU:s konto för tilldelning i en mängd som motsvarar summan av de utsläppsrätter som tilldelas gratis enligt medlemsstaternas nationella fördelningstabeller.”
Artikel 51 i denna förordning, med rubriken ”Införande av nationella fördelningstabeller i EU:s transaktionsförteckning,” hade följande lydelse:
”1.   Varje medlemsstat ska lämna sin nationella fördelningstabell för perioden 2013–2020 till kommissionen senast den 31 december 2012. …
2.   Kommissionen ska ålägga den centrala förvaltaren att föra in den nationella fördelningstabellen i EU:s transaktionsförteckning om den anser att den nationella fördelningstabellen är förenlig med direktiv [2003/87], beslut [2011/278] och beslut som antas av kommissionen i enlighet med artikel 10c.6 i direktiv [2003/87] …”
I artikel 52 i nämnda förordning, med rubriken ”Ändringar av nationella fördelningstabeller”, angavs följande:
”1.   Den nationella administratören ska ändra den nationella fördelningstabellen i EU:s transaktionsförteckning om
a)
en anläggnings tillstånd har dragits in eller på annat sätt löpt ut,
b)
en anläggning har upphört med verksamheten,
c)
en anläggning har delats upp i två eller flera anläggningar,
d)
två eller flera anläggningar har sammanslagits till en enda anläggning.
2.   En medlemsstat ska underrätta kommissionen om ändringar av sin nationella fördelningstabell, i fråga om
a)
tilldelning till nya deltagare eller tilldelning till nya deltagare efter en betydande kapacitetsökning,
b)
delvis upphörande av verksamheter och betydande kapacitetsminskningar,
c)
gratis tilldelning enligt artikel 10c i direktiv [2003/87] som motiveras mot bakgrund av utvecklingen av de investeringar som har gjorts och rapporterats till kommissionen i enlighet med artikel 10c.1 i det direktivet,
d)
andra ändringar som inte avses i punkt 1.
Efter anmälan enligt första stycket ska kommissionen ålägga den centrala förvaltaren att göra motsvarande ändringar av den nationella fördelningstabellen i EU:s transaktionsförteckning om den anser att ändringarna av den nationella fördelningstabellen är förenliga med direktiv [2003/87], beslut [2011/278] och beslut som antas av kommissionen i enlighet med artikel 10c.6 i direktiv [2003/87]. I annat fall ska den avslå ändringarna inom rimlig tid och utan dröjsmål informera den berörda medlemsstaten om skälen för beslutet och ange kriterier som ska uppfyllas för att en kommande tabell ska kunna godkännas.”
I artikel 53 i samma förordning, med rubriken ”Gratis tilldelning av allmänna utsläppsrätter”, föreskrevs följande:
”1.   Den nationella administratören ska för varje verksamhetsutövare, år och rättslig grund … ange i den nationella fördelningstabellen om en anläggning bör tilldelas några utsläppsrätter för året i fråga.
2.   Från och med den 1 februari 2013 ska den centrala förvaltaren se till att unionsregistret överför allmänna utsläppsrätter automatiskt från EU:s konto för tilldelning av utsläppsrätter i enlighet med den relevanta nationella fördelningstabellen till … Verksamhetsutövardepåkonto …
…”
Förordning nr 389/2013 upphörde att gälla med verkan den 1 januari 2021 genom kommissionens delegerade förordning (EU) 2019/1122 av den 12 mars 2019 om komplettering av direktiv 2003/87 vad gäller unionsregistrets funktion (
EUT L 177, 2019, s. 3
).
Enligt artikel 88 andra stycket i denna delegerade förordning ska förordning nr 389/2013 dock fortsätta att gälla till och med den 1 januari 2026 för alla åtgärder som krävs avseende den tredje handelsperioden (2013–2020).
Beslut 2015/1814
Skäl 7 i beslut 2015/1814 har följande lydelse:
”… För att undvika en situation med obalans på marknaden när det gäller tillgången på utsläppsrätter i slutet av en handelsperiod och i början av nästa, med eventuella skadliga effekter på marknaden, bör bestämmelser införas om att delar av en stor tillgångsökning i slutet av en handelsperiod ska auktioneras ut under de två första åren av nästa period. För att ytterligare förbättra stabiliteten på den europeiska koldioxidmarknaden och undvika att på konstlad väg öka tillgången i slutet av den handelsperiod som inleddes 2013 bör utsläppsrätter som inte tilldelats anläggningar enligt artikel 10a.7 i direktiv [2003/87] och utsläppsrätter som inte tilldelats anläggningar på grund av tillämpningen av artikel 10a.19 och 10a.20 i det direktivet (nedan kallade icke tilldelade utsläppsrätter) placeras i reserven 2020. …”
I artikel 1 i detta beslut, med rubriken ”Reserv för marknadsstabilitet”, föreskrivs följande:
”1.   En reserv för marknadsstabilitet ska upprättas 2018, och utsläppsrätter ska placeras i reserven från och med den 1 januari 2019.
…
3.   De utsläppsrätter som inte tilldelats anläggningarna enligt artikel 10a.7 i direktiv [2003/87/EG] och utsläppsrätter som inte tilldelats anläggningar på grund av tillämpningen av artiklarna 10a.19 och 10a.20 i det direktivet ska placeras i reserven 2020. …
…”
Tysk rätt
I 9 § punkt 1 Treibhausgas-Emissionshandelsgesetz (lagen om handel med utsläppsrätter för växthusgaser) av den 21 juli 2011 (BGBl. 2011 I, s. 1475), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, föreskrivs följande:
”Verksamhetsutövare tilldelas gratis utsläppsrätter i enlighet med principerna i artikel 10a … i direktiv [2003/87] i dess aktuella lydelse och principerna i beslut [2011/278].”
I 2 § leden 27 och 29 Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas-Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (förordningen om tilldelning av utsläppsrätter för växthusgaser för handelsperioden 2013–2020) av den 26 september 2011 (BGB1. 2011 I, s. 1921), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet (nedan kallad ZuV 2020), definieras begreppen ”delanläggning med bränsleriktmärke” och ”delanläggning med riktmärke för processutsläpp” på liknande sätt som i artikel 3 d och 3 h i beslut 2011/278.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Aurubis driver en anläggning i Hamburg (Tyskland) som framställer primärkoppar. Eftersom denna verksamhet ingår i den kategori av verksamheter i bilaga I till direktiv 2003/87 som avser ”[p]roduktion eller bearbetning av icke-järnmetaller … där förbränningsenheter med en sammanlagd tillförd effekt … på mer än 20 MW används”, är Aurubis skyldigt att delta i systemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser (nedan kallat utsläppshandelssystemet).
Den aktuella anläggningen består av de båda delanläggningarna Rohhüttenwerk Nord och Rohhüttenwerk Ost. Det nationella målet rör endast verksamheten vid den sistnämnda delanläggningen.
Rohhüttenwerk Ost är ett smältverk i vilket primärkoppar erhålls genom flamsmältning av kopparkoncentrat enligt den så kallade Outokumpu-processen.
Det kopparkoncentrat som används i smältverket består huvudsakligen av koppar, svavel och järn. Det innehåller även spår av kol och andra ämnen. För att erhålla primärkoppar blandas kopparkoncentratet först med sand och annat finkornigt material. Det på detta sätt erhållna preparatet placeras i en flamsmältningsugn med en blandning av luft och syrgas. På grund av den kemiska reaktionen mellan syret och, i synnerhet, de svavelämnen som ingår i nämnda kopparkoncentrat, överstiger temperaturen i ugnen 1200 grader Celsius, vilket medför att kopparkoncentratet smälter. De ämnen som erhålls på detta sätt utgörs av skärsten (blandning av kopparsulfid och järnsulfid), järnsilikat och svaveldioxid (SO
). Därefter förs skärstenen in i en konverter där återstoden av svavel och järn oxideras. Värme genereras även vid detta tillfälle. Den produkt som erhålls på detta stadium placeras i en anodugn, i vilken återstoden av svavel omvandlas till SO
. På detta sätt erhålls slutligen primärkoppar.
Rohhüttenwerk Ost släpper ut CO
i atmosfären på grund av förekomsten av kol, med en halt på cirka 0,7 procent, i det kopparkoncentrat som används. Detta smältverk släpper ut cirka 29000 ton CO
per år.
Efter en ansökan från Aurubis den 20 januari 2012 om tilldelning av utsläppsrätter för nämnda smältverk tilldelade DEHSt, genom beslut av den 17 februari 2014, Aurubis 2596999 gratis utsläppsenheter för den tredje handelsperioden (2013–2020).
Genom beslut av den 3 april 2018, som meddelades som svar på en begäran om omprövning från Aurubis, återkallade DEHSt delvis sitt beslut av den 17 februari 2014, i den del DEHSt hade tilldelat fler än 1784398 utsläppsrättsenheter. DEHSt angav som motivering att framställning av primärkoppar från kopparkoncentrat inte kunde beaktas inom ramen för en ”delanläggning med bränsleriktmärke”, utan skulle hänföras till en ”delanläggning med processutsläpp”.
Den 30 april 2018 väckte Arubis talan mot beslutet av den 3 april 2018 vid den hänskjutande domstolen. Bolaget har hävdat att tilldelningen av gratis utsläppsrätter borde ha grundats på 2 § led 27 ZuV 2020 och artikel 3 d i beslut 2011/278. Enligt bolaget omfattas framställning av primärkoppar genom flamsmältning inte av någon av de verksamheter som nämns i 2 § led 29 ZuV 2020 och artikel 3 h i beslut 2011/278.
Enligt DEHSt föreligger ”delanläggning med bränsleriktmärke” endast när det primära syftet med användningen av ett material är värmeproduktion. Kopparkoncentrat är emellertid ett råmaterial och det primära syftet med dess användning är att framställa primärkoppar. Dessutom är detta koncentrat inte föremål för fullständig förbränning, i motsats till vad som krävs för tillämpning av bränsleriktmärket. För övrigt utgör ”bränslen”, i den mening som avses i artikel 3 d i beslut 2011/278, bränslen som kan ersättas med andra bränslen, bland annat naturgas. Kopparkoncentrat lämpar sig inte för ett sådant byte.
DEHSt har även påpekat att det redan finns ett överskott för att täcka Aurubis behov av utsläppsrätter, med en andel på cirka 130 procent, och att bolaget, om antalet utsläppsrätter som det ska tilldelas beräknades på grundval av bränsleriktmärket, skulle få täckning på cirka 220 procent av sina behov och således kunna sälja en stor del av de utsläppsrätter som tilldelats.
Den hänskjutande domstolen har konstaterat att om Rohhüttenwerk Ost ansågs vara en ”delanläggning med bränsleriktmärke”, skulle kopparkoncentratet eller åtminstone det svavel som kopparkoncentratet innehåller kvalificeras som ”bränsle”.
Den hänskjutande domstolen har erinrat om att EU-domstolen, i punkt 53 i domen av den 20 juni 2019, ExxonMobil Production Deutschland (
C‑682/17
,
EU:C:2019:518
), slog fast att artikel 3 t i direktiv 2003/87 inte begränsar begreppet förbränning till att endast avse de oxidationsreaktioner som själva genererar en växthusgas. Denna tolkning av EU-domstolen är emellertid inte nödvändigtvis avgörande för tolkningen av begreppet bränsle, i den mening som avses i artikel 3 d i beslut 2011/278.
Mot bakgrund av skälen i DEHSts tilldelningsbeslut ska det fastställas huruvida en tilldelning på grundval av bränsleriktmärket förutsätter, såsom denna myndighet har hävdat, att det primära syftet med förbränningen är att producera värme, varvid det ska preciseras att det kopparkoncentrat som används i förevarande fall tjänar både som råmaterial och bränsle. Det finns dessutom anledning att precisera huruvida artikel 3 d i beslut 2011/278, såsom DEHSt också har hävdat, endast avser förbränning av bränslen som är utbytbara mot andra bränslen.
Den hänskjutande domstolen vill för övrigt få klarhet i följderna av att den tredje handelsperioden löpte ut den 31 december 2020. Nämnda domstol har angett att enligt tysk rättspraxis har slutet av den första och den andra handelsperioden fått till följd att anspråk på utsläppsrätter som ännu inte hade tilldelats den 30 april året efter utgången av den aktuella handelsperioden inte längre kan göras gällande, eftersom det inte finns någon uttrycklig övergångsbestämmelse i tysk rätt. Det finns i tysk rätt inte heller någon övergångsbestämmelse som omfattar den tredje handelsperioden.
Ingen av de relevanta unionsrättsakterna innehåller en bestämmelse om utjämning av rättigheter mellan flera perioder. Det föreskrivs inte heller att utsläppsrätter särskilt ska avsättas inför domstolsavgöranden. En omständighet som ger stöd för uppfattningen att övergången från den tredje till den fjärde perioden inte innebär att de utsläppsrätter som ännu inte hade tilldelats den 31 december 2020 upphör att gälla kan man emellertid finna i beslut 2015/1814, som kräver att vissa utsläppsrätter som inte tilldelats den 31 december 2020 ska placeras i en reserv.
Mot denna bakgrund beslutade Verwaltungsgericht Berlin (Förvaltningsdomstolen i Berlin, Tyskland) att vilandeförklara målet och hänskjuta följande frågor till EU‑domstolen för ett förhandsavgörande:
”1)
Är villkoren i artikel 3 d i [beslut 2011/278] för gratis tilldelning av utsläppsrätter på grundval av en delanläggning med bränsleriktmärke uppfyllda, när det i en anläggning för produktion av icke-järnmetaller vilken avses i bilaga I till direktiv 2003/87 används ett svavelhaltigt kopparkoncentrat i en flamsmältningsugn för att framställa primärkoppar och den icke mätbara värme som krävs för att smälta kopparmalm som ingår i detta koncentrat huvudsakligen alstras genom oxidation av svavlet i nämnda koncentrat, vilket innebär att kopparkoncentratet används både som råmaterial och som bränsle för värmegenerering?
2)
Om fråga 1 besvaras jakande:
Kan rätten till en ytterligare gratis tilldelning av utsläppsrätter för den tredje handelsperioden tillgodoses efter utgången av den tredje handelsperioden med utsläppsrätter för den fjärde handelsperioden, när en sådan rätt till utsläppsrätter fastställs av en domstol först efter utgången av den tredje handelsperioden, eller bortfaller rätten till ännu inte tilldelade utsläppsrätter vid utgången av den tredje handelsperioden?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida artikel 3 d i beslut 2011/278 ska tolkas på så sätt att begreppet ”delanläggning med bränsleriktmärke”, när det rör sig om en anläggning som framställer primärkoppar och vars verksamhet avses i bilaga I till direktiv 2003/87, omfattar ett flamsmältverk som utför oxidation av det svavel som ingår i det använda råmaterialet, vilket består av kopparkoncentrat.
EU-domstolen erinrar om att beslut 2011/278 innehåller harmoniserade bestämmelser för gratis tilldelning av utsläppsrätter och har antagits av kommissionen enligt artikel 10a i direktiv 2003/87. Det föreskrivs i denna artikel att anläggningar inom vissa verksamhetsområden ska tilldelas utsläppsrätter, vilkas antal gradvis ska minska under den tredje handelsperioden (2013–2020), med målet att all gratis tilldelning av dessa utsläppsrätter ska ha avskaffats år 2027 (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 december 2020, Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, punkterna
och
).
I förevarande fall har det inte bestritts att Aurubis anläggning för framställning av primärkoppar omfattas av dessa övergångsbestämmelser om gratis tilldelning av utsläppsrätter.
Vad beträffar den tredje handelsperioden, som är den enda period som är i fråga i det nationella målet, ankom det på DEHSt att, för att fastställa det antal utsläppsrätter som Aurubis skulle tilldelas gratis, i enlighet med artikel 6 i beslut 2011/278, dela upp anläggningen i en eller flera ”delanläggningar” som i den mån det var möjligt motsvarade anläggningens fysiska delar.
I beslutet föreskrevs för detta ändamål fyra kategorier av delanläggningar, som angavs i artikel 6 och som definierades i artikel 3 b–d och h i beslutet. Dessa kategorier av delanläggningar, vilka utgjordes av ”delanläggningar med produktriktmärke”, ”delanläggningar med värmeriktmärke”, ”delanläggningar med bränsleriktmärke” respektive ”delanläggningar med processutsläpp”, var ömsesidigt uteslutande, eftersom en och samma verksamhet endast kunde omfattas av en av nämnda kategorier (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2016, Borealis m.fl.,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, punkterna
och
).
Enligt skäl 12 i beslut 2011/278 var uppräkningen av kategorier av delanläggningar ”med värmeriktmärke”, ”med bränsleriktmärke” och ”med processutsläpp”, vilka kallades ”alternativa metoder”, som var tillämpliga i fall där det inte varit möjligt att ta fram ett ”produktriktmärke”, men där det förekommit växthusgaser som kunde leda till gratis tilldelning av utsläppsrätter, dessutom hierarkiska (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2016, Borealis m.fl.,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, punkterna
och
). Kategorin ”delanläggningar med processutsläpp” utgjorde i detta avseende endast den sista alternativa metoden (dom av den 18 januari 2018, INEOS,
C‑58/17
,
EU:C:2018:19
, punkt
).
Det ankom följaktligen på DEHSt att, innan den kvalificerade en delanläggning som en ”delanläggning med processutsläpp”, först kontrollera om det fanns ett ”produktriktmärke” för delanläggningen och, i den mån så inte var fallet, pröva huruvida anläggningens aktuella industriella produktionsmedel omfattades av begreppet ”delanläggning med värmeriktmärke” eller av begreppet ”delanläggning med bränsleriktmärke”.
Det framgår av begäran om förhandsavgörande att det smältverk som är aktuellt i det nationella målet använder sig av ett svavelhaltigt kopparkoncentrat som råmaterial. Det svavel som ingår i koncentratet oxideras successivt i en flamsmältningsugn, i en konverter och i en anodugn. Den värme som genereras på detta sätt är inte mätbar och gör det möjligt att smälta den kopparmalm som ingår i nämnda koncentrat, vilket leder till slutprodukten, nämligen primärkoppar. Eftersom samma koncentrat även innehåller kol släpper smältverket ut CO
i atmosfären.
Av detta följer att smältverket genererar värme som inte omfattas av begreppet mätbar värme, i den mening som avses i artikel 3 e i beslut 2011/278, utan av begreppet icke mätbar värme, i artikel 3 g i det beslutet, och att denna värme förbrukas vid framställningen av en produkt, nämligen primärkoppar, för vilken det inte anges något riktmärke i bilaga I till beslut 2011/278.
Detta innebär att ett sådant smältverk varken omfattas av begreppet ”delanläggning med produktriktmärke” eller av begreppet ”delanläggning med värmeriktmärke”.
Eftersom DEHSt i förevarande fall beslutade att smältverket i Rohüttenwerk Ost omfattades av begreppet ”delanläggning med processutsläpp”, i den mening som avses i artikel 3 h i beslut 2011/278, medan Aurubis anser att smältverket omfattas av begreppet ”delanläggning med bränsleriktmärke”, i den mening som avses i artikel 3 d i detta beslut, ska det fastställas huruvida definitionen i sistnämnda bestämmelse – som när den är tillämplig har företräde framför nämnda artikel 3 h – omfattar ett sådant smältverk.
Vad här gäller frågan huruvida värmen, i ett smältverk med de kännetecken som det har erinrats om i punkt 59 ovan, produceras ”genom förbränning av bränsle”, i den mening som avses i artikel 3 d i nämnda beslut, önskar den hänskjutande domstolen få klarhet i huruvida DEHSt gjorde en riktig bedömning när den fann att denna formulering endast avser fullständig förbränning av bränslen som inte omfattas av det råmaterial som används och som i den delanläggning som är aktuell i det nationella målet kan ersättas med andra bränslen, såsom naturgas.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkterna 42–44 i sitt förslag till avgörande görs det ingen sådan begränsning av räckvidden av begreppen förbränning och bränsle i vare sig artikel 3 t i direktiv 2003/87 eller artikel 3 d i beslut 2011/278.
Eftersom unionslagstiftaren, genom den definition som ges i artikel 3 t i direktiv 2003/87, har preciserat att begreppet förbränning på ett generellt sätt avser ”varje oxidation av bränslen”, kan det inte hävdas att förbränning, i den mening som avses i direktivet och de rättsakter som antagits på grundval av direktivet, endast ska anses äga rum när ett bränsle oxideras i sin helhet.
En sådan restriktiv tolkning överensstämmer inte med lagstiftarens avsikt, såsom denna kommer till uttryck i skäl 37 i direktiv 2009/29. Såsom följer av detta skäl var syftet med att införa artikel 3 t i direktiv 2003/87 således att ”tydligt ange” att begreppet ”förbränning” har en särskilt vid räckvidd, som omfattar verksamhet som bedrivs med ”alla typer av pannor, brännare, turbiner, värmeaggregat, processugnar, förbränningsugnar, rostugnar, brännugnar, värmningsugnar, torkar, motorer, bränsleceller, enheter för tvåstegsförbränning för avskiljning av koldioxid, facklor och enheter för termisk eller katalytisk efterbränning”. Ingen av de bestämmelser som unionslagstiftaren eller kommissionen sedan dess har antagit med stöd av sina delegerade befogenheter ger anledning att tro att begreppet förbränning därmed endast avser reaktioner där alla beståndsdelar i de insatsvaror som omfattas av den verksamhet som bedrivs med dessa industriella produktionsmedel oxideras i sin helhet.
Eftersom begreppet bränsle inte heller har definierats restriktivt av nämnda lagstiftare eller av kommissionen, med stöd av dess delegerade befogenheter, kan lagstiftningen om utsläppshandelssystemet inte tillämpas på ett sådant sätt att man från tillämpningsområdet undantar förbränning av bränsleämnen i råmaterial som har en lägre kolhalt än den i annat oftare använt material och som, i en viss teknisk process, inte kan ersättas med ett sådant material som har en högre kolhalt.
Det framgår nämligen inte av direktiv 2003/87 eller beslut 2011/278 att övergångsbestämmelserna om gratis tilldelning av utsläppsrätter endast ska tillämpas på verksamheter i vilka material som har en mycket hög kolhalt används och vilka således genererar utsläpp i mängder som överstiger ett visst gränsvärde. Det anges inte heller i dessa rättsakter att förbränning ska uteslutas från bränsleriktmärket när de ämnen som används som bränsle ingår i det råmaterial som används inom den aktuella industriverksamheten.
Räckvidden av definitionen i artikel 3 d i beslut 2011/278 kan inte begränsas tolkningsvis genom att ytterligare krav eller fall för uteslutande tillkommer som inte anges där och som inte heller kan anses följa av andra bestämmelser i detta beslut eller i direktiv 2003/87. Ett sådant tillvägagångssätt skulle strida mot rättssäkerhetsprincipen, vilken kräver att unionens lagstiftning medför att berörda personer på ett otvetydigt sätt kan få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och vidta åtgärder i enlighet därmed (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 juni 2021, Jumbocarry Trading,
C‑39/20
,
EU:C:2021:435
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten för övrigt har påpekat i punkt 48 i sitt förslag till avgörande, med hänvisning till artikel 10a.1 i direktiv 2003/87 och skäl 1 i beslut 2011/278, syftar systemet för gratis tilldelning av utsläppsrätter till att ge incitament till minskade växthusgasutsläpp och energieffektiv teknik. Den vinst som kan erhållas från försäljning av utsläppsrätter som har tilldelats, men som inte längre ska överlämnas när den aktuella verksamhetsutövaren har minskat sina utsläpp genom att investera i innovativa tekniker, utgör en integrerad del av incitamentet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 april 2018, PPC Power,
C‑302/17
,
EU:C:2018:245
, punkt
). Den omständigheten att verksamhetsutövaren, på grund av sådana investeringar, erhåller en större vinst från de utsläppsrätter som mottagits gratis på grundval av kriterier som fastställts i den tillämpliga lagstiftningen motverkar således inte utsläppshandelssystemets syfte.
Eftersom något annat inte har angetts i beslut 2011/278 ska begreppet ”förbränning av bränsle” i artikel 3 d i beslutet följaktligen tillämpas i enlighet med den innebörd som begreppet har i artikel 3 t i direktiv 2003/87, vilken omfattar varje oxidation av bränsleämnen. Eftersom det är utrett att den icke mätbara värmen i ett sådant smältverk som det som är aktuellt i det nationella målet huvudsakligen produceras genom oxidation av de svavelämnen som ingår i ett koncentrat som har införts i en ugn, ska smältverkets verksamhet anses bestå i ”produktion av icke mätbar värme genom förbränning av bränsle som förbrukas vid tillverkning av produkter”, i den mening som avses i nämnda artikel 3 d.
Vad slutligen avser frågan huruvida insatsvaror, utgående varor och motsvarande utsläpp från ett sådant smältverk ”är relaterade till” denna produktion av icke mätbar värme som förbrukas vid tillverkningen av produkter, ska det påpekas att inte heller detta uttryck kan tolkas på ett sådant sätt att det utöver kommissionens definition tillkommer ett materiellt villkor som inte föreskrivs i definitionen.
Med hänsyn till användningen av nämnda uttryck kan artikel 3 d i beslut 2011/278 således inte tolkas på så sätt att den, för tillämpningen av bränsleriktmärket, kräver att produktionen av icke mätbar värme utgör ett ”syfte”, eller till och med det ”primära syftet” med den aktuella verksamheten.
Det framgår tvärtom av lydelsen av denna bestämmelse att den bland annat avser delanläggningar vars syfte är tillverkning av en produkt eller energiproduktion och som för detta ändamål förbrukar icke mätbar värme. Produktionen av denna värme är följaktligen inte syftet med de aktuella delanläggningarna, utan snarare det medel som är oundgängligt för att uppnå detta syfte.
Det krav som anges i definitionen i artikel 3 d i beslut 2011/278, enligt vilket insatsvaror, utgående varor och motsvarande utsläpp ska vara ”relaterade till” produktion av icke mätbar värme genom förbränning av bränsle som förbrukas vid tillverkning av produkter, innebär att det måste finnas ett operativt samband mellan dessa insatsvaror, utgående varor och utsläpp, å ena sidan, och denna förbränning, å andra sidan. Med förbehåll för de kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, framstår det, mot bakgrund av kännetecknen för funktionen vid det smältverk som är aktuellt i det nationella målet, vilka beskrivs i begäran om förhandsavgörande, som om det finns ett sådant samband mellan det aktuella kopparkoncentratet, i dess egenskap av insatsvara, och den förbränning som genererar icke mätbar värme, liksom mellan förbränningen och smältverkets utgående varor och utsläpp.
Om den hänskjutande domstolen skulle konstatera att det antal gratis utsläppsrätter som Aurubis hade rätt till under den tredje handelsperioden (2013–2020) måste rättas, är det i samband med denna rättelse viktigt att beakta det antal utsläppsrätter som bolaget redan tilldelats för att, i enlighet med skäl 18 och artikel 6.2 i beslut 2011/278, säkerställa att ingen verksamhet som bedrivs vid den anläggning som är aktuell i det nationella målet räknas dubbelt.
Av det ovan anförda följer att den första frågan ska besvaras enligt följande. Artikel 3 d i beslut 2011/278 ska tolkas på så sätt att begreppet ”delanläggning med bränsleriktmärke”, när det rör sig om en anläggning som framställer primärkoppar och vars verksamhet avses i bilaga I till direktiv 2003/87, omfattar ett flamsmältverk som utför oxidation av det svavel som ingår i det använda råmaterialet, vilket består av kopparkoncentrat.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida beslut 2011/278 ska tolkas på så sätt att gratis utsläppsrätter som verksamhetsutövaren vid en anläggning har rätt till för den tredje handelsperioden (2013–2020) fortfarande kan tilldelas denna verksamhetsutövare efter den 31 december 2020, för att verkställa ett domstolsavgörande som meddelats efter detta datum.
Det ska i detta hänseende erinras om att var och en vars unionsrättsligt garanterade fri- eller rättigheter har kränkts har rätt till ett effektivt rättsmedel inför en domstol (se, för ett liknande resonemang, dom av den 20 april 2021, Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, punkt
och där angiven rättspraxis).
När den som ansöker om gratis tilldelning av utsläppsrätter för den tredje handelsperioden (2013–2020) i god tid och med rätta har bestritt den behöriga nationella myndighetens beslut om fastställande av antalet utsläppsrätter som ska tilldelas, ska sökanden följaktligen kunna göra gällande sina rättigheter, även i det fall där det är först efter utgången av denna period som den nationella domstol vid vilken det aktuella målet pågår konstaterar att denna myndighet har tillämpat unionens lagstiftning om utsläppshandelssystemet felaktigt. I annat fall skulle sökanden förlora sin rätt till ett effektivt rättsmedel så fort det visar sig att ett domstolsavgörande inte längre kan meddelas under den aktuella handelsperioden.
Vad gäller frågan huruvida rätten till tilldelning för den tredje handelsperioden under sådana omständigheter fortfarande kan tillgodoses genom gratis tilldelning av utsläppsrätter till följd av ett domstolsavgörande som meddelats efter utgången av denna period, ska det påpekas att lagstiftningen om utsläppshandelssystemet inte gör det möjligt att i detta syfte tilldela utsläppsrätter för den fjärde handelsperioden. De sistnämnda utsläppsrätterna, som avses i artikel 13 andra meningen i direktiv 2003/87, ska, i enlighet med denna bestämmelse, tilldelas med stöd av en handelsperiod efter den 31 december 2020 och ska endast vara giltiga för utsläpp från och med den nya periodens första år.
Denna lagstiftning utgör däremot inte hinder för att gratis utsläppsrätter, som hänför sig till den tredje handelsperioden och som på något sätt som föreskrivs i lag fortfarande finns tillgängliga för den behöriga myndigheten, överförs till verksamhetsutövardepåkontot för den berörda anläggningen, för att verkställa ett domstolsavgörande i vilket det fastställs att det föreligger rätt till sådana utsläppsrätter. Den omständigheten att utsläppsrätterna i en sådan situation tilldelas efter den 31 december 2020 hindrar inte att de kan kvalificeras som ”utsläppsrätter som utfärdas från och med den 1 januari 2013”, i den mening som avses i artikel 13 första meningen i direktiv 2003/87. Eftersom nämnda utsläppsrätter enligt denna bestämmelse ska vara giltiga för obestämd tid, kan överföringen av dessa utsläppsrätter till verksamhetsutövardepåkontot ingå bland de åtgärder som den behöriga myndigheten vidtar för att följa ett domstolsavgörande.
Denna tolkning stöds av delegerad förordning 2019/331, som trädde i kraft den 1 januari 2021, i vars artikel 27 det anges att beslut 2011/278 ska fortsätta att tillämpas på tilldelningar som avser perioden före den 1 januari 2021. Såsom framgår av denna artikel är det av betydelse att beslut 2011/278 inte upphör att ha rättsverkningar för den tredje handelsperioden efter det att denna period har löpt ut.
Bestämmelserna i lagstiftningen om utsläppshandelssystemet, som specifikt avser kontona, registret och EU:s transaktionsförteckning, å ena sidan, och de nationella fördelningstabellerna, å andra sidan, gör det möjligt att rätta en tilldelning för den tredje handelsperioden efter den 31 december 2020 och att fortfarande tilldela utsläppsrätter för denna period.
För det första följer det av artikel 52.2 d i förordning nr 389/2013 att den behöriga nationella myndigheten kan göra alla ändringar som krävs i den nationella fördelningstabell för den tredje handelsperioden som avses i artikel 51.1 i denna förordning. Eftersom förordning nr 389/2013, i enlighet med artikel 88 andra stycket i delegerad förordning 2019/1122, fortsatte att vara tillämplig efter den 31 december 2020 för nödvändiga insatser avseende denna period, anser domstolen att denna nationella fördelningstabell fortfarande kan ändras.
För det andra kan man av artikel 53.2 i förordning nr 389/2013 dra slutsatsen att det ankommer på den centrala förvaltare som utsetts av kommissionen i enlighet med artikel 20 i direktiv 2003/87 och som enligt artiklarna 4 och 6 i förordning nr 389/2013 är ansvarig för förvaltningen och uppdateringen av registret och EU:s transaktionsförteckning att se till att varje ändring av den nationella fördelningstabellen leder till att antalet utsläppsrätter som rättats på detta sätt överförs från ”EU:s konto för tilldelning” till den berörda verksamhetsutövarens depåkonto.
Artikel 52.2 i denna förordning, av vilken det framgår dels att en ändring av den nationella fördelningstabellen, såsom den som gör sig gällande vid ett domstolsavgörande till förmån för den som ansöker om tilldelning, ska anmälas till kommissionen, dels att den centrala förvaltaren ska registrera denna ändring i EU:s transaktionsförteckning, skulle nämligen förlora sin ändamålsenliga verkan om artikel 53.2 i nämnda förordning tolkades så, att den centrala förvaltaren därefter inte behöver se till att det antal utsläppsrätter som ändrats på detta sätt i den nationella fördelningstabellen och i EU:s transaktionsförteckning faktiskt överförs till verksamhetsutövardepåkontot för den berörda anläggningen.
För det tredje framgår det av artiklarna 41 och 43 i samma förordning att det ankommer på den centrala förvaltaren att upprätta utsläppsrätter i enlighet med kraven i den lagstiftning som är tillämplig och att förse ”EU:s konto för tilldelning” med ett antal utsläppsrätter som motsvarar det antal utsläppsrätter som tilldelas gratis enligt medlemsstaternas nationella fördelningstabeller.
Mot bakgrund av denna skyldighet för den centrala förvaltaren ankommer det på denna att, för det fall det föreligger ett domstolsavgörande som meddelats efter den 31 december 2020 och som medför en ändring av den nationella fördelningstabellen till förmån för verksamhetsutövaren vid en anläggning, undersöka om de utsläppsrätter som felaktigt inte har tilldelats denna verksamhetsutövare under den tredje perioden, enligt artikel 10a.7 i direktiv 2003/87 har placerats i den reserv som skapats genom beslut 2015/1814 eller har auktionerats ut enligt artikel 10 i direktiv 2003/87. Det ankommer därefter på förvaltaren att avgöra huruvida tilldelningen av de aktuella utsläppsrätterna till verksamhetsutövaren ska ske genom att dessa utsläppsrätter tas ur reserven eller på något annat sätt som är förenligt med unionens budgetbestämmelser.
Av det ovan anförda följer att den andra frågan ska besvaras enligt följande. Beslut 2011/278 ska tolkas på så sätt att gratis utsläppsrätter som verksamhetsutövaren vid en anläggning har rätt till för den tredje handelsperioden (2013–2020) fortfarande kan tilldelas denna verksamhetsutövare efter den 31 december 2020, för att verkställa ett domstolsavgörande som meddelats efter detta datum.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Artikel 3 d i kommissionens beslut 2011/278/EU av den 27 april 2011 om fastställande av unionstäckande övergångsbestämmelser för harmoniserad gratis tilldelning av utsläppsrätter enligt artikel 10a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG, ska tolkas på så sätt att begreppet ”delanläggning med bränsleriktmärke”, när det rör sig om en anläggning som framställer primärkoppar och vars verksamhet avses i bilaga I till Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/87/EG av den 13 oktober 2003 om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser inom gemenskapen och om ändring av rådets direktiv 96/61/EG, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/29/EG av den 23 april 2009 om ändring av direktiv 2003/87 i avsikt att förbättra och utvidga gemenskapssystemet för handel med utsläppsrätter för växthusgaser, omfattar ett flamsmältverk som utför oxidation av det svavel som ingår i det använda råmaterialet, vilket består av kopparkoncentrat.

2)
Beslut 2011/278 ska tolkas på så sätt att gratis utsläppsrätter som verksamhetsutövaren vid en anläggning har rätt till för den tredje handelsperioden (2013–2020) fortfarande kan tilldelas denna verksamhetsutövare efter den 31 december 2020, för att verkställa ett domstolsavgörande som meddelats efter detta datum.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.