CELEX: 62018CJ0198
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Reglamentas (EB) Nr. 1346/2000
4 ir 6 straipsniai
Nemokumo bylos
Taikytina teisė
Europos mokėjimo įsakymo procedūra
Pagal sutartį susidariusios skolos nesumokėjimas prieš pradedant bankroto procedūrą
Pagal sutartį prieš pradedant bankroto bylą susidariusia skola grindžiamas reikalavimas dėl įskaitymo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto [nemokumo] bylų (
OL L 160, 2000, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 1 t., p. 191), iš dalies pakeisto 2008 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 788/2008 (
OL L 213, 2008, p. 1
) (toliau – Reglamentas Nr. 1346/2000), 4 ir 6 straipsnių išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Švedijoje įsteigtos bendrovės
CeDe Group AB
ir bankrutuojančios Lenkijoje įsteigtos bendrovės
KAN sp. z o.o
. ginčą dėl
CeDe Group AB
atsisakymo sumokėti
KAN sp. z. o.o
1532489 Švedijos kronų (SEK) (maždaug 143951 EUR) sumą.
Teisinis pagrindas
Reglamentas Nr. 1346/2000
Reglamento Nr. 1346/2000 6 konstatuojamojoje dalyje buvo nurodyta:
„(6)
Laikantis proporcingumo principo, šis reglamentas turėtų apsiriboti nuostatomis, reguliuojančiomis bankroto [nemokumo] bylų iškėlimo jurisdikciją ir tiesiogiai šių bylų pagrindu priimamais bei glaudžiai su jomis susijusiais teismo sprendimais. Be to, šiame reglamente turėtų būti numatytos nuostatos dėl minėtų sprendimų pripažinimo ir taikytinos teisės, taip pat atitinkančios šį principą.“
Šio reglamento 1 straipsnio 1 dalyje buvo nustatyta:
„Šis reglamentas taikomas kolektyvinio bankroto [nemokumo] byloms, susijusioms su skolininko daliniu ar visišku teisės į turtą netekimu bei likvidatoriaus paskyrimu.“
Šio reglamento 3 straipsnio 1 dalyje buvo numatyta:
„Valstybės narės, kurios teritorijoje yra skolininko pagrindinių turtinių interesų vieta, teismai turi jurisdikciją iškelti bankroto bylą [nemokumo bylą]. Jei tai yra bendrovė arba juridinis asmuo, kai nėra priešingų įrodymų, laikoma, kad jos pagrindinių turtinių interesų vieta yra jos registruota buveinė.“
Reglamento 4 straipsnyje „Taikytina teisė“ buvo numatyta:
„1.   Išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, bankroto [nemokumo] byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, toliau vadinama „valstyb[e], kurioje iškelta byla“, teisė.
2.   Valstybės, kurioje iškelta byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą. Ji konkrečiai nustato:
<…>
d)
sąlygas, kada galima remtis įskaityma[i]s;
e)
bankroto [nemokumo] bylų pasekmes esamoms sutartims, kuriose skolininkas yra viena iš šalių;
<…>
g)
reikalavimus, kurie turi būti nukreipti į skolininko turtą, ir reikalavimų, atsiradusių iškėlus bankroto [nemokumo] bylą, vertinimą;
<…>“
Reglamento Nr. 1346/2000 6 straipsnio „Tarpusavio įskaitymas“ 1 dalyje buvo nustatyta:
„Bankroto [Nemokumo] bylos iškėlimas neturi įtakos kreditorių teisei reikalauti, kad būtų įskaityti jų ir jų skolininkų tarpusavio reikalavimai, jeigu nemokaus skolininko reikalavimui taikytina teisė tokį įskaitymą leidžia.“
Reglamentas „Roma I“
2008 m. birželio 17 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 593/2008 dėl sutartinėms prievolėms taikytinos teisės („Roma I“) (
OL L 177, 2008, p. 6
; toliau – reglamentas „Roma I“) 3 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Sutarčiai taikoma šalių pasirinkta teisė. Pasirinkimas turi būti tiksliai išreikštas ar aiškiai parodytas sutarties sąlygomis arba bylos aplinkybėmis. Šalys gali pasirinkti visai sutarčiai ar tik jos daliai taikytiną teisę.“
Šio reglamento 17 straipsnyje nustatyta:
„Kai šalys nėra susitarusios dėl įskaitymo teisės, įskaitymui taikoma teisė, taikytina reikalavimui, prieš kurį pareiškiama įskaitymo teisė.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2010 m. birželio 9 d.
CeDe Group
sudarė su
PPUB Janson sp j
. sutartį dėl prekių pristatymo. Sutartyje buvo įtvirtinta sąlyga, kurioje nurodyta, kad bet kokiam klausimui dėl sutarties aiškinimo taikytina Švedijos teisė.
2011 m. sausio mėn.
PPUB Janson
atžvilgiu buvo pradėta kolektyvinė procedūra. 2011 m. liepos mėn. vykstant šiai kolektyvinei procedūrai paskirtas likvidatorius kreipėsi į
Kronofogdemyndigheten
(vykdymo institucija, Švedija) su prašymu išduoti Europos mokėjimo įsakymą, nukreiptą prieš
CeDe Group
, dėl 1532489 SEK (maždaug 143951 EUR) sumos su palūkanomis už prekes, kurias pagal minėtą sutartį
PPUB Janson
pristatė
CeDe Group
, sumokėjimo.
PPUB Janson
likvidatorius kreipėsi į
Malmö tingsrätt
(Malmės apylinkės teismas, Švedija), kuriame buvo pradėta ši byla, su prašymu priteisti iš
CeDe Group
nurodytą sumą su palūkanomis.
CeDe Group
šį prašymą ginčijo ir teigė, kad pati
PPUB Janson
skolinga jai sumą, kuri yra didesnė (3,9 mln. SEK (maždaug 366497 EUR) nei iš jos reikalaujama priteisti suma ir atitinka kompensaciją už nepristatytas prekes ir pristatytas prekes su defektais. Taigi
CeDe Group
prašė reikalavimų įskaitymo.
PPUB Janson
likvidatorius tokiam įskaitymui prieštaravo remdamasis tuo, kad jis atmetė
CeDe Group
reikalavimą Lenkijoje pradėtoje kolektyvinėje byloje.
Nagrinėjant bylą
Malmö tingsrätt
(Malmės apylinkės teismas) kilo klausimas dėl
CeDe Group
pareikštam reikalavimui dėl įskaitymo taikytinos teisės.
PPUB Janson
likvidatorius teigė, kad pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalies formuluotę taikytina Lenkijos teisė. Jis taip pat nurodė, kad reikia atsižvelgti į tai, jog šio reglamento 4 straipsnio 2 dalies d punkte numatyta, kad valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisė nustato sąlygas, kada galima remtis įskaitymu. Likvidatorius taip pat tvirtino, kad šio reglamento 6 straipsnio 1 dalis taikoma, tik jeigu pagal valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisę įskaitymu tokioje byloje negalima pasinaudoti kaip šalių tarpusavio įsiskolinimų reguliavimo priemone. Jo teigimu, pagrindinėje byloje taip nėra, kalbant apie Lenkijos teisę.
CeDe
Group
teigė, kad reikalavimų įskaitymui taikytina Švedijos teisė.
PPUB Janson
prašymas susijęs su skola, susidariusia pagal sutartinius santykius, reglamentuojamus 2010 m. birželio 9 d. sutartimi, kurioje įtvirtinta sąlyga, kad šiai sutarčiai taikytina Švedijos teisė. Pareiga taikyti šią sąlygą išplaukia iš reglamento „Roma I“ 3 straipsnio 1 dalies nuostatų. Bet kuriuo atveju, nesant sutarties šalių susitarimo, šio reglamento 17 straipsnis numato, kad įskaitymui taikoma teisė, taikytina reikalavimui, kurį prašoma įskaityti; nagrinėjamu atveju tai yra Švedijos teisė.
Be to, dėl Reglamento Nr. 1346/2000
CeDe Group
tvirtino, kad pagal šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį nemokumo byla neturi įtakos kreditoriaus teisei remtis reikalavimo įskaitymo teise, jeigu įskaitymas leidžiamas pagal teisę, kuri taikoma skolininko, dėl kurio pradėta kolektyvinė procedūra, reikalavimui.
CeDe Group
nuomone, Švedijos teisė taikoma
PPUB Janson
likvidatoriaus reikalavimui. Taigi ji taikoma ir atitinkamų reikalavimų įskaitymui.
Malmö tingsrätt
(Malmės apylinkės teismas) konstatavo, kad, remiantis Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinta bendrąja taisykle, jo nagrinėjamai bylai taikytina Lenkijos teisė. Jis atmetė galimybę taikyti šio reglamento 6 straipsnio 1 dalį remdamasis tuo, kad pagal Lenkijos teisę reikalavimų įskaitymas nebuvo nei ribojamas, nei draudžiamas.
CeDe Group
šį sprendimą apskundė
Hovrätten över Skåne och Blekinge
(Skanės ir Blekingės apeliacinis teismas, Švedija). Nagrinėjant šią bylą
PPUB Janson
likvidatorius perleido pagrindinėje byloje nagrinėjamą reikalavimą KAN, Lenkijoje įsteigtai bendrovei, kuri minėtoje byloje pakeitė
PPUB Janson
likvidatorių.
Šis apeliacinis teismas paliko galioti pirmosios instancijos teismo sprendimą. Jis konstatavo, kad nėra pagrindo nukrypti nuo bendrosios taisyklės, pagal kurią taikytina valstybės narės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisė. Jo teigimu, tai, kad
PPUB Janson
likvidatorius atmetė
CeDe Group
reikalavimą dėl įskaitymo, neturi reikšmės šiam vertinimui.
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas, Švedija)
CeDe Group
teigia, kad reikalavimui dėl įskaitymo taikytina Švedijos teisė. Savo ruožtu KAN prašo palikti galioti apeliacinėje byloje priimtą sprendimą.
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas) nagrinėjant bylą KAN atžvilgiu buvo pradėta kolektyvinė procedūra. KAN likvidatorius pareiškė, kad kreditoriai neperima KAN pareikšto reikalavimo. Taigi dabar bylos šalis minėtame teisme yra KAN, dėl kurios pradėta teisminė likvidavimo procedūra.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad Teisingumo Teismas ne kartą yra sprendęs dėl Reglamento Nr. 1346/2000 taikymo srities, kiek tai susiję su valstybių narių teismų tarptautine jurisdikcija nemokumo srityje, be kita ko, nagrinėdamas, kokia yra šio reglamento ir 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių kalba: 19 sk., 4 t., p. 42) taikymo sritis.
Šiuo tikslu Teisingumo Teismas ypatingą dėmesį skyrė ne su reikalavimu susijusioms procesinėms aplinkybėms, o jo teisiniam pagrindui.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagrindinėje byloje kyla klausimas, ar ieškinys, kurį kreditoriai pareiškė dėl skolos, susidariusios prieš iškeliant nemokumo bylą, grąžinimo, patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio taikymo sritį
ratione materiae
. Iš esmės, kiek tai susiję su šio straipsnio aiškinimu, jam kyla klausimas, ar Teisingumo Teismo pagrindimą, kuriuo remtasi aiškinat šio reglamento 3 straipsnį dėl tarptautinės jurisdikcijos suteikimo, reikia taikyti nemokumo bylose.
Jeigu būtų nuspręsta, kad Reglamentas Nr. 1346/2000 taikytinas tokiam ieškiniui, koks numatytas pirmesniame punkte, šiam teismui taip pat kyla klausimas dėl minėto reglamento 4 ir 6 straipsnių sąsajos, siekiant nustatyti teisę, taikytiną reikalavimų įskaitymui, kaip antai ginčijamam pagrindinėje byloje.
Tokiomis aplinkybėmis
Högsta domstolen
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikomas ieškiniui, kurį Lenkijos bendrovės, kuriai iškelta nemokumo byla Lenkijoje, likvidatorius pateikė Švedijos teismui prieš Švedijos bendrovę dėl sumokėjimo už pagal sutartį, kurią iki nemokumo bylos iškėlimo sudarė bendrovės, pristatytas prekes?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar svarbu tai, kad bylas nagrinėjant teismuose reikalavimą, dėl kurio kilo ginčas, likvidatorius perduoda bendrovei, kuri į bylą įstoja vietoje likvidatoriaus?
3.
Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai, ar svarbu, jeigu bendrovei, kuri įstojo į bylą, vėliau iškeliama nemokumo byla?
4.
Jeigu atsakovas teismuose nagrinėjamose bylose pirmajame klausime nurodytomis aplinkybėmis reikalauja, kad būtų atliktas likvidatoriaus reikalavimo patenkinti mokėjimo reikalavimą ir pagal tą pačią sutartį kaip ir šis reikalavimas pateikto priešpriešinio reikalavimo tarpusavio įskaitymas, ar šiam įskaitymui taikomas [Reglamento Nr. 1346/2000] 4 straipsnio 2 dalies d punktas?
5.
Ar Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies d punkto ir 6 straipsnio 1 dalies tarpusavio santykį reikia aiškinti taip, kad 6 straipsnio 1 dalis taikoma tik tuomet, jeigu pagal valstybės, kurioje iškelta byla, teisę nėra galimybės taikyti įskaitymo, ar 6 straipsnio 1 dalis taip pat taikoma kitais atvejais, pavyzdžiui, kai aptariamose teisės sistemose šiek tiek skiriasi įskaitymo galimybės arba kai galimybės yra visiškai vienodos, tačiau valstybėje, kurioje iškelta byla, įskaitymai neleidžiami?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis taikytinas bankrutuojančios bendrovės, įsteigtos valstybėje narėje, likvidatoriaus ieškiniui dėl sumokėjimo už pagal sutartį, sudarytą iki nemokumo bylos iškėlimo šiai bendrovei, pristatytas prekes, pareikštam kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei kontrahentei.
Pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalį, išskyrus atvejus, kai šis reglamentas numato ką kita, nemokumo byloms ir jų pasekmėms taikoma valstybės narės, kurios teritorijoje iškelta tokia byla, teisė. Minėto reglamento 4 straipsnio 2 dalyje, viena vertus, nurodyta, kad valstybės, kurioje iškelta nemokumo byla, teisė nustato tokios bylos iškėlimo sąlygas, jos eigą ir užbaigimą, ir, kita vertus, išvardytos įvairios procesinės taisyklės, kurių sąrašas nėra baigtinis ir kurios reglamentuojamos bylos iškėlimo valstybės narės teisės (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo MG Probud Gdynia,
C‑444/07
,
EU:C:2010:24
,
punktą). Šis išvardijimas apima minėtos nuostatos d punkte nurodytas sąlygas, kada galima remtis įskaitymais, e punkte nurodytas nemokumo bylų pasekmes esamoms sutartims, kuriose skolininkas yra viena iš šalių, ir g punkte numatytus reikalavimus, kurie turi būti nukreipti į skolininko turtą, ir reikalavimų, atsiradusių iškėlus bankroto bylą, vertinimą.
Taigi, siekiant nustatyti, ar bylos iškėlimo valstybės narės teisė taikytina ieškiniui dėl sumokėjimo už prekes, pristatytas pagal sutartį, sudarytą iki nemokumo bylos iškėlimo, kai tokį ieškinį vienoje valstybėje narėje įsisteigusios bankrutuojančios bendrovės likvidatorius pareiškia kontrahentei, t. y. kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei, reikia nustatyti, ar toks ieškinys yra susijęs su nemokumo byla ir jos pasekmėmis, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnį.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kaip tai padarė generalinis advokatas savo išvados 33 punkte, jog iš kartu aiškinamų Reglamento Nr. 1346/2000 3 ir 4 straipsnių matyti, kad šiomis teisės nuostatomis iš esmės siekiama, kad tarptautinę jurisdikciją turintys teismai ir nemokumo bylai taikytina teisė atitiktų. Iš tiesų, išskyrus atvejus, kai šiame reglamente aiškiai numatyta kitaip, pagal minėto reglamento 4 dalį taikytina teisė priklauso nuo tarptautinės jurisdikcijos, nustatytos pagal to paties reglamento 3 straipsnį.
Tačiau, kiek tai susiję su Reglamento Nr. 1346/2000 3 straipsnio, siejamo su šio reglamento 6 konstatuojamąja dalimi, taikymo sritimi, Teisingumo Teismas nusprendė, kad šis reglamentas taikomas tik ieškiniams, tiesiogiai kylantiems iš nemokumo bylų ir glaudžiai su jomis susijusiems (šiuo klausimu žr. 2019 m. vasario 6 d. Sprendimo NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją). Tokiomis aplinkybėmis lemiamas kriterijus, kurį Teisingumo Teismas taiko siekdamas nustatyti, prie kurios srities priskirtinas ieškinys, yra jo teisinis pagrindas, o ne procesinės aplinkybės, kuriomis šis ieškinys pareiškiamas. Taigi laikantis tokio požiūrio reikia nustatyti, ar teisė arba prievolė, dėl kurios pareiškiamas ieškinys, numatyta bendrosiose civilinės ir komercinės teisės normose, ar nukrypti leidžiančiose normose, konkrečiai taikomose nemokumo byloms (2019 m. vasario 6 d. Sprendimo NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš to matyti, kad tuo atveju, kai ieškinys pareiškiamas remiantis nukrypti leidžiančiomis normomis, konkrečiai taikomomis nemokumo byloms, jis patenka į Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio taikymo sritį, išskyrus atvejus, kai šiame reglamente numatyta kitaip (šiuo klausimu žr. 2015 m. gruodžio 10 d. Sprendimo Kornhaas,
C‑594/14
,
EU:C:2015:806
,
punktą).
Vis dėlto, kaip savo išvados 34 punkte pažymėjo generalinis advokatas, šios nuostatos taikymo sritis yra platesnė nei 3 straipsnio taikymo sritis, nes ji taikoma ne tik nemokumo byloms, bet ir jų pasekmėms. Be to, remiantis vien aplinkybe, kad ieškinys pareikštas ne pagal nukrypti leidžiančias normas, konkrečiai taikomas nemokumo byloms, negalima daryti išvados, kad toks ieškinys nepatenka į Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio taikymo sritį.
Dar reikia patikrinti, ar nagrinėjamo ieškinio neapima nemokumo bylos pasekmės, kaip jos suprantamos pagal šį straipsnį, taip išsiaiškinant, ar toks ieškinys nėra tiesioginė ir neatskiriama tokios bylos pasekmė.
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 36 punkte nurodė generalinis advokatas, pažymėtina, kad Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 2 dalies d ir e punktuose pateikta nuoroda į sąlygas, kada galima remtis įskaitymais, ir į nemokumo pasekmes esamoms sutartims negali reikšti, kad vien dėl to bet koks remiantis sutartimi, kurios vienai iš šalių iškelta nemokumo byla, pareikštas ieškinys sietinas su sąvoka „nemokumo byla ir jos pasekmės“.
Konkrečiai kalbant, vien tai, kad likvidatorius pareiškė tokį ieškinį, nėra lemiamas veiksnys vertinant, ar šis ieškinys sietinas su sąvoka „nemokumo byla ir jos pasekmės“. Iš tiesų, pirma, paprastai pats kreditorius gali pareikšti ieškinį dėl pagal sutartį pristatytų prekių apmokėjimo, taigi, tai nepriklauso išimtinei likvidatoriaus kompetencijai. Antra, tokio ieškinio pareiškimas visiškai nepriklauso nuo nemokumo bylos iškėlimo, nes toks ieškinys dėl sumokėjimo gali būti pareikštas nesiejant jo su nemokumo byla. Taigi ieškinys dėl sumokėjimo už pagal sutartį pristatytas prekes, kaip antai nurodytas pagrindinėje byloje, negali būti laikomas tiesiogine ir neatsiejama tokios bylos pasekme (pagal analogiją žr. 2019 m. vasario 6 d. Sprendimo NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
punktą).
Atitinkamai reikia pripažinti, kad sąvoka „nemokumo byla ir jos pasekmės“, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnio 1 dalį, neapima ieškinio dėl sumokėjimo už pagal sutartį, sudarytą iki nemokumo bylos iškėlimo, pristatytas prekes, kai tokį ieškinį vienoje valstybėje narėje įsisteigusios bankrutuojančios bendrovės likvidatorius pareiškia kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei kontrahentei.
Atsižvelgiant į tai, pirmesniame šio sprendimo punkte pateiktas išaiškinimas neturi įtakos nei reikalavimui dėl įskaitymo taikytinai teisei, nei reikšmingoms taisyklėms, galinčiomis apibrėžti ieškiniui pagrindinėje byloje taikytiną teisę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 1346/2000 4 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad jis netaikytinas bankrutuojančios bendrovės, įsteigtos valstybėje narėje, likvidatoriaus ieškiniui dėl sumokėjimo už pagal sutartį, sudarytą iki nemokumo bylos iškėlimo šiai bendrovei, pristatytas prekes, reiškiamam kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei kontrahentei.
Dėl antrojo–penktojo klausimų
Iš šio sprendimo 25 punkte apibendrintos prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodytos informacijos matyti, kad antrasis–penktasis klausimai buvo pateikti tik tuo atveju, jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai.
Taigi atsižvelgiant į atsakymą į šį pirmąjį klausimą, nereikia atsakyti į antrąjį–penktąjį klausimus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

2000 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1346/2000 dėl bankroto [nemokumo] bylų, iš dalies pakeisto 2008 m. liepos 24 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 788/2008, 4 straipsnį reikia aiškinti taip, kad jis netaikytinas bankrutuojančios bendrovės, įsteigtos valstybėje narėje, likvidatoriaus ieškiniui dėl sumokėjimo už pagal sutartį, sudarytą iki nemokumo bylos iškėlimo šiai bendrovei, pristatytas prekes, pareikštam kitoje valstybėje narėje įsisteigusiai bendrovei kontrahentei.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: švedų.