CELEX: 62019CJ0422
Eelotsusetaotlus
Majandus- ja rahapoliitika
ELTL artikli 2 lõige 1 ja artikli 3 lõike 1 punkt c
Rahapoliitika
Liidu ainupädevus
ELTL artikli 128 lõige 1
Protokoll (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta
Artikli 16 esimene lõik
Mõiste „seadusliku maksevahendi staatus“
Mõju
Europangatähtede vastuvõtmise kohustus
Määrus (EÜ) nr 974/98
Liikmesriikide võimalus näha ette piirangud europangatähtede ja ‑müntidega maksmisele
Tingimused
Piirkondlikud õigusnormid, mis välistavad regionaalsele ringhäälinguorganisatsioonile ringhäälingutasu maksmise sularahas

Eelotsusetaotlused puudutavad küsimust, kuidas tõlgendada ELTL artikli 2 lõiget 1 koostoimes ELTL artikli 3 lõike 1 punktiga c, ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandat lauset, protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta (
ELT 2016, C 202, lk 230
; edaspidi „EKPSi ja EKP protokoll“) artikli 16 esimest lõiku ja nõukogu 3. mai 1998. aasta määruse (EÜ) nr 974/98 euro kasutuselevõtu kohta (
EÜT 1998, L 139, lk 1
; ELT eriväljaanne 10/01, lk 111) artiklit 10.
Taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses ühelt poolt Johannes Dietrichi (kohtuasi C‑422/19) ja Norbert Häringi (kohtuasi C‑423/19) ning teiselt poolt Hessischer Rundfunki (Hesseni liidumaa avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon, Saksamaa) vahel seoses viimasele tasumisele kuuluva ringhäälingutasu maksmisega.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
EKPSi ja EKP protokoll
EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimene lõik on sõnastatud järgmiselt:
„Kooskõlas [ELTL] artikli 128 lõikega 1 kuulub EKP nõukogule ainuõigus anda luba euro pangatähtede emissiooniks liidu piires. Pangatähti võivad emiteerida [Euroopa Keskpank (EKP)] ja riikide keskpangad. EKP ja riikide keskpankade emiteeritud pangatähed on liidus ainsad seadusliku maksevahendi staatusega pangatähed.“
Määrus nr 974/98
Määruse nr 974/98 põhjendus 19 on sõnastatud järgmiselt:
„[R]iikide rahaühikutes vääringustatud pangatähed ja mündid kaotavad oma seadusliku maksevahendi seisundi hiljemalt kuus kuud pärast üleminekuperioodi lõppu; piirangud pangatähtedes ja müntides maksete suhtes, mille liikmesriigid on kehtestanud üldistel põhjustel, ei ole vastuolus euro pangatähtede ja müntide seadusliku maksevahendi seisundiga tingimusel, et rahaliste võlgade tasumiseks on olemas teisi seaduslikke võimalusi“.
Määruse artiklis 10 on sätestatud:
„Alates 1. jaanuarist 2002 lasevad EKP ja osalevate liikmesriikide keskpangad käibele euros vääringustatud pangatähed. Ilma, et see piiraks artikli 15 kohaldamist, on need euros vääringustatud pangatähed ainsad pangatähed, millel on kõikides kõnealustes liikmesriikides seadusliku maksevahendi seisund.“
Määruse artiklis 11 on ette nähtud:
„Alates 1. jaanuarist 2002 lasevad osalevad liikmesriigid käibele euros või sendis vääringustatud münte, mis vastavad nimiväärtustele ja tehnilistele tingimustele, mida nõukogu võib kooskõlas [ELTL] artikli [128] lõike 2 teise lausega ette näha. Ilma et see piiraks artikli 15 kohaldamist, on need mündid ainsad mündid, millel on kõikides kõnealustes liikmesriikides seadusliku maksevahendi seisund. Ükski isik ei ole kohustatud ühegi üksikmakse puhul vastu võtma rohkem kui 50 münti, välja arvatud käibelelaskev ametiasutus ja käibelelaskva liikmesriigi siseriiklike õigusaktidega konkreetselt määratud isikud.“
Soovitus 2010/191/EL
Komisjoni 22. märtsi 2010. aasta soovituse 2010/191/EL euro pangatähtede ja müntide seadusliku maksevahendi staatuse ulatuse ja mõju kohta (
ELT 2010, L 83, lk 70
) põhjendused 1–4 on sõnastatud järgmiselt:
„(1)
Euro pangatähtede seadusliku maksevahendi staatus on reguleeritud [ELTL] artiklis 128 (rahapoliitika peatükk). [ELTL] artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt kuulub nende liikmesriikide rahapoliitika, mille rahaühik on euro, Euroopa Liidu ainupädevusse („osalevad liikmesriigid“).
(2)
[…] määruse [nr 974/98] artikli 11 kohaselt on euro mündid ainsad mündid, millel on kõikides osalevates liikmesriikides seadusliku maksevahendi seisund.
(3)
Euroalal valitseb praegu mõningane ebakindlus seadusliku maksevahendi staatuse ulatuse ja mõju suhtes.
(4)
Soovitus põhineb euroala liikmesriikide rahandusministeeriumite ja keskpankade esindajatest koosnenud töörühma aruande peamistel järeldustel.“
Soovituse punktides 1–4 on ette nähtud:
„1. Seadusliku maksevahendi staatuse mõiste
Maksekohustuste suhtes seisneb euro pangatähtede ja müntide seadusliku maksevahendi staatus järgmises.
a)
Kohustus vastu võtta
Võlausaldaja ei saa keelduda euro pangatähti ja münte vastu võtmast, välja arvatud juhul, kui pooled on leppinud kokku kasutada muid maksevahendeid.
b)
Kohustus tunnustada nominaalväärtust
Euro pangatähtede ja müntide rahaliseks väärtuseks on nendel märgitud summa.
c)
Maksekohustusest vabastamise võime
Võlausaldajale euro pangatähtede ja müntide andmise teel saab võlgnik ennast maksukohustusest vabastada.
2. Euro pangatähtede ja müntide vastuvõtmine jaekaubandustehingutes
Euro pangatähti ja münte tuleks üldjuhul jaekaubandustehingutes maksevahendina vastu võtta. Nende vastuvõtmisest keeldumine peaks olema võimalik üksnes põhjendatud juhtudel, lähtuvalt heausksuse põhimõttest (näiteks kui jaemüüjal ei ole vahetusraha).
3. Suure nominaalväärtusega pangatähtede vastuvõtmine jaekaubandustehingutes
Suure nominaalväärtusega pangatähti tuleks jaekaubandustehingutes maksevahendina vastu võtta. Nende vastuvõtmisest keeldumine peaks olema võimalik üksnes põhjendatud juhtudel, lähtudes heausksuse põhimõttest (näiteks kui pangatähe nimiväärtus on võlausaldaja nõude suhtes ebaproportsionaalne).
4. Euro pangatähtede ja müntide kasutamise eest lisatasu nõudmisest hoidumine
Euro pangatähtede ja müntide maksevahendina kasutamise eest ei tohiks nõuda lisatasu maksmist.“
Saksamaa õigus
Saksamaa keskpanga seaduse (Gesetz über die Deutsche Bundesbank) 22. oktoobril 1992 avaldatud redaktsiooni (
BGBl
. 1992 I, lk 1782), mida on muudetud 4. juuli 2013. aasta seadusega (
BGBl
. 2013 I, lk 1981), (edaspidi „BBankG“) § 14 lõikes 1 on sätestatud:
„Kui ELTL artikli 128 lõikest 1 ei tulene teisiti, on Deutsche Bundesbankil [(Saksamaa keskpank)] käesoleva seaduse kohaldamisalas pangatähtede emiteerimise ainuõigus. Europangatähed on ainus piiranguteta seaduslik maksevahend. […]“.
15.–21. detsembri 2010. aasta üleriigilise ringhäälingutasulepingu (Rundfunkbeitragsstaatsvertrag), mida on muudetud viieteistkümnenda üleriigilise ringhäälingut käsitleva lepinguga (Fünfzehnter Rundfunkänderungsstaatsvertrag) ja mille Hesseni liidumaa (Saksamaa) on ratifitseerinud 23. augusti 2011. aasta seadusega (
GVBl
. I 2011, lk 382), (edaspidi „RBStV“) § 2 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Erasektoris on iga eluaseme valdaja (tasu maksmiseks kohustatud isik) kohustatud maksma selle eluaseme pealt ringhäälingutasu.“
RBStV § 7 lõikes 3 on täpsustatud:
„Ringhäälingutasu tuleb tasuda igal kuul. See tuleb maksta kolmekuulise ajavahemiku keskel kolme kuu eest.“
RBStV § 9 lõige 2 näeb ette:
„Pädeval Landesrundfunkanstaltil [regionaalne ringhäälinguorganisatsioon] on õigus reguleerida põhimäärusega [„Satzung“] menetluse üksikasju
[…]
2.   ringhäälingutasu maksmise, maksmise kohustusest vabastamise või selle vähendamise kohta.
[…]“.
RBStV § 10 sätestab:
„[…]
(2)   Ringhäälingutasu maksmise kohustus tuleb täita pädevale regionaalsele ringhäälinguorganisatsioonile kui distantsilt täidetav kohustus […]
[…]
(5)   Tasumisele kuuluvad ringhäälingutasud määrab kindlaks pädev regionaalne ringhäälinguorganisatsioon. […]“.
5. detsembri 2012. aasta Hessischer Rundfunki põhimäärus ringhäälingutasude maksmise menetluse kohta (Satzung des Hessischen Rundfunks über das Verfahren zur Leistung der Rundfunkbeiträge; edaspidi „ringhäälingutasude määrus“), mis võeti vastu RBStV § 9 lõike 2 alusel, näeb § 10 lõikes 2 ette:
„Ringhäälingutasu maksmiseks kohustatud isik ei saa seda tasu maksta sularahas, vaid üksnes järgmisi makseviise kasutades:
1.
otsekorraldus või tulevane SEPA otsekorraldus;
2.
ühekordne pangaülekanne;
3.
püsikorraldus.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
J. Dietrich ja N. Häring, kelle eluasemed asuvad Hesseni liidumaa avalik‑õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni ringkonnas, tegid viimati nimetatule ettepaneku tasuda sularahas RBStV § 2 lõike 1 alusel makstav ringhäälingutasu vastavalt 2015. aasta teise kvartali ja 2016. aasta esimese kvartali eest.
Hesseni liidumaa avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon lükkas selle ettepaneku tagasi põhjendusega, et ringhäälingutasude määruse § 10 lõige 2 näeb ette, et seda tasu ei saa maksta sularahas, vaid tuleb tasuda otsekorralduse, ühekordse pangaülekande või püsikorraldusega, ning saatis neile makseteatised, milles oli kindlaks määratud nende võlgnetav ringhäälingutasu ja viivis.
Põhikohtuasja kaebajad esitasid nende makseteatiste peale tühistamiskaebused. Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Frankfurdi halduskohus, Saksamaa) jättis 31. oktoobri 2016. aasta otsustega nende kaebused rahuldamata. Nende kohtuotsuste peale esitatud apellatsioonkaebused jättis Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Hesseni liidumaa kõrgeim halduskohus, Saksamaa) 13. veebruari 2018. aasta otsustega rahuldamata.
Põhikohtuasja kaebajad esitasid nende kohtuotsuste peale kassatsioonkaebused eelotsusetaotluse esitanud kohtule, st Bundesverwaltungsgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus). Oma kassatsioonkaebustes väidavad nad, et nii BBankG § 14 lõike 1 teine lause kui ka ELTL artikli 128 lõike 1 kolmas lause näevad ette tingimusteta ja piiramatu kohustuse võtta rahaliste võlgade tasumiseks vastu europangatähti. Põhikohtuasja kaebajate sõnul võib seda kohustust piirata ainult poolte vahel sõlmitud lepinguga või juhul, kui Saksamaa Liitvabariigi või liidu õigus seda piirangut lubab. Kuid ükski praktiline põhjus, nagu seda on käesoleval juhul tasu maksjate suur arv, ei õigusta sellest kohustusest vabanemist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab kõigepealt, et kassatsioonkaebused tuleks riigisisese õiguse kohaselt rahuldada. Sellega seoses täpsustab ta, et see, et ringhäälingutasude määrus välistab ringhäälingutasu europangatähtedega maksmise võimaluse, on vastuolus hierarhiliselt kõrgemal asetseva föderaalõigusnormiga, nimelt BBankG § 14 lõike 1 teises lausega. Selle sätte ülesehituse ja eelkõige selle tekkeloo, mõtte ja eesmärgiga seotud kaalutlused räägivad nimelt selle sätte sellise tõlgendamise poolt, et see kohustab avaliku sektori asutusi europangatähti vastu võtma, kui nendega täidetakse avaliku võimu kehtestatud rahalisi kohustusi. Saksa föderaalõiguses ei ole tehtud sellest kohustusest erandit seoses selliste massmenetlustega nagu põhikohtuasjas kõne all olev ringhäälingutasu kogumine. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et tal ei ole andmeid selle kohta, et ringhäälingutasu sularahas maksmise võimalus seaks ohtu ringhäälinguorganisatsioonide rahalise toetuse, mis on sätestatud põhiseaduses.
Selles kontekstis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhikohtuasjades on tekkinud kolm küsimust, mis nõuavad Euroopa Kohtu eelotsust.
Esiteks soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas BBankG § 14 lõike 1 teine lause on kooskõlas ELTL artikli 3 lõike 1 punktist c tuleneva liidu ainupädevusega nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, arvestades, et ELTL artikli 2 lõike 1 kohaselt võib selles valdkonnas õiguslikult siduvaid akte menetleda ja vastu võtta ainult liit.
Ta märgib sellega seoses, et EL toimimise leping ei sisalda mõiste „rahapoliitika“ määratlust, nagu nähtub Euroopa Kohtu praktikast, ning lisab, et ta ei saa otsustada, kas liidu ainupädevus rahapoliitika valdkonnas hõlmab nende õiguslike tagajärgede reguleerimist, mis on seotud europangatähtede kui seadusliku maksevahendi staatusega, nagu eelkõige avalik-õiguslike üksuste kohustamist võtma vastu selliseid pangatähti.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et avalik-õiguslike üksuste kohustus võtta vastu europangatähti ei puuduta rahapoliitika eesmärki säilitada hindade stabiilsus ega ole otseselt seotud esmases õiguses loetletud vahenditega selle eesmärgi saavutamiseks. Eelkõige ei piira ega muuda see kohustus ELTL artikli 128 lõikega 1 EKP‑le ja riikide keskpankadele antud pädevust emiteerida europangatähti. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et Euroopa Kohtu praktikat võib tõlgendada nii, et õigusnormid, mis puudutavad europangatähtede kui seadusliku maksevahendi staatust ja seega raharingluse toimimist, kuuluvad rahapoliitika valdkonda. Lisaks ei ole välistatud, et niisugused õigusnormid kui vajalikud meetmed euro kasutamiseks ühisrahana, võivad põhineda ELTL artiklil 133 ning seega võib neid pidada ELTL artikli 2 lõigete 1 ja 6 kohaselt liidu ainupädevusse kuuluvaks.
Teiseks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et küsimust, kas – arvestades liidu ainupädevust nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro – liikmesriigi seadusandjal on õigus võtta vastu selline säte nagu BBankG § 14 lõike 1 teine lause, ei teki siis, kui liidu õiguse kohaselt ei või liikmesriigi avalik-õiguslikud üksused keelduda vastu võtmast europangatähti avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks. Sellisel juhul oleks ringhäälingutasude määruse § 10 lõige 2 liidu õigusega vastuolus.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et vastavalt ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandale lausele, EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmandale lausele ja määruse nr 974/98 artikli 10 teisele lausele on europangatähed liidus ainsad seadusliku maksevahendi staatusega pangatähed. Samas ei saa europangatähtede vastuvõtmise kohustust tuletada niisama lihtsalt mõistest „seadusliku maksevahendi staatus“, mida ei ole määratletud ei EL toimimise lepingus, EKPSi ja EKP protokollis ega määruses nr 974/98. Kõnealuse määruse põhjendus 19 viitab üksnes sellele, et liidu seadusandja arvates ei puuduta sularahas maksmise võimaluse piirangud iseenesest eurosularaha staatust seadusliku maksevahendina.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et soovituse 2010/191 punktis 1 „Seadusliku maksevahendi staatuse mõiste“ on nähtud ette, et europangatähtede ja ‑müntide seadusliku maksevahendi staatus seisneb teatud eranditega muu hulgas võlausaldaja „kohustuses [neid] vastu võtta“. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab siiski, et ELTL artikli 288 viienda lõigu kohaselt ei ole institutsioonide soovitused siduvad, mistõttu ei ole kindel, milline tähtsus tuleks sellele soovitusele omistada.
Kolmandaks nendib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et vastus küsimusele, kas – arvestades liidu ainupädevust nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro – Saksa seadusandjal oli õigus võtta vastu BBankG § 14 lõike 1 teine lause, ei ole põhikohtuasjade lahendamiseks vajalik ka siis, kui riigisisest õigusnormi, mis näeb ette kohustuse võtta avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks vastu europangatähti, võib kohaldada juhul, kui liit ei ole oma ainupädevust teostanud. Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et Euroopa Kohtu olemasolev praktika ei võimalda tal kindlaks teha, kas see on nii.
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) kohtuasjas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas ainupädevusega, mis on liidul vastavalt ELTL artikli 2 lõikele 1 koostoimes artikli 3 lõike 1 punktiga c nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, on vastuolus, kui üks neist liikmesriikidest kehtestab õigusakti, millega nähakse ette selle liikmesriigi avalik-õiguslike üksuste kohustus võtta vastu europangatähti avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks?
2.
Kas europangatähtede staatusest seadusliku maksevahendina, nagu on sätestatud ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandas lauses, [EKPSi ja EKP] protokolli artikli 16 lõike 1 kolmandas lauses ning määruse [nr 974/98] artikli 10 teises lauses, tuleneb keeld liikmesriigi avalik-õiguslikele üksustele keelduda aktsepteerimast avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmist selliste pangatähtedega, või on liidu õigusega lubatud õigusnormid, mis välistavad teatavate avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste puhul europangatähtedega maksmise?
3.
Kui esimesele küsimusele vastatakse jaatavalt ja teisele küsimusele eitavalt, siis kas õigusakti, mille on liidu rahapoliitilisse ainupädevusse kuuluvas valdkonnas kehtestanud liikmesriik, mille rahaühik on euro, saab kohaldada sellises ulatuses ja nii kaua, kuni liit ei ole oma pädevust kasutanud?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja kolmas küsimus
Oma esimese ja kolmanda küsimusega, millele tuleb vastata koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ELTL artikli 2 lõiget 1 tuleb koostoimes ELTL artikli 3 lõike 1 punktiga c tõlgendada nii, et olenemata sellest, kas liit on teostanud oma ainupädevust nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, on sellega vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis kohustavad avalik-õiguslikke üksusi võtma vastu europangatähti avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks.
Kõigepealt tuleb märkida, et Euroopa Komisjon, Hesseni liidumaa avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon ja EKP avaldasid oma kirjalikes seisukohtades kahtlust tõlgenduse suhtes, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus on andnud BBankG § 14 lõike 1 teisele lausele ja mille kohaselt see säte kohustab avalik-õiguslikke üksusi võtma vastu europangatähti avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks. Nimelt kaugeneb see tõlgendus kõnealuse sätte sõnastusest, mis näeb üksnes ette, et europangatähed on ainus piiranguteta seaduslik maksevahend.
Sellega seoses tuleb meenutada, et mis puudutab riigisisese õiguskorra sätete tõlgendamist, siis peab Euroopa Kohus põhimõtteliselt tuginema eelotsusetaotlusest tulenevatele hinnangutele. Nimelt ei ole Euroopa Kohus väljakujunenud praktika kohaselt pädev tõlgendama liikmesriigi õigust (17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Generalstaatsanwaltschaft Berlin (Ukrainale väljaandmine),
C‑398/19
,
EU:C:2020:1032
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neil asjaoludel tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastamisel lähtuda eeldusest, et BBankG § 14 lõike 1 teine lause kohustab avalik-õiguslikke üksusi võtma vastu europangatähti avaliku võimu kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks.
Sellega seoses väärib märkimist, et ELTL artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt on liidul ainupädevus nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro.
Samuti tuleb meenutada, et EL toimimise lepingus puudub küll mõiste „rahapoliitika“ täpne definitsioon, kuid lepingu kõnealust poliitikat puudutavates sätetes on ühtaegu kindlaks määratud nii rahapoliitika eesmärgid kui ka vahendid, mis Euroopa Keskpankade Süsteemil (EKPS) on selle poliitika teostamiseks (11. detsembri 2018. aastaWeiss jt,
C‑493/17
,
EU:C:2018:1000
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida, et EL toimimise lepingu rahapoliitikat käsitlevad sätted asuvad selle lepingu kolmanda osa VIII jaotises „Majandus- ja rahapoliitika“.
Selle jaotise alguses asuv ELTL artikkel 119 sätestab lõikes 1, et liikmesriikide ja liidu tegevus hõlmab aluslepingute kohaselt niisuguse majanduspoliitika kasutuselevõttu, mis rajaneb liikmesriikide majanduspoliitika tihedal koordineerimisel, siseturul ja ühiseesmärkide kindlaksmääramisel ning mida korraldatakse kooskõlas vabal konkurentsil põhineva avatud turumajanduse põhimõttega. Sama artikli lõikes 2 on täpsustatud, et see tegevus hõlmab ühisraha, mille nimetus on euro, ning ühtse rahapoliitika ja vahetuskursipoliitika määratlemist ja teostamist; mõlema poliitika esmane eesmärk on säilitada hindade stabiilsus ning nimetatud eesmärki kahjustamata toetada liidu üldist majanduspoliitikat kooskõlas vabal konkurentsil põhineva avatud turumajanduse põhimõttega.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 59 nentis, tuleneb seega ELTL artikli 119 lõikest 2, et liikmesriikide ja liidu tegevus hõlmab kolme aspekti, nimelt ühisraha, mille nimetus on euro, ning ühtse rahapoliitika ja vahetuskursipoliitika kindlaksmääramist ja teostamist.
Järelikult ei piirdu mõiste „rahapoliitika“ selle poliitika operatiivse rakendamisega, mis ELTL artikli 127 lõike 2 esimese taande kohaselt on üks EKPSi põhiülesannetest, vaid see kätkeb ka normatiivset mõõdet, mille eesmärk on tagada euro kui ühisraha staatus.
Mõiste „rahapoliitika“ sellist tõlgendust toetab selle poliitika esmane eesmärk, nagu see tuleneb ELTL artikli 127 lõikest 1 ja artikli 282 lõikest 2, milleks on hindade stabiilsuse säilitamine. Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 66 sisuliselt märkis, kui euro kui ühisraha staatust võiks käsitada erinevalt ja seda reguleeriksid erinevad eeskirjad liikmesriikides, mille rahaühik on euro, seaks see kahtluse alla ühisraha ühtsuse ja ohustaks seeläbi oluliselt hindade stabiilsuse säilitamise eesmärki.
Mõiste „rahapoliitika“ sellist tõlgendust toetab ka ELTL artiklite 128 ja 133 sisu, mis asuvad EL toimimise lepingu kolmanda osa VIII jaotise 2. peatükis ja mida võib pidada vääringuõiguse säteteks, mis on seotud euro kui ühisraha staatusega.
Mis puudutab ELTL artiklit 128, siis kuna selle artikli lõikes 1 on sätestatud, et EKP‑l on ainuõigus anda luba europangatähtede emissiooniks liidu piires, neid pangatähti võivad emiteerida EKP ja riikide keskpangad ning selliselt emiteeritud pangatähed on liidus ainsad seadusliku maksevahendi staatusega pangatähed, siis kehtestab see artikkel europangatähtede liidus emiteerimise reeglid ning sätestab koos EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmanda lausega esmases õiguses europangatähtede staatuse seadusliku maksevahendina. Nähes lõikes 2 ette, et liikmesriigid võivad emiteerida euromünte tingimusel, et Euroopa Keskpank on emissiooni mahu heaks kiitnud, kehtestab see artikkel ka reeglid, mille eesmärk on reguleerida europangatähtede emiteerimist.
Mis puudutab ELTL artiklit 133, siis see annab liidu seadusandjale, ilma et piirataks EKP volitusi, õiguse kehtestada teisese õiguse meetmeid, mis on vajalikud euro kasutamiseks ühisrahana.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 64–66 sisuliselt märkis, kujutavad ELTL artikli 128 lõige 1 ja artikkel 133 endast euro ühtsuse alust ja liidu rahapoliitika tõhusa elluviimise eeldust.
Nimelt esimesena, kuna ELTL artikli 128 lõige 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmas lause annavad ainult EKP ja riikide keskpankade emiteeritud europangatähtedele „seadusliku maksevahendi staatuse“, kinnistavad nad sellega nende pangatähtede ametliku staatuse euroalal, välistades võimaluse, et ka muudel pangatähtedel võiks samuti selline staatus olla.
Kuna kõnealune ELTL artikli 128 lõige 1 ei viita selles kasutatud mõiste „seadusliku maksevahendi staatus“ tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks liikmesriikide õigusele, siis kujutab see endast liidu õiguse mõistet, mida tuleb kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt, ning sellise tõlgenduse andmisel ei tule arvesse võtta mitte ainult nende sätete sõnastust, milles see mõiste esineb, vaid ka nende sätete konteksti ja nendega taotletavat eesmärki (vt selle kohta 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus AFMB,
C‑610/18
,
EU:C:2020:565
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses väärib märkimist, et rahaühikus vääringustatud maksevahendi „seadusliku maksevahendi staatuse“ mõiste tähendab selle tavatähenduses, et selle maksevahendi vastuvõtmisest ei saa üldjuhul keelduda, kui võlakohustusest vabanemiseks soovitakse tasuda samas rahaühikus väljendatud võlga selle nimiväärtuses.
Sellist tavatähendust järgivat tõlgendust toetab soovitus 2010/191, mis käsitleb konkreetselt europangatähtede ja ‑müntide seadusliku maksevahendi staatuse ulatust ja mõju, kusjuures olgu täpsustatud, et nende müntide staatus seadusliku maksevahendina on sätestatud määruse nr 974/98 artiklis 11.
Tõsi, ELTL artikli 288 viienda lõigu kohaselt ei ole soovituste eesmärk tekitada siduvaid tagajärgi ning need ei loo õigusi, millele isikud võivad riigisiseses kohtus tugineda. Soovitused kuuluvad aga siiski liidu õigusaktide hulka, mistõttu Euroopa Kohus võib neid arvesse võtta, kui need annavad liidu õiguse asjakohaste sätete tõlgendamiseks tarvilikke juhtnööre.
Kuid soovituse 2010/191 punktis 1 on, nagu nähtub selle punkti pealkirjast, antud seadusliku maksevahendi staatuse mõiste, täpsustades, et maksekohustuste suhtes seisneb europangatähtede ja ‑müntide seadusliku maksevahendi staatus esiteks kohustuses need pangatähed ja mündid vastu võtta, teiseks kohustuses tunnustada nende nominaalväärtust ja kolmandaks nende võimes vabastada maksekohustusest. See punkt annab seega tunnistust sellest, et mõiste „seadusliku maksevahendi staatus“ hõlmab muu hulgas põhimõttelist kohustust võtta maksmisel vastu europangatähti ja ‑münte.
Teisena, kuivõrd ELTL artikkel 133 – millega asendati EÜ artikli 123 lõige 4, millega omakorda asendati EÜ asutamislepingu artikli 109 L lõige 4 – lubab liidu seadusandjal kehtestada vajalikud meetmed euro kasutamiseks ühisrahana, kajastab see nõuet kehtestada ühtsed põhimõtted kõigi liikmesriikide jaoks, mille rahaühik on euro, et kaitsta majandus‑ ja rahaliidu ning euro kui ühisraha üldisi huve, ning, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 39, aidata kaasa liidu rahapoliitika esmase eesmärgi saavutamisele, milleks on hindade stabiilsuse säilitamine.
Sellest järeldub, et algul EÜ asutamislepingu artikli 109 L lõikes 4, seejärel EÜ artikli 123 lõikes 4 ja nüüd ELTL artiklis 133 sätestatud pädevus annab ainult liidu seadusandjale õiguse täpsustada õigusnorme, mis reguleerivad ELTL artikli 128 lõikega 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmanda lausega europangatähtedele antud seadusliku maksevahendi staatust ja määruse nr 974/98 artikliga 11 euromüntidele antud seadusliku maksevahendi staatust, kui see on vajalik euro kasutamiseks ühisrahana.
ELTL artikli 2 lõike 1 kohaselt välistab selline ainupädevus liikmesriikide igasuguse pädevuse selles valdkonnas, välja arvatud juhul, kui liikmesriigid tegutsevad liidu volitusel või liidu õigusaktide rakendamiseks.
Sellega seoses tuleb konkreetselt kolmandale küsimusele vastamiseks täpsustada, et isegi juhul, kui liit ei ole oma ainupädevust teostanud, ei saa ainuüksi see asjaolu õigustada liikmesriigi poolt selle pädevuse alla kuuluva sätte vastuvõtmist või kehtima jätmist.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 39 märkis, kaotavad liidule ainupädevuse andmisega liikmesriigid otsemaid oma pädevuse ning erinevalt jagatud pädevusse kuuluvatest valdkondadest ei ole liikmesriikide pädevuse kaotamise aspektist oluline, kas liit on oma pädevust teostanud või mitte (vt selle kohta 5. mai 1981. aasta kohtuotsus komisjon vs. Ühendkuningriik,
804/79
,
EU:C:1981:93
, punkt
).
Samas ei ole ühelt poolt euro kui ELTL artikli 133 tähenduses ühisraha kasutamiseks ja eelkõige selleks, et kinnistada europangatähti seadusliku maksevahendina, nagu see on ette nähtud ELTL artikli 128 lõikes 1 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmandas lauses, vajalik kehtestada absoluutset kohustust aktsepteerida neid pangatähti maksevahendina. Nimelt nähtub käesoleva kohtuotsuse punktides 46–49 sisalduvatest täpsustustest, et seadusliku maksevahendi staatus ei nõua absoluutset, vaid ainult põhimõttelist europangatähtede aktsepteerimist maksevahendina. Teiselt poolt ei ole euro kasutamiseks ühisrahana ja konkreetsemalt selleks, et kaitsta eurosularaha staatuse tõhusust seadusliku maksevahendina, vajalik, et liidu seadusandja määraks ammendavalt ja ühtselt kindlaks sellest põhimõttelisest kohustusest tehtavad erandid, tingimusel et igale võlgnikule on üldjuhul tagatud võimalus täita rahaline kohustus sellise sularahaga.
Sellest järeldub, nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 98, et liidu ainupädevus rahapoliitika valdkonnas ei mõjuta nende liikmesriikide, mille rahaühik on euro, pädevust reguleerida nii avalik-õiguslike kui ka eraõiguslike rahaliste kohustuste täitmise tingimusi, kui need reeglid ei kahjusta eelkõige põhimõtet, mille kohaselt peab üldjuhul olema võimalik täita rahaline kohustus sellise sularahaga. Seega ei takista see ainupädevus liikmesriigil võtta omaenda pädevuse teostamisel, näiteks oma administratsiooni korraldamisel, meedet, mis kohustab seda administratsiooni võtma vastu tema haldusalas olevatelt isikutelt sularahamakseid või mis – nagu on silmas peetud teise küsimuse raames – avalikust huvist tulenevalt kehtestab sellest kohustusest erandi avaliku võimu kehtestatud maksete puhul, eeldusel et järgitakse teatud tingimusi, mida täpsustatakse selle küsimuse analüüsimise käigus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus, kes on ainsana pädev tõlgendama riigisisest õigust, peab kontrollima, kas BBankG § 14 lõike 1 teist lauset tuleb selle eesmärki ja sisu arvestades käsitada eelmises punktis kirjeldatud tähenduses meetmena, mis on võetud liikmesriikide enda pädevuse raames.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja kolmandale eelotsuse küsimusele vastata, et ELTL artikli 2 lõiget 1 tuleb koostoimes ELTL artikli 3 lõike 1 punktiga c, artikli 128 lõikega 1 ja artikliga 133 ning EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmanda lausega tõlgendada nii, et olenemata sellest, kas liit on teostanud oma ainupädevust nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, on sellega vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu õigusnormi, mis selle eesmärki ja sisu arvestades määrab kindlaks europangatähtede seadusliku maksevahendi staatuse õigusliku režiimi. Seevastu ei ole selle sättega vastuolus, kui liikmesriik võtab omaenda pädevuse teostamisel, näiteks oma administratsiooni korraldamisel, vastu õigusnormi, mis kohustab seda administratsiooni võtma vastu sularahas makseid tema kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks.
Teine küsimus
Teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandat lauset, EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmandat lauset ning määruse nr 974/98 artikli 10 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad võimaluse täita avaliku võimu kehtestatud rahaline kohustus sularahas.
Tuleb rõhutada, et vastus sellele küsimusele on vajalik vaid juhul, kui eelotsusetaotluse esitanud kohus jõuab Euroopa Kohtu poolt esimesele ja kolmandale küsimusele antud vastuse põhjal järeldusele, et BBankG § 14 lõige 1, tõlgendatuna käesoleva kohtuotsuse punktis 32 kirjeldatud viisil, ei ole kooskõlas liidu ainupädevusega nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, ning et põhikohtuasja vastustajal oli seega õigus võtta vastu ringhäälingutasude määruse § 10 lõige 2.
Sellega seoses väärib märkimist, et europangatähtede staatus seadusliku maksevahendina on sätestatud nii esmases õiguses ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandas lauses ning selle sõnastuse peaaegu muutmata kujul üle võtnud EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmandas lauses kui ka teiseses õiguses määruse nr 974/98 artikli 10 teises lauses. Lisaks, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 47, kuigi EL toimimise leping sätestab üksnes europangatähtede staatuse seadusliku maksevahendina, on selle määruse artikli 11 teises lauses antud ka euromüntidele seadusliku maksevahendi staatus.
Kuigi nende sätete sõnastus, mille tõlgendamist teise küsimusega on palutud, ei luba vastu võtta riigisisest õigusnormi, mille eesmärk või tagajärg on kõrvaldada eurosularaha õiguslikult või faktiliselt, seades eelkõige kahtluse alla võimaluse, et üldjuhul saab rahalise kohustuse täita sellise sularahaga, ei ole ainult nende sätete põhjal võimalik kindlaks teha, kas liidu õigusega on samuti vastuolus riigi õigusnorm, mis üksnes piirab sularaha kasutamist avaliku võimu kehtestatud rahalise kohustuse täitmiseks.
Seoses nende sätete kontekstiga tuleb viidata määruse nr 974/98 põhjendusele 19, milles on täpsustatud, et piirangud pangatähtedes ja müntides maksete suhtes, mille liikmesriigid on kehtestanud üldistel põhjustel, ei ole vastuolus europangatähtede ja ‑müntide seadusliku maksevahendi staatusega tingimusel, et rahaliste võlgade tasumiseks on olemas teisi seaduslikke võimalusi.
Selles küsimuses tuleb meenutada, et kuigi liidu õigusakti preambulil ei ole siduvat õigusjõudu ja sellele ei saa tugineda asjaomase akti sätetest kõrvalekaldumiseks või nende sätete tõlgendamiseks vastupidi nende sõnastusele, võib õigusakti preambul selle õigusakti sisu täpsustada, kuna preambulis toodud põhjendused on tõlgendamisel olulised elemendid, mis võivad selgitada selle akti koostaja tahet (vt selle kohta 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Puppinck jt vs. komisjon,
C‑418/18 P
,
EU:C:2019:1113
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtuotsus).
Mis puudutab täpsemalt määruse nr 974/98 põhjenduses 19 esinevat sõnastust „üldistel põhjustel“, siis tuleb täheldada, et kui selle põhjenduse teatud keeleversioonid, näiteks saksakeelne versioon, kasutavad väljendit „avaliku korra põhjustel“, siis teistes keeleversioonides, näiteks inglise või prantsuse keeles, kasutatakse väljendit „avaliku huvi põhjustel“. Ent liidu sätte ühes keeleversioonis kasutatud sõnastus ei saa olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele keeleversioonile ei saa tõlgendamisel anda eelist teiste keeleversioonide ees. Selliste lahknevuste esinemisel tuleb asjaomast normi tõlgendada vastavalt selle õigusakti üldisele ülesehitusele ja eesmärkidele, mille osa see norm on (vt selle kohta 9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Naturschutzbund Deutschland – Landesverband Schleswig-Holstein,
C‑297/19
,
EU:C:2020:533
, punkt
).
Kuna europangatähtede ja ‑müntidega maksmise piirangud võivad praktikas olla õigustatud nii avaliku korra põhjustel, mis on seotud julgeoleku või kuritegevuse vastase võitlusega, kui ka põhjustel, mis tulenevad avalikust huvist tagada ühiskonnas tõhus maksete tegemine, siis selleks, et tagada erandite ühetaoline kohaldamine kõigis liikmesriikides, tuleb lähtuda laiema tähendusega sõnastusest, nimelt sõnastusest „avaliku huvi põhjustel“.
Neil asjaoludel tuleb määruse nr 974/98 artikli 10 teist lauset ja artikli 11 teist lauset koostoimes selle määruse põhjendusega 19 mõista nii, et ühelt poolt tähendab nende pangatähtede ja müntide seadusliku maksevahendi staatus põhimõtteliselt nende pangatähtede ja müntide vastuvõtmise kohustust ning teiselt poolt võivad liikmesriigid põhimõtteliselt seda kohustust avaliku huvi põhjustel piirata.
Olgu täpsustatud, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 129 märkis ja nagu rõhutas enamik seisukohti esitanud huvitatud pooltest, peavad sellised piirangud olema proportsionaalsed taotletava avaliku huvi eesmärgiga.
Arvestades nimelt, et kui liikmesriigid kehtestavad oma suveräänse pädevuse teostamisel selliseid piiranguid, piiravad nad liidu õigusega tunnustatud võimalust, et üldjuhul saab rahalise kohustuse täita europangatähtede ja ‑müntidega, mistõttu peavad need liikmesriigid tagama, et nende võetavate meetmetega järgitakse liidu õiguse üldpõhimõtete hulka kuuluvat proportsionaalsuse põhimõtet.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt nõuab aga proportsionaalsuse põhimõte, et võetavad meetmed peavad olema asjaomaste õigusnormidega taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobivad ega tohi minna kaugemale sellest, mis on nende eesmärkide saavutamiseks vajalik (vt selle kohta 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Spiegel Online,
C‑516/17
,
EU:C:2019:625
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ehkki käesolevas kohtuasjas on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid vastavad käesoleva kohtuotsuse punktides 68–70 nimetatud tingimustele, võib Euroopa Kohus eelotsusetaotluse suhtes otsust langetades siiski teha vajaduse korral täpsustusi, mis annavad liikmesriigi kohtule juhiseid otsuse tegemiseks (vt selle kohta 2. mai 2019. aasta kohtuotsus Fundación Consejo Regulador de la Denominación de Origen Protegida Queso Manchego,
C‑614/17
,
EU:C:2019:344
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab avaliku huvi põhjuseid, millele on viidatud selleks, et põhjendada põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormidega ringhäälingutasu sularahas maksmise välistamist, siis rõhutas Hesseni liidumaa avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon oma kirjalikes seisukohtades, et arvestades asjaolu, et Saksamaal on ligikaudu 46 miljonit selle tasu maksmiseks kohustatud isikut, on ringhäälingutasu ilma sularahata maksmise kohustuse eesmärk tagada selle tasu tegelik kogumine ja vältida märkimisväärseid täiendavaid kulusid.
Tõepoolest on avalikes huvides, et ametiasutustele võlgnetavaid rahasummasid saaks tasuda viisil, millega ei kaasne neile ebamõistlikke kulusid, mis takistaks neil osutada teenuseid väiksema kuluga.
Seega tuleb asuda seisukohale, et avaliku huvi põhjus, mis tuleneb vajadusest tagada avaliku võimu kehtestatud rahalise kohustuse täitmine, võib õigustada sularahas maksmise piiramist eelkõige juhul, kui nende isikute arv, kellelt võlg tuleb sisse nõuda, on väga suur.
Mis puudutab tingimust, et kõnealused meetmed ei tohi minna kaugemale sellest, mis on vajalik taotletavate eesmärkide saavutamiseks, siis nähtub eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid näevad ringhäälingutasu maksmiseks ette muid seaduslikke võimalusi kui sularahas tasumine, nimelt otsekorralduse, ühekordse pangaülekande või püsikorralduse.
Näib, et põhikohtuasjas käsitletav piirang on ühtaegu nii sobiv kui ka vajalik selle eesmärgi saavutamiseks, et ringhäälingutasu tegelikult kogutakse, kuna see võimaldab haldusasutusel vältida ebamõistlikku rahalist koormust, arvestades tal tekkivaid kulusid siis, kui kohaldada üldiselt menetlust, mis võimaldab ringhäälingutasu maksmiseks kohustatud isikutel maksta see tasu sularahas.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siiski kontrollida, kas selline piirang on selle eesmärgiga proportsionaalne, arvestades eelkõige asjaolu, et alternatiivsed ringhäälingutasu maksmise seaduslikud võimalused ei pruugi olla hõlpsasti kättesaadavad kõigile selle maksmiseks kohustatud isikutele, mis tähendab, et isikutele, kellele need makseviisid ei ole kättesaadavad, tuleb ette näha sularahas maksmise võimalus.
Eeltoodust tulenevalt tuleb teisele küsimusele vastata, et ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandat lauset, EKPSi ja EKP protokolli artikli 16 esimese lõigu kolmandat lauset ning määruse nr 974/98 artikli 10 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad võimaluse täita avaliku võimu kehtestatud rahaline kohustus europangatähtedega, kui täidetud on järgmised tingimused: esiteks ei ole nende õigusnormide eesmärk ega tagajärg nende pangatähtede seadusliku maksevahendi staatuse õigusliku režiimi kindlaksmääramine; teiseks ei kaasne nende õigusnormidega nende pangatähtede õiguslikku või faktilist kõrvaldamist, seades eelkõige kahtluse alla võimaluse, et üldjuhul saab rahalise kohustuse täita sellise sularahaga; kolmandaks on need õigusnormid vastu võetud avaliku huvi kaalutlustel; neljandaks on nende õigusnormidega kaasnev sularahas maksmise piirang taotletava avaliku huvi eesmärgi saavutamiseks sobiv ning viiendaks ei lähe need õigusnormid kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik selles mõttes, et kättesaadavad on muud seaduslikud võimalused rahalise kohustuse täitmiseks.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
ELTL artikli 2 lõiget 1 tuleb koostoimes ELTL artikli 3 lõike 1 punktiga c, artikli 128 lõikega 1 ja artikliga 133 ning protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artikli 16 esimese lõigu kolmanda lausega tõlgendada nii, et olenemata sellest, kas Euroopa Liit on teostanud oma ainupädevust nende liikmesriikide rahapoliitika valdkonnas, mille rahaühik on euro, on sellega vastuolus, kui liikmesriik võtab vastu õigusnormi, mis selle eesmärki ja sisu arvestades määrab kindlaks europangatähtede seadusliku maksevahendi staatuse õigusliku režiimi. Seevastu ei ole selle sättega vastuolus, kui liikmesriik võtab omaenda pädevuse teostamisel, näiteks oma administratsiooni korraldamisel, vastu õigusnormi, mis kohustab seda administratsiooni võtma vastu sularahas makseid tema kehtestatud rahaliste kohustuste täitmiseks.

2.
ELTL artikli 128 lõike 1 kolmandat lauset, protokolli (nr 4) Euroopa Keskpankade Süsteemi ja Euroopa Keskpanga põhikirja kohta artikli 16 esimese lõigu kolmandat lauset ning nõukogu 3. mai 1998. aasta määruse (EÜ) nr 974/98 euro kasutuselevõtu kohta artikli 10 teist lauset tuleb tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis välistavad võimaluse täita avaliku võimu kehtestatud rahaline kohustus europangatähtedega, kui täidetud on järgmised tingimused: esiteks ei ole nende õigusnormide eesmärk ega tagajärg nende pangatähtede seadusliku maksevahendi staatuse õigusliku režiimi kindlaksmääramine; teiseks ei kaasne nende õigusnormidega nende pangatähtede õiguslikku või faktilist kõrvaldamist, seades eelkõige kahtluse alla võimaluse, et üldjuhul saab rahalise kohustuse täita sellise sularahaga; kolmandaks on need õigusnormid vastu võetud avaliku huvi kaalutlustel; neljandaks on nende õigusnormidega kaasnev sularahas maksmise piirang taotletava avaliku huvi eesmärgi saavutamiseks sobiv ning viiendaks ei lähe need õigusnormid kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik selles mõttes, et kättesaadavad on muud seaduslikud võimalused rahalise kohustuse täitmiseks.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.