CELEX: 62018CJ0764
Návrh na začatie prejudiciálneho konanie
Povolenie na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby
Miestny poplatok za užívanie a využívanie verejného majetku
Smernica 2002/20/ES
Uplatnenie na podniky poskytujúce pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu
Pojmy ‚elektronické komunikačné siete‘ a ‚elektronické komunikačné služby‘
Článok 12
Správne poplatky
Článok 13
Poplatky za práva na používanie a práva na inštalovanie zariadení
Pôsobnosť
Obmedzenia výkonu daňovej právomoci členských štátov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21
; Mim. vyd. 13/029, s. 337), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (
Ú. v. EÚ L 337, 2009, s. 37
) (ďalej len „smernica o povolení“).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Ayuntamiento de Pamplona (Mestský úrad v Pamplone, Španielsko) a spoločnosťou Orange España SAU vo veci poplatku za využívanie priestoru na, nad a pod miestnym verejným majetkom na súkromné alebo osobitné účely podnikmi poskytujúcimi služby zásobovania (ďalej len „poplatok za využívanie verejného majetku“), ktorému podlieha táto spoločnosť.
Právny rámec
Právo Únie
Rámcová smernica
Spoločný regulačný rámec pre elektronické komunikačné služby a siete, ako aj súvisiace zariadenia a služby tvorí smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (
Ú. v. ES L 108, 2002, s. 33
; Mim. vyd. 13/029, s. 349), zmenená smernicou 2009/140 (ďalej len „rámcová smernica“), ako aj štyri osobitné smernice, medzi ktoré patrí smernica 2002/20.
Článok 2 rámcovej smernice, nazvaný „Definície“, v bodoch a) a c) stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚elektronická komunikačná sie[ť]‘ znamená prenosové systémy, a kde je to aplikovateľné, i prepojovacie alebo smerovacie zariadenie a iné prostriedky vrátane sieťových prvkov, ktoré nie sú aktívne a ktoré umožňujú prenos signálov po vedení, rádiovými, optickými alebo inými elektromagnetickými prostriedkami vrátane družicových sietí, pevných (s prepájaním okruhov a paketov vrátane internetu) a mobilných pozemských sietí, elektrických káblových systémov v rozsahu, v ktorom sa používajú na prenos signálov, sietí používaných na rozhlasové a televízne vysielanie a sietí káblovej televízie bez ohľadu na typ prenášanej informácie;
…
c)
‚elektronická komunikačná služba‘ znamená službu bežne poskytovanú za úhradu, ktorá pozostáva úplne alebo prevažne z prenosu signálov v elektronických komunikačných sieťach, vrátane telekomunikačných služieb a prenosových služieb v sieťach používaných na vysielanie, s výnimkou služieb poskytujúcich obsah alebo vykonávajúcich edičnú kontrolu obsahu prenášaného pomocou elektronických komunikačných sietí a služieb; nezahŕňa služby informačnej spoločnosti definované v článku 1 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 98/34/ES [z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov (
Ú. v. ES L 204, 1998, s. 37
; Mim. vyd. 13/020, s. 337], ktoré úplne alebo prevažne nepredstavujú prenos signálov v elektronických komunikačných sieťach“.
Smernica o povolení
Podľa článku 1 smernice o povolení:
„1.   Cieľom tejto smernice je podporiť vnútorný trh s elektronickými komunikačnými sieťami a službami prostredníctvom harmonizácie a zjednodušenia pravidiel týkajúcich sa povolenia a podmienok s cieľom uľahčiť ich poskytnutie v rámci spoločenstva [Únie].
2.   Táto smernica sa vzťahuje na povolenia na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb.“
Článok 2 ods. 2 smernice o povolení stanovuje:
„Uplatňuje sa aj toto vymedzenie pojmu:
‚všeobecné povolenie‘ je právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou.“
Článok 12 smernice o povolení s názvom „Správne poplatky“ znie takto:
„1.   Akékoľvek správne poplatky ukladané podnikom poskytujúcim službu alebo sieť podľa všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo poskytnuté právo používania, budú:
a)
celkovo, pokrývať len administratívne náklady, ktoré sú vynaložené pri riadení, kontrole a vymáhaní plánu všeobecného povolenia a práv na používanie a osobitných povinností, ktoré sú spomenuté v článku 6 ods. 2, ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj reguláciu práce, vyžadujúcu prípravu a uplatnenie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutia o prístupe a prepojení; a
b)
ukladané jednotlivým podnikom objektívnym, transparentným a primeraným spôsobom, ktorý minimalizuje dodatočné náklady na správu a súvisiace poplatky.
2.   V prípadoch, kde národné regulačné orgány ukladajú správne poplatky, zverejnia ročný prehľad svojich nákladov na správu a celkovej sumy vybraných poplatkov. Pri existencii rozdielu medzi celkovou sumou poplatkov a nákladov na správu sa urobí primeraná úprava.“
Článok 13 smernice o povolení s názvom „Poplatky za práva na používanie a práva na inštalovanie zariadení“ stanovuje:
„Členské štáty môžu povoliť príslušnému orgánu, aby uložil poplatky za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísiel alebo práva na inštalovanie zariadení nachádzajúcich sa na, cez [nad –
neoficiálny preklad
] alebo pod verejným alebo súkromným majetkom, ktoré odrážajú potrebu zaručiť optimálne použitie týchto zdrojov Členské štáty zabezpečia, aby takéto poplatky boli objektívne odôvodnené, transparentné, nediskriminačné a primerané vo vzťahu k ich zamýšľanému účelu a berúce do úvahy ciele uvedené v článku 8 [rámcovej smernice].“
Španielske právo
Podľa článku 2 prvého odseku Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (finančné nariadenie Mestského úradu v Pamplone č. 22, ktorým sa upravujú poplatky za využívanie priestoru na, nad a pod miestnym verejným majetkom podnikmi poskytujúcimi služby zásobovania) z 28. novembra 2013 (BO v Navarre č. 240, zo 16. decembra 2013, s. 12766) (ďalej len „finančné nariadenie č. 22/2014“):
„Skutočnosťou zakladajúcou povinnosť zaplatiť poplatok uložený v posudzovanom prípade je využívanie priestoru na, nad a pod miestnym verejným majetkom na súkromné alebo osobitné účely pomocou vedení, potrubí a tunelov určených pre pripojenia elektrickej energie, vody, plynu a alebo akejkoľvek inej kvapaliny, pevných telefónnych liniek, mobilných telefónnych liniek a iných elektronických komunikačných služieb, vrátane nosných stĺpov vedení, káblov, podpier, viazacích, distribučných alebo registračných skriniek, transformátorov, koľají, vahadiel, antén, prístrojov na automatický predaj a iných podobných prístrojov súvisiacich s poskytovaním služby.“
Článok 4 ods. 3 finančného nariadenia č. 22/2014 stanovuje:
„Mobilní telefónni operátori, ktorí nie sú vlastníkmi sietí, prostredníctvom ktorých túto službu poskytujú, aj keď sú držiteľmi práv na používanie, prístup alebo pripojenie k týmto sieťam, nemajú povinnosť platiť poplatok.
V ostatných prípadoch poskytovania služieb zásobovania sú platiteľmi poplatku vlastníci využívaných sietí alebo infraštruktúry, ako aj držitelia práva na používanie, prístup alebo pripojenie k týmto sieťam alebo infraštruktúram.“
Článok 5 bod 1 finančného nariadenia č. 22/2014 stanovuje, že zdaniteľný základ ročnej dane sa určí hrubými príjmami plynúcimi z ročného obratu, ktorý zdaniteľné osoby dosiahli v meste, a že kritériá na určenie tohto základu sa neuplatňujú na „mobilných telefónnych operátorov“.
V súlade s článkom 6 tohto finančného nariadenia je sadzba dane stanovená na 1,5 % hrubých príjmov za využívanie fakturovaných operátormi.
Článok 24 Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (kráľovský legislatívny dekrét č. 2/2004, ktorým sa schvaľuje konsolidované znenie zákona o miestnych rozpočtoch) z 5. marca 2004 (BOE č. 59, z 9. marca 2004, s. 10284), a článok 105 ods. 1 tretí pododsek Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (regionálny zákon č. 2/1995 o miestnych rozpočtoch autonómneho spoločenstva Navarra) z 10. marca 1995 (BO v Navarre č. 36, z 20. marca 1995) stanovuje, že pokiaľ ide o poplatky za využívanie povrchu, podzemia alebo nadzemia obecných verejných komunikácií na súkromné alebo osobitné účely, ktoré musia zaplatiť podniky poskytujúce služby týkajúce sa všetkých alebo značnej časti obyvateľov, výška týchto poplatkov predstavuje 1,5 % hrubých príjmov z ročného obratu uvedených podnikov v každom meste.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Orange España predložila mestu Pamplona daňové priznanie týkajúce sa poplatku za využívanie verejného majetku stanoveného vo finančnom nariadení č. 22/2014 za druhý štvrťrok roku 2014 z dôvodu svojej činnosti pevných telefonických služieb a prístupu k internetu vykonávanej na území tohto mesta.
Keďže sa však Orange España domnievala, že uvedený poplatok je v rozpore s právnou úpravou Únie upravujúcou odvetvie telekomunikácií, najmä so smernicou o povolení, ako ju vykladá Súdny dvor, požiadala mesto Pamplona o opravu daňového priznania a o vrátenie preplatku.
Orange España na podporu svojej žiadosti o opravu najprv uviedla, že nebola vlastníkom sietí, ktoré využívala na území mesta Pamplona, ale ich užívateľkou na základe práva na prepojenie. Ďalej spresnila, že pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu patria do pôsobnosti smernice o povolení, ako ju vykladá Súdny dvor, pokiaľ ide o uloženie poplatkov a úhrad podnikom, ktoré vykonávajú svoju činnosť v odvetví mobilných telefonických služieb. Nakoniec tvrdila, že uloženie poplatku, ktorého výška bola vyjadrená výlučne ako pevná percentuálna časť hrubých príjmov podniku, bola v rozpore s článkami 12 a 13 tejto smernice.
Mesto Pamplona zamietlo túto žiadosť, keďže sa domnievalo, že stanovenie výšky poplatku, ktorý sa mal zaplatiť, neobsahovalo nesprávne skutkové posúdenie ani nesprávne právne posúdenie. Orange España podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n
o
1 de Pamplona (Správny súd č. 1 Pamplona, Španielsko). Táto žaloba bola zamietnutá rozsudkom zo 4. decembra 2015 z dôvodu, že Orange España bola jednak vlastníkom sietí infraštruktúry a v dôsledku toho nemohla byť oslobodená od platenia poplatku, a jednak, že výška poplatku bola určená v súlade s článkom 105 ods. 1 tretím pododsekom regionálneho zákona č. 2/1995.
Orange España podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Vyšší súd autonómneho spoločenstva Navarra, Španielsko). Tento súd potvrdil, že Orange España bola ako vlastník sietí a infraštruktúr využívajúcich miestny verejný majetok povinná zaplatiť predmetný poplatok. Odvolaniu však čiastočne vyhovel, keď rozhodol, že spôsob určenia výšky tohto poplatku je v rozpore s článkami 12 a 13 smernice o povolení a že Orange España mala z tohto dôvodu právo na opravu svojho daňového priznania. Uvedený súd sa domnieval, že výšku uvedeného poplatku treba stanoviť so zreteľom na zásady objektivity a proporcionality uvedené v týchto článkoch, a nie v závislosti od hrubých príjmov alebo obratu podniku, pričom suma získaná v tomto prípade prekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie optimálneho využitia obmedzených zdrojov.
Mesto Pamplona podalo kasačný opravný prostriedok na Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko), v ktorom tvrdí, že Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Vyšší súd autonómneho spoločenstva Navarra) nepostupoval v súlade s judikatúrou Súdneho dvora uplatniteľnou na operátorov mobilných telefónov, vyplývajúcou z rozsudku z 12. júla 2012, Vodafone España a France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 a C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), keď ju rozšíril na operátorov poskytujúcich pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu. Orange España na obranu tvrdí, že smernica o povolení nerozlišuje medzi prevádzkovateľmi mobilných telefonických služieb a operátormi pevných telefonických služieb. Výklad článku 13 tejto smernice podaný Súdnym dvorom v tomto rozsudku možno teda použiť na každú situáciu, v ktorej sa poskytovateľom elektronických komunikačných služieb ukladajú poplatky za používanie rádiových frekvencií alebo čísiel alebo inštalovanie zariadení. Orange España okrem toho zdôrazňuje, že Súdny dvor sa v uvedenom rozsudku nevyjadril k spôsobe výpočtu výšky uvedeného poplatku.
Za týchto podmienok Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Vzťahuje sa smernica o povolení, ktorej výklad podal Súdny dvor v súvislosti s podnikmi, ktoré pôsobia v odvetví mobilných telekomunikácií, a osobitne obmedzenia výkonu daňovej právomoci členských štátov stanovené v článkoch 12 a 13 uvedenej smernice, na podniky poskytujúce pevné telefonické služby a internetové služby?
2.
V prípade, ak by odpoveď na predchádzajúcu otázku bola kladná (a rozhodlo by sa, že uvedená smernica sa vzťahuje na poskytovateľov pevných telefonických služieb a internetových služieb), umožňujú články 12 a 13 smernice o povolení členským štátom uložiť poplatok alebo úhradu, ktorého výška sa určí výlučne na základe hrubých príjmov, ktoré podnik, ktorý je vlastníkom inštalovaných zariadení, dosiahol za rok z poskytovania pevných telefonických služieb a internetových služieb na príslušnom území?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica o povolení vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na podniky poskytujúce pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu.
Z článku 1 ods. 2 smernice o povolení vyplýva, že sa vzťahuje na „povolenia na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb“.
Článok 2 ods. 1 smernice o povolení stanovuje, že na účely tejto smernice „sa uplatňujú definície uvedené v článku 2 [rámcovej smernice]“.
V dôsledku toho je na účely určenia pôsobnosti smernice o povolení potrebné odkázať na definície pojmov „elektronické komunikačné siete“ a „elektronické komunikačné služby“ uvedené v rámcovej smernici.
Článok 2 písm. a) rámcovej smernice definuje „elektronickú komunikačnú sieť“ ako „prenosové systémy, a kde je to aplikovateľné, i prepojovacie alebo smerovacie zariadenie a iné prostriedky vrátane sieťových prvkov, ktoré nie sú aktívne a ktoré umožňujú prenos signálov po vedení, rádiovými, optickými alebo inými elektromagnetickými prostriedkami vrátane družicových sietí, pevných (s prepájaním okruhov a paketov vrátane internetu) a mobilných pozemských sietí, elektrických káblových systémov v rozsahu, v ktorom sa používajú na prenos signálov, sietí používaných na rozhlasové a televízne vysielanie a sietí káblovej televízie bez ohľadu na typ prenášanej informácie“.
Podľa článku 2 písm. c) rámcovej smernice „elektronická komunikačná služba“ znamená „službu bežne poskytovanú za úhradu, ktorá pozostáva úplne alebo prevažne z prenosu signálov v elektronických komunikačných sieťach, vrátane telekomunikačných služieb a prenosových služieb v sieťach používaných na vysielanie“.
V prejednávanej veci ide vo veci samej o poskytovanie služieb prístupu k internetu a pevné telefonické služby prostredníctvom káblových sietí a iných technických zdrojov.
Z vyššie uvedených ustanovení vyplýva, že táto smernica na účely definície pojmu „elektronické komunikačné služby“ nerozlišuje medzi pevnými telefonickými službami a mobilnými telefonickými službami. Ako konštatoval generálny advokát v bode 26 svojich návrhov, odôvodnenie 10 rámcovej smernice bez akéhokoľvek rozlišovania medzi pevnými telefonickými službami a mobilnými telefonickými službami uvádza, že „pre služby hlasovej telefónie a prenosu elektronickej pošty platí táto smernica“.
Pokiaľ ide o prístup na internet, článok 2 písm. a) rámcovej smernice výslovne odkazuje na tento prístup a ako konštatoval generálny advokát aj v bode 27 svojich návrhov, odôvodnenie 10 tejto smernice spresňuje, že „prístup k internetu“ je elektronickou komunikačnou službou.
Treba teda konštatovať, že „elektronické komunikačné služby“ v zmysle rámcovej smernice sú službami, ktoré spočívajú v prenose signálov v elektronických komunikačných sieťach, či už sú pevné alebo mobilné, a že zahŕňajú pevné alebo mobilné telefonické služby, ako aj služby prístupu k internetu. Keďže pôsobnosť smernice o povolení je určená v závislosti od definícií uvedených v rámcovej smernici, z vyššie uvedeného vyplýva, že smernica o povolení sa uplatňuje na povolenia na poskytovanie sietí, ako aj na služby prístupu k internetu a pevné telefonické služby.
V dôsledku toho treba na prvú otázku odpovedať tak, že smernica o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje aj na podniky poskytujúce pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa články 12 a 13 smernice o povolení majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podnikom, ktoré sú vlastníkmi infraštruktúry alebo sietí potrebných pre elektronickú komunikáciu a ktoré ich používajú na poskytovanie pevných telefonických služieb a služieb prístupu k internetu, ukladá poplatok, ktorého výška sa určuje výlučne v závislosti od hrubých ročných príjmov týchto podnikov, ktoré získali na území dotknutého členského štátu.
Podľa článku 1 ods. 2 smernice o povolení sa táto smernica uplatňuje na povolenia na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb (pozri rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
Smernica o povolení stanovuje nielen pravidlá týkajúce sa postupov udeľovania všeobecných povolení alebo práv na používanie rádiových frekvencií alebo čísel a obsahu uvedených povolení, ale aj pravidlá týkajúce sa povahy či dokonca rozsahu peňažných povinností súvisiacich s uvedenými postupmi, ktoré môžu členské štáty uložiť podnikom v oblasti elektronických komunikačných služieb (rozsudky zo 4. septembra 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
; zo 6. októbra 2015, Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, bod
, ako aj zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
Ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, v rámci smernice o povolení členské štáty nemôžu vyberať iné poplatky alebo úhrady za poskytovanie sietí a elektronických komunikačných služieb než tie, ktoré sú upravené v tejto smernici (rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatúra).
Z toho vyplýva, že na to, aby ustanovenia smernice o povolení boli uplatniteľné na taký poplatok, o aký ide vo veci samej, skutočnosť, z ktorej vyplýva vznik povinnosti zaplatiť tento poplatok, musí byť spojená s postupom vydávania všeobecného povolenia, ktoré zaručuje podľa článku 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice právo na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb (rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatúra).
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že správne poplatky, ktoré členské štáty môžu na základe článku 12 smernice o povolení uložiť podnikom poskytujúcim elektronické komunikačné siete alebo služby na základe všeobecného povolenia alebo ktorým bolo poskytnuté právo používania s cieľom financovať činnosť národného regulačného orgánu, musia byť určené výlučne na pokrytie celkových administratívnych nákladov na činnosti uvedené v článku 12 ods. 1 písm. a) tejto smernice (rozsudok z 30. januára 2018, X a Visser,
C‑360/15 a C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, bod
).
Okrem toho Súdny dvor už uviedol, že článok 13 smernice o povolení neupravuje všetky poplatky, ktorým podlieha infraštruktúra umožňujúca poskytovať elektronické komunikačné siete a služby (rozsudky zo 4. septembra 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
, ako aj zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatúra).
Tento článok sa totiž týka podrobností stanovenia poplatkov za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel alebo za práva na inštalovanie zariadení na verejnom alebo súkromnom majetku alebo pod ním (rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci článok 2 prvý odsek finančného nariadenia č. 22/2014 stanovuje, že „skutočnosťou zakladajúcou povinnosť zaplatiť poplatok je využívanie priestoru na, nad a pod miestnym verejným majetkom na súkromné alebo osobitné účely pomocou vedení, potrubí a tunelov určených pre pripojenia elektrickej energie, vody, plynu a alebo akejkoľvek inej kvapaliny, pevných telefónnych liniek, mobilných telefónnych liniek a iných elektronických komunikačných služieb…“. Okrem toho podľa článku 4 bodu 3 tohto nariadenia sú platiteľmi uvedeného poplatku tak vlastníci využívaných sietí alebo infraštruktúry, ako aj držitelia práva na používanie, prístup alebo pripojenie k týmto sieťam alebo infraštruktúre, s výnimkou mobilných telefónnych operátorov.
Pokiaľ ide o výklad článku 12 smernice o povolení, zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, ako aj z odpovedí účastníkov konania na otázku položenú Súdnym dvorom na pojednávaní vyplýva, že poplatok za využívanie verejného majetku nepatrí do pôsobnosti tohto článku, keďže sa nevzťahuje na celkové administratívne náklady súvisiace s činnosťami národného regulačného orgánu. Nemožno ho preto považovať za „správny poplatok“ v zmysle uvedeného článku.
V dôsledku toho článok 12 smernice o povolení nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje takýto poplatok.
Pokiaľ ide o výklad článku 13 tejto smernice, Súdny dvor rozhodol, že pojmy „zariadenia“ a „inštalovanie“ použité v tomto článku odkazujú na fyzickú infraštruktúru, ktorá umožňuje poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb, a na jej inštaláciu na dotknutom verejnom alebo súkromnom majetku (rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatúra).
Ako bolo uvedené v bode 38 tohto rozsudku, článok 13 smernice o povolení sa však netýka všetkých poplatkov, ktorým podlieha infraštruktúra umožňujúca poskytovať elektronické komunikačné siete a služby (rozsudok zo 4. septembra 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
).
Ako pritom vyplýva z bodu 40 tohto rozsudku, skutočnosťou zakladajúcou povinnosť zaplatiť poplatok za využívanie verejného majetku je využívanie priestoru na, nad a pod miestnym verejným majetkom na súkromné alebo osobitné účely pomocou rôznych infraštruktúr, pričom osobami povinnými zaplatiť tento poplatok sú prevádzkovatelia sietí alebo poskytovatelia služieb dodávky elektrickej energie, vody, plynu alebo akejkoľvek inej kvapaliny, pevných telefónnych služieb, mobilných telefónnych služieb a iných elektronických komunikačných služieb, ktorí tieto infraštruktúry užívajú alebo využívajú.
Okrem toho článok 4 bod 3 finančného nariadenia č. 22/2014 stanovuje, že uvedenému poplatku podliehajú nielen držitelia práva na používanie, prístup, alebo pripojenie k týmto sieťam alebo infraštruktúram, ale aj ich vlastníci, a to vrátane vlastníkov, ktorí osobne neprevádzkujú tieto siete alebo tieto infraštruktúry.
Z toho vyplýva, že pôsobnosť poplatku za využívanie verejného majetku nie je obmedzená len na operátorov poskytujúcich elektronické komunikačné siete alebo služby alebo operátorov, ktorí majú práva stanovené v článku 13 smernice o povolení, čo však prináleží overiť vnútroštátnemu súdu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
).
Okrem toho finančné nariadenie č. 22/2014 nijako nestanovuje, že pokiaľ ide o súkromné užívanie alebo osobitné využívanie častí verejného majetku pomocou rôznych infraštruktúr, treba na tento účel určiť fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá zavádza takúto infraštruktúru, ako nevyhnutne vyplýva z článku 13 smernice o povolení.
Poplatok za využívanie verejného majetku stanovený týmto finančným nariadením preto nemožno považovať za poplatok uložený podnikom poskytujúcim elektronické komunikačné siete a služby výmenou za právo inštalovať zariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
V dôsledku toho keďže skutočnosť zakladajúca povinnosť zaplatiť poplatok za využívanie verejného majetku súvisí v súlade s uvedeným finančným nariadením s priznaním práva na používanie zariadení na, nad alebo pod miestnym verejným majetkom, nezávisí od práva inštalovania takýchto zariadení v zmysle článku 13 smernice o povolení, ktoré je pripomenuté v bode 43 tohto rozsudku.
Z toho vyplýva, že poplatok stanovený vo finančnom nariadení č. 22/2014 nepatrí do pôsobnosti článku 13 smernice o povolení.
V dôsledku toho článok 13 smernice o povolení nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje poplatok, akým je poplatok za využívanie verejného majetku.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že články 12 a 13 smernice o povolení sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podnikom, ktoré sú vlastníkmi infraštruktúry alebo sietí potrebných pre elektronickú komunikáciu a ktoré ich používajú na poskytovanie pevných telefonických služieb a služieb prístupu k internetu, ukladá poplatok, ktorého výška sa určuje výlučne v závislosti od hrubých ročných príjmov týchto podnikov, ktoré získali na území dotknutého členského štátu.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení), zmenená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje aj na podniky poskytujúce pevné telefonické služby a služby prístupu k internetu.

2.
Články 12 a 13 smernice 2002/20, zmenenej smernicou 2009/140, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podnikom, ktoré sú vlastníkmi infraštruktúry alebo sietí potrebných pre elektronickú komunikáciu a ktoré ich používajú na poskytovanie pevných telefonických služieb a služieb prístupu k internetu, ukladá poplatok, ktorého výška sa určuje výlučne v závislosti od hrubých ročných príjmov týchto podnikov, ktoré získali na území dotknutého členského štátu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.