CELEX: 62017CJ0558
Odvolanie
Verejná služba
Zamestnanci Európskej investičnej banky (EIB)
Sexuálne obťažovanie
Vyšetrovanie vedené v rámci programu ‚Dignity at work‘
Zamietnutie sťažnosti vo veci obťažovania
Návrh na zrušenie rozhodnutia prezidenta EIB o zamietnutí sťažnosti
Náhrada škody

Svojím odvolaním sa OZ domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 13. júla 2017, OZ/EIB (T‑607/16, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:T:2017:495
), ktorým tento súd zamietol jej žalobu na jednej strane o neplatnosť správy vyšetrovacieho výboru EIB zo 14. septembra 2015, ako aj rozhodnutia prezidenta EIB zo 16. októbra 2015 nevyhovieť jej sťažnosti vo veci sexuálneho obťažovania (ďalej len „sporné rozhodnutie“), a na druhej strane o náhradu škody, ktorá jej bola údajne spôsobená v dôsledku tejto správy a tohto rozhodnutia.
Právny rámec
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie
Služobný poriadok úradníkov Európskej únie bol prijatý nariadením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 z 29. februára 1968, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 56, 1968, s. 1
; Mim. vyd. 01/002, s. 5).
Článok 24 prvý odsek Služobného poriadku úradníkov Európskej únie, zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013 (
Ú. v. EÚ L 287, 2013, s. 15
), stanovuje:
„Únia pomôže každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania, alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo svojich povinností.“
Služobný poriadok zamestnancov EIB
Služobný poriadok zamestnancov Európskej investičnej banky, prijatý správnou radou EIB 20. apríla 1960, v znení zmenenom rozhodnutím správnej rady EIB zo 4. júna 2013, ktoré nadobudlo účinnosť 1. júla 2013, vo svojom článku 41 stanovuje:
„O všetkých sporoch osobnej povahy medzi Bankou a jej zamestnancami rozhoduje Súdny dvor Európskej únie. Každá žaloba zamestnanca proti opatreniu Banky, ktoré by mu mohlo spôsobiť ujmu, musí byť podaná do troch mesiacov.
Spory sa okrem podania žaloby na Súdny dvor… riešia pred podaním žaloby v zmierovacom konaní pred zmierovacím výborom Banky, s výnimkou sporov vyplývajúcich z uplatnenia [disciplinárnych] opatrení podľa článku 38.
Žiadosť o zmier sa musí podať do troch mesiacov od vzniku skutočností alebo oznámenia opatrení, ktoré sú predmetom sporu. …“
Politika EIB v oblasti rešpektovania dôstojnosti osoby v zamestnaní
Vnútorný predpis EIB s názvom „Politika v oblasti rešpektovania dôstojnosti osoby v zamestnaní“ (ďalej len „politika v oblasti dôstojnosti v zamestnaní“) prijatý EIB 18. novembra 2003, uvádza:
„Postup vyšetrovania
…
Postup vyšetrovania obsahuje nasledujúce ustanovenia:
…
–
je zriadený vyšetrovací výbor, ktorý je zložený z troch nezávislých osôb…
–
vyšetrovací výbor uskutoční niekoľko výsluchov s cieľom vypočuť oddelene obidvoch účastníkov a ich prípadných svedkov, ako aj akúkoľvek inú osobu, ktorú si želá vypočuť,
–
obidvaja účastníci majú právo byť vypočutí vyšetrovacím výborom,
–
obidvaja účastníci majú právo byť zastúpení alebo sprevádzaní,
–
vypočutia a rokovania vyšetrovacieho výboru vedú k odporúčaniu predloženému prezidentovi,
–
prezident rozhodne o opatreniach, ktoré sa majú prijať.
Úlohy a zloženie vyšetrovacieho výboru
Poslaním výboru je stanoviť štruktúru, ktorá zabezpečí objektívne a nezávislé vyšetrovanie jedného alebo viacerých incidentov a výsledkom je odporúčanie prezidentovi, ktorý rozhodne, aké opatrenia sa majú prijať.
…
Postup
…
2. Riaditeľ riaditeľstva pre personál (ďalej len ‚RPP‘) po dohode so zástupcami zamestnancov navrhne prezidentovi zloženie výboru a stanoví dátum začatia vyšetrovania najneskôr do 30 kalendárnych dní od doručenia sťažnosti.
3. RPP bezodkladne potvrdí prijatie oznámenia od dotknutého zamestnanca a začne postup vyšetrovania…
4. Po prijatí oznámenia sťažovateľa RPP
…
d)
uvedie, že vyšetrovanie sa začne do 30 kalendárnych dní odo dňa, keď bola sťažnosť oficiálne podaná na GRPP, a že obidvaja účastníci budú informovaní o dátume, čase a mieste ich individuálneho vypočutia, o ich práve byť zastúpený alebo sprevádzaný a o zložení výboru.
…
Výsluch
Cieľom výsluchu je presne zistiť, k čomu došlo, a zhromaždiť dostatok dôkazov, ktoré umožnia vypracovať odôvodnené odporúčanie. Účastníci konania nemajú právo na krížové vypočúvanie, pretože sú vypočutí oddelene. Nemusia opakovať podrobnosti, ktoré sú pre nich bolestivé alebo nepríjemné, pokiaľ to nie je absolútne nevyhnutné. Všetci účastníci konania zúčastnení na vyšetrovaní a vypočutí vrátane prítomných osôb a svedkov sú poučení o povinnosti zachovať mlčanlivosť.
…Výbor môže zvoliť postup, ktorý považuje za vhodný. Vo všeobecnosti prebieha výsluch formou samostatných pohovorov v nasledujúcom poradí:
–
najskôr sťažovateľ,
–
svedkovia, ktorých sťažovateľ prípadne označí,
–
údajný obťažovateľ,
–
svedkovia, ktorých údajný obťažovateľ prípadne označí,
–
obidvaja účastníci konania môžu byť predvolaní na nové oddelené vypočúvanie, pokiaľ to výbor bude považovať za nevyhnutné.
V prípade potreby môže výbor opätovne vypočuť zúčastnené osoby a prípadne predvolať iných zamestnancov alebo požiadať o informácie alebo kópie dokumentov, pokiaľ sa spoločne usudzuje, že takýto postup je odôvodnený a užitočný. V prípade pochybností rozhoduje o otázkach týkajúcich sa prístupu k spisu a informáciám alebo o použití iných vyšetrovacích metód prezident, prípadne po konzultácii so zástupcom pre ochranu osobných údajov. Výbor informuje sťažovateľa o dodatočnom vyšetrovaní.
Výsledok vyšetrovania
Po vypočutí všetkých účastníkov a po vykonaní všetkých prípadne potrebných vyšetrovaní by mal byť výbor schopný poradiť sa a navrhnúť odôvodnené odporúčanie. Výbor nemá rozhodovaciu právomoc.
Výbor môže navrhnúť rôzne odporúčania smerujúce k tomu, aby
–
sa konanie vo veci ukončilo, pretože obaja účastníci konania si dokázali situáciu vyjasniť a do budúcna sa našlo riešenie, ktoré je pre oboch účastníkov konania prijateľné,
–
sa vec nezaraďovala pod zastrašovanie alebo obťažovanie, ale aby sa považovala za pracovný spor, ktorý má byť dôkladnejšie preskúmaný alebo monitorovaný,
–
bola žiadosť zamietnutá,
–
boli prijaté požadované opatrenia v prípade, že výbor preukáže, že sťažnosť je nedôvodná a zlomyseľná,
–
bolo začaté disciplinárne konanie.
Písomné odporúčanie výboru sa vypracuje do piatich dní od ukončenia vyšetrovania a predloží sa prezidentovi [Banky] na rozhodnutie.
Rozhodnutie prezidenta…
Najneskôr do piatich pracovných dní od zaslania odporúčania výboru prezidentovi sú obaja účastníci písomne informovaní o odôvodnenom rozhodnutí prezidenta, ku ktorému je priložené odporúčanie výboru.“
Okolnosti predchádzajúce sporu:
Dňa 1. decembra 2008 EIB zamestnala OZ.
Koncom roka 2009 nastúpil pán F. do práce na jednom z riaditeľstiev EIB na pozíciu koordinátora zamestnancov, medzi ktorých patrila aj OZ.
Dňa 16. septembra 2012 OZ zmenila svoje pracovné zaradenie.
V januári 2014 OZ informovala vedúceho svojho oddelenia o tom, že táto zmena súvisela so sexuálnym obťažovaním zo strany pána F., ktorému bola podľa nej vystavená od roku 2011.
Dňa 20. mája 2015 podala OZ sťažnosť generálnemu riaditeľovi riaditeľstva pre personál EIB, v ktorej uviedla, že bola obeťou sexuálneho obťažovania zo strany pána F.
Dňa 18. júna 2015 tento generálny riaditeľ informoval OZ, že na základe jej sťažnosti sa začalo formálne vyšetrovanie (ďalej len „vyšetrovanie“) v súlade s vnútorným predpisom o politike v oblasti dôstojnosti v zamestnaní.
Dňa 19. júna 2015 prezident EIB schválil navrhnuté zloženie výboru povereného vedením vyšetrovania (ďalej len „vyšetrovací výbor“).
Dňa 26. júna 2015 bol oficiálne zriadený vyšetrovací výbor a OZ bola informovaná o tom, že výsluchy sa uskutočnia 20. júla 2015.
Dňa 17. septembra 2015 vyšetrovací výbor predložil prezidentovi EIB svoju správu, v ktorej boli formulované odôvodnené odporúčania (ďalej len „správa vyšetrovacieho výboru“).
Vyšetrovací výbor vo svojej správe uviedol, že tvrdenia OZ nebolo možné potvrdiť z dôvodu nedostatku svedkov, ktorí by boli prítomní pri údajných činoch. Na druhej strane sa všetci svedkovia zhodli na tom, že existuje dôvod na obavy o zdravie OZ. Údajne prežila traumatizujúci rozchod so svojím bývalým partnerom a následne výrazne schudla. OZ mala byť okrem toho veľmi nedočkavá, pokiaľ išlo o jej služobný postup, a mala mať manipulatívnu povahu so schopnosťou škodiť iným osobám. Bolo pre ňu tiež ťažké akceptovať akúkoľvek formu kritiky. Vyšetrovací výbor napokon odporučil OZ zlepšiť si tímového ducha a obnoviť v sebe pozitívny postoj.
Dňa 16. októbra 2015 prezident EIB na základe odporúčaní vyšetrovacieho výboru prijal sporné rozhodnutie, pričom k tomuto rozhodnutiu bola priložená správa vyšetrovacieho výboru.
Prezident EIB po prijatí sporného rozhodnutia požiadal vyšetrovací výbor o poskytnutie ďalších vysvetlení s cieľom prípadne začať disciplinárne konanie. Tento výbor predložil svoje záverečné vyjadrenia 12. januára 2016. Odvolateľka následne podala návrh na začatie zmierovacieho konania podľa článku 41 služobného poriadku zamestnancov EIB v zmenenom znení.
Dňa 29. júna 2016 prezident EIB v súlade so závermi zmierovacej komisie konštatoval, že zmierovacie konanie skončilo neúspechom.
Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 22. júla 2016 podala odvolateľka žalobu, ktorá bola pôvodne zapísaná do registra pod číslom F‑37/16.
Podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
) bola táto vec prenesená na Všeobecný súd v stave, v akom sa nachádzala k 31. augustu 2016. Táto vec bola zapísaná pod číslom T‑607/16.
OZ navrhla, aby Všeobecný súd:
–
zrušil sporné rozhodnutie, ako aj správu vyšetrovacieho výboru (vrátane utajenia niektorých častí tejto správy),
–
uložil EIB povinnosť zaplatiť jej sumu 20000 eur ako náhradu spôsobenej nemajetkovej ujmy,
–
uložil EIB povinnosť zaplatiť jej sumu 977 eur [vrátane dane z pridanej hodnoty (DPH)], ako aj poskytnúť jej sumu 5850 eur na náhradu liečebných nákladov vynaložených v súvislosti s uvedenou ujmou,
–
uložil EIB povinnosť nahradiť vzniknuté trovy tohto konania vo výške 35100 eur (vrátane DPH), a
–
vrátil túto vec EIB, aby obnovila konanie vo veci dodržiavania dôstojnosti v zamestnaní a aby jej prezident vydal nové rozhodnutie so znením, ktoré bude v súlade s návrhom žalobkyne.
Na podporu svojej žaloby OZ v podstate uviedla dva žalobné dôvody.
Prvý žalobný dôvod bol založený na porušení procesných pravidiel vyšetrovania, ako aj na porušení procesných práv podľa článku 6 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) z dôvodu nerešpektovania viacerých štádií postupu vyšetrovania.
Druhý žalobný dôvod bol založený na porušení článku 8 EDĽP a článku 7 Charty z dôvodu, že správa vyšetrovacieho výboru, ako aj sporné rozhodnutie boli podľa názoru OZ čiastočne založené na dôvodoch týkajúcich sa jej súkromného života, najmä pokiaľ ide o jej psychické zdravie, ktoré boli vo vzťahu k predmetu vyšetrovania irelevantné.
Dňa 13. júla 2017 Všeobecný súd vydal napadnutý rozsudok, ktorým zamietol žalobu OZ a uložil jej povinnosť nahradiť trovy konania.
Vo svojom rozsudku Všeobecný súd v celom rozsahu zamietol návrhy žalobkyne na náhradu škody, keďže usúdil, že žiadna z výhrad, ktoré uviedla, nepredstavovala protiprávne konanie, ktoré by bolo možné pripísať EIB. Následne vzhľadom na to, že podľa žalobkyne protiprávne konania uvedené v jej návrhu na zrušenie zodpovedali konaniam vytknutým EIB v rámci jej návrhov na náhradu škody, Všeobecný súd dospel k záveru, že bolo rovnako potrebné zamietnuť uvedený návrh na zrušenie a v dôsledku toho aj žalobu ako celok.
Návrhy účastníkov odvolacieho konania
OZ vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
v celom rozsahu zrušil napadnutý rozsudok,
–
zrušil sporné rozhodnutie a správu vyšetrovacieho výboru EIB,
–
uložil EIB povinnosť zaplatiť jej sumu 977 eur (vrátane DPH) ako náhradu liečebných nákladov doposiaľ vynaložených v súvislosti s uvedenou ujmou a poskytnúť jej sumu 5850 eur ako náhradu budúcich liečebných nákladov,
–
uložil EIB povinnosť zaplatiť náhradu spôsobenej nemajetkovej ujmy vo výške 20000 eur,
–
uložil EIB povinnosť nahradiť trovy, vynaložené v rámci tohto konania, vo výške 35100 eur (vrátane DPH),
–
uložil EIB povinnosť nahradiť trovy tohto odvolacieho konania a konania pred Všeobecným súdom a
–
rozhodol o vrátení tejto veci EIB, aby obnovila konanie na základe politiky dodržiavania dôstojnosti v zamestnaní a/alebo aby prezident EIB prijal nové rozhodnutie so znením, ktoré bude v súlade s návrhom odvolateľky.
EIB navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
O prípustnosti
Je potrebné uviesť, že odvolateľka sa predovšetkým domáha toho, aby Súdny dvor vrátil vec EIB, aby obnovila vyšetrovanie a aby prezident EIB prijal nové rozhodnutie vypracované v súlade so znením, ktoré navrhuje odvolateľka.
Treba však konštatovať, že odvolateľka neuvádza žiadny odvolací dôvod na podporu tohto odvolacieho návrhu. Ani odvolanie nemožno vykladať tak, že odôvodnenie, ktoré obsahuje, by sa mohlo chápať tak, že obsahuje dôvod alebo tvrdenia uvedené proti napadnutému rozsudku.
Preto je tento odvolací návrh neprípustný.
Okrem toho sa EIB domnieva, že odvolanie je neprípustné ako celok, lebo na jednej strane neodkazuje na žiadny konkrétny bod napadnutého rozsudku a na druhej strane sa odvolateľka obmedzuje na opakovanie tvrdení, ktoré už boli uvedené v jej žalobe podanej v prvostupňovom konaní.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry predovšetkým z článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora vyplýva, že odvolanie musí presne označovať napádané prvky rozhodnutia, ktorého zrušenia sa domáha, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa osobitne opiera tento návrh. Požiadavky odôvodnenia vyplývajúce z týchto ustanovení nespĺňa odvolanie, ktoré sa obmedzuje na opakovanie alebo doslovné prevzatie žalobných dôvodov a tvrdení už raz uvedených v konaní pred Všeobecným súdom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. mája 2017, Portugalsko/Komisia,
C‑338/16 P
,
EU:C:2017:382
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj z 20. decembra 2017, Comunidad Autónoma de Galicia a Retegal/Komisia,
C‑70/16 P
,
EU:C:2017:1002
, bod
a citovanú judikatúru).
Pokiaľ však odvolateľ spochybňuje výklad alebo uplatnenie práva Únie vykonané Všeobecným súdom, môžu sa právne otázky skúmané na prvom stupni nanovo prejednať v rámci odvolania. Ak by totiž odvolateľ nemohol založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých pred Všeobecným súdom, predmetné konanie by bolo zbavené časti svojho významu (rozsudok zo 17. mája 2017, Portugalsko/Komisia,
C‑338/16 P
,
EU:C:2017:382
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci na rozdiel od toho, čo tvrdí EIB, odvolanie neobsahuje iba zopakovanie tvrdení, ktoré už boli uvedené v prvostupňovom konaní. Tieto tvrdenia sú v skutočnosti namierené proti odôvodneniu napadnutého rozsudku, ktoré sa spochybňuje v súvislosti s dodržaním základných práv, ktorých sa odvolateľka dovoláva, a v dôsledku toho umožňujú Súdnemu dvoru pristúpiť k jeho preskúmaniu. Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí EIB, odvolanie riadne označuje body napadnutého rozsudku, ktoré sa napádajú.
V dôsledku toho je odvolanie prípustné, s výnimkou odvolacieho návrhu uvedeného v bode 29 tohto rozsudku.
O veci samej
Na podporu svojho odvolania odvolateľka uvádza tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení článku 47 Charty a článku 6 EDĽP, druhý na porušení článku 7 Charty a článku 8 EDĽP a tretí na odopretí spravodlivosti.
Najskôr treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že Únia nie je zmluvnou stranou EDĽP, nemôže znášať zodpovednosť na základe tohto dohovoru. Z článku 52 ods. 3 Charty však vyplýva, že pokiaľ Charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv stanovených v tomto dohovore.
Za týchto okolností je potrebné preskúmať prvý a tretí odvolací dôvod jedine vzhľadom na ustanovenia Charty.
O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 47 Charty
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom, ktorý sa delí na štyri časti, odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že po prvé nesprávne určil rozsah jej procesných práv, po druhé nevyvodil dôsledky z nedodržania lehôt uplatňujúcich sa na vyšetrovanie, po tretie nesprávne posúdil správne zloženie vyšetrovacieho výboru a po štvrté odmietol jej tvrdenia spochybňujúce dôverné zaobchádzanie s jej sťažnosťou.
V prvej časti tohto prvého odvolacieho dôvodu, ktorá je založená na nesprávnom určení rozsahu jej procesných práv, žalobkyňa v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že v bodoch 52 až 54 napadnutého rozsudku porušil zásadu práva na spravodlivý proces, najmä zásady kontradiktórnosti a rovnosti zbraní, keď usúdil, že nebolo protiprávne, aby jej vyšetrovací výbor neumožnil oboznámiť sa s vyhláseniami osoby obvinenej z obťažovania, ako aj jednotlivých svedkov vypočutých počas vyšetrovania, ani zaujať stanovisko k týmto vyhláseniam, ktoré slúžili ako základ pre rozhodnutie o zamietnutí jej sťažnosti, zatiaľ čo vyhlásenia odvolateľky boli obvinenému oznámené vo forme zhrnutia, aby k nim mohol vyjadriť svoje pripomienky.
Po druhé odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že vyšetrovací výbor nebol povinný predvolať si všetkých svedkov navrhnutých v rámci vyšetrovania.
Po tretie odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď považoval skutočnosť, že uvedený výbor odmietol lekárske správy, ktoré predložila, za zákonnú.
EIB spochybňuje dôvodnosť týchto tvrdení, pričom v podstate najskôr uvádza, že zásada rovnosti zbraní sa uplatňuje iba vtedy, ak sú strany účastníkmi súdneho konania. Konanie upravené v oblasti politiky dôstojnosti v zamestnaní je však podľa nej administratívnym konaním. Okrem toho Všeobecný súd údajne správne rozhodol, že postavenie sťažovateľa a postavenie osoby obvinenej z obťažovania nie sú porovnateľné a že v dôsledku toho sú ich procesné práva odlišné.
EIB sa následne domnieva, že vzhľadom na to, že konanie vedené pred vyšetrovacím výborom nemá povahu súdneho konania, žiadne ustanovenie nevyžaduje, aby si tento výbor predvolával určitých svedkov alebo informoval účastníka konania, ktorý navrhol ich vypočutie, o ich nedostupnosti.
Pokiaľ ide napokon o lekárske správy predložené odvolateľkou, EIB uvádza, že nemajú dôkaznú hodnotu, keďže lekárom neboli bezprostredne známe skutkové okolnosti, ale spoliehali sa len na vyjadrenia odvolateľky.
Posúdenie Súdnym dvorom
Je potrebné uviesť, že odvolateľka sa nesprávne domnieva, že vyšetrovací výbor, ktorý vydáva stanovisko, z ktorého vychádza prezident EIB, ako aj tento prezident sú orgánmi, ktoré možno považovať za „súd“ v zmysle článku 47 Charty.
Je totiž zjavné, že ani vyšetrovací výbor, ktorý je inštanciou
ad hoc
, ktorej členovia sú vymenovaní prezidentom EIB a vydávajú nezáväzné odporúčania na záver vyšetrovania, ani prezident EIB nespĺňajú jednotlivé presné kritériá stanovené Súdnym dvorom v jeho judikatúre, vydané s cieľom vymedziť pojem „súd“ v zmysle článku 47 Charty (pokiaľ ide o pojem „súd“, pozri najmä rozsudok z 27. februára 2018, Associação Sindical dos Juízes Portugueses,
C‑64/16
,
EU:C:2018:117
, bod
a citovanú judikatúru). Ani individuálne, ani kolektívne sa preto nemôžu považovať za „súd zriadený zákonom“ v zmysle tohto článku 47.
Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci sa článok 47 Charty neuplatňuje a že v dôsledku toho sa odvolateľka nemôže na podporu prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu dovolávať porušenia tohto článku.
Ako však vyplýva z bodov 52 a 53 napadnutého rozsudku, Všeobecný súd v rámci konania, ako je to vo veci samej, uviedol, že údajná obeť obťažovania sa na základe zásady riadnej správy vecí verejných môže dovolávať práva byť vypočutá.
Článok 41 Charty s názvom „Právo na [riadnu] správu vecí verejných“ totiž vo svojom odseku 1 stanovuje, že každý má právo, aby inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie vybavovali jeho záležitosti nestranne, spravodlivo a v primeranej lehote.
Okrem toho tento článok 41 vo svojom odseku 2 stanovuje, že právo na riadnu správu vecí verejných zahŕňa najmä právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať, právo každého na prístup k spisu, ktorý sa ho týka, za predpokladu dodržiavania oprávnených záujmov dôvernosti a služobného a obchodného tajomstva, ako aj povinnosť administratívy odôvodniť svoje rozhodnutia.
Konkrétne právo byť vypočutý zaručuje každému možnosť oznámiť účinne a efektívne svoj názor v priebehu správneho konania, a to skôr, ako bude prijaté akékoľvek rozhodnutie, ktoré môže nepriaznivo ovplyvniť jeho záujmy (pozri najmä rozsudky z 22. novembra 2012, M.,
C‑277/11
,
EU:C:2012:744
, bod
, a z 11.decembra 2014, Boudjlida,
C‑249/13
,
EU:C:2014:2431
, bod
).
Súdnemu dvoru preto prislúcha preveriť, či Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 54 napadnutého rozsudku uviedol, že pokiaľ ide o právo byť vypočutý na základe zásady riadnej správy vecí verejných, vyšetrovací výbor sa nedopustil žiadnej nezákonnosti.
V tejto súvislosti treba uviesť, že vzhľadom na to, že sporným rozhodnutím bola zamietnutá sťažnosť odvolateľky, toto rozhodnutie obsahuje individuálne opatrenie, ktoré bolo voči nej prijaté a ktoré sa jej nepriaznivo dotýka v zmysle článku 41 ods. 2 Charty.
Z toho vyplýva, že vyšetrovací výbor pred zaslaním svojich odporúčaní prezidentovi EIB a v každom prípade tento prezident predtým, ako prijal rozhodnutie, ktoré sa nepriaznivo dotklo odvolateľky, boli povinní dodržať jej právo na vypočutie ako sťažovateľky.
Konkrétne na to, aby mohla odvolateľka účinne predložiť svoje pripomienky, mala právo, aby sa jej oznámil prinajmenšom súhrn výpovedí obvineného z obťažovania a jednotlivých vypočutých svedkov, keďže tieto výpovede boli použité vyšetrovacím výborom v jeho správe na vypracovanie odporúčaní prezidentovi EIB, z ktorých tento prezident vychádzal v spornom rozhodnutí, pričom pri vypracovaní tohto súhrnu sa mali prípadne dodržať oprávnené záujmy dôverného zaobchádzania.
V prejednávanej veci je nesporné, že odvolateľka bola vypočutá iba na začiatku vyšetrovania. Naproti tomu nebola vypočutá ani predtým, ako vyšetrovací výbor zaslal svoje odporúčania prezidentovi EIB, ani predtým, ako tento prezident prijal sporné rozhodnutie.
Z toho vyplýva, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nekonštatoval, že v rozpore s požiadavkami vyplývajúcimi z článku 41 Charty sa odvolateľke neoznámil prinajmenšom súhrn výpovedí obvineného z obťažovania a jednotlivých svedkov a že v tejto súvislosti nemohla byť vypočutá, v dôsledku čoho nebola schopná účinne vyjadriť svoje pripomienky k ich obsahu predtým, ako vyšetrovací výbor odovzdal svoje odporúčania prezidentovi EIB a v každom prípade predtým, ako tento prezident prijal napadnuté rozhodnutie, ktoré sa jej nepriaznivo dotýka.
Bez toho, aby bolo nevyhnutné skúmať ostatné tvrdenia uvedené odvolateľkou v rámci prvej časti prvého odvolacieho dôvodu alebo aj ostatné časti tohto odvolacieho dôvodu, je potrebné zrušiť napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom ním bol jednak zamietnutý žalobný návrh odvolateľky na náhradu škody, založený na zodpovednosti EIB za údajné nezákonné konanie v rámci vyšetrovania vrátane porušenia práva odvolateľky na to, aby bola spravodlivo vypočutá vo svojej veci, a jednak žalobný návrh na zrušenie.
O druhom a treťom odvolacom dôvode, ktoré sú založené na porušení článku 7 Charty
Druhý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení, z ktorého údajne vychádzal Všeobecný súd, keď uviedol, že vyšetrovací výbor neporušil článok 7 Charty tým, že do svojej vyšetrovacej správy zahrnul niektoré skutočnosti týkajúce sa súkromného života odvolateľky. Tretí odvolací dôvod je založený na tom, že Všeobecný súd sa tým dopustil aj odopretia spravodlivosti.
Keďže tieto odvolacie dôvody sú založené na tvrdeniach, ktoré sa čiastočne prekrývajú, je vhodné preskúmať ich spoločne.
Argumentácia účastníkov konania
Odvolateľka v podstate uvádza nesprávne právne posúdenie, z ktorého Všeobecný súd vychádzal pri výklade článku 7 Charty, ktorý sa týka práva na rešpektovanie súkromného života, tým, že sa podľa nej nesprávne domnieval, že EIB sa nedopustila pochybenia, keď zo správy vyšetrovacieho výboru ani zo sporného rozhodnutia nevypustila odkazy na okolnosti, ktoré sa týkajú jej súkromného života, čo bolo podľa nej neprimerané, irelevantné a mimo právomoci vyšetrovacieho výboru. V tejto súvislosti žalobkyňa predovšetkým uvádza skutočnosť, že táto správa sa odvoláva na jej komplikovaný vzťah s vedúcim jej oddelenia, jej ťažkosti akceptovať akúkoľvek formu kritiky, jej nedočkavosť, pokiaľ išlo o služobný postup, keďže tieto okolnosti podľa nej nie sú priamo nevyhnutné na určenie toho, či bola obeťou sexuálneho obťažovania. Okrem toho tvrdí, že tieto komentáre škodia jej zdraviu, ako to jednoznačne vyplýva z novej lekárskej správy.
EIB popiera všetky tieto tvrdenia.
Posúdenie Súdnym dvorom
Právo na rešpektovanie súkromného života, zaručené článkom 7 Charty, nie je absolútne. Toto právo môže podliehať obmedzeniam, ako sú obmedzenia dotknuté v prejednávanej veci, pod podmienkou, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu sledovaným Úniou a nepredstavujú vo vzťahu k sledovanému účelu neprimeraný zásah.
V tejto súvislosti je nesporné, že sporné konanie zodpovedá cieľu všeobecného záujmu, a to identifikácii praktík prípadného obťažovania, najmä sexuálneho, ktoré narušujú ľudskú dôstojnosť.
Preto je potrebné preskúmať, či zahrnutie odkazov na okolnosti, ktoré sa týkajú súkromného života odvolateľky, do správy vyšetrovacieho výboru a sporného rozhodnutia, čo je podľa nej neprimerané a irelevantné, predstavuje vzhľadom na sledovaný cieľ neprimerané obmedzenie práva na rešpektovanie súkromného života.
V tejto súvislosti Všeobecný súd najskôr v bode 71 napadnutého rozsudku uviedol, že tieto rôzne okolnosti boli priamymi odkazmi na svedecké výpovede a že uvedenie týchto výpovedí umožnilo poukázať na skutočnosti, z ktorých vyšetrovací výbor vychádzal pri formulovaní svojich odporúčaní.
Ďalej v bode 72 tohto rozsudku Všeobecný súd uviedol, že na rozdiel od toho, čo tvrdila odvolateľka, vyšetrovací výbor nevyvodzoval závery ani neuvádzal zistenia týkajúce sa jej zdravotného stavu, ale obmedzil sa na uvedenie svedeckých výpovedí. Tento výbor z nich pritom nevyvodil žiadny dôsledok, pokiaľ ide o zdravotný stav.
Napokon v bode 74 uvedeného rozsudku Všeobecný súd uviedol, že v každom prípade je správa vyšetrovacieho výboru interným dokumentom, ktorý je adresovaný jedine prezidentovi EIB, ako aj obidvom dotknutým účastníkom konania, a že sa teda sa nemá šíriť ďalej.
Vzhľadom na uvedené sa nezdá, že by boli odkazy na okolnosti týkajúce súkromného života odvolateľky, ktoré boli vložené do správy vyšetrovacieho výboru a sporného rozhodnutia, neprimerané a irelevantné.
V dôsledku toho Všeobecný súd z hľadiska článku 7 Charty nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že zahrnutie uvedených okolností do tejto správy a tohto rozhodnutia nepredstavuje zo strany EIB nezákonné správanie.
Pokiaľ ide po tretie o údajne škodlivú povahu niektorých komentárov týkajúcich sa zdravotného stavu odvolateľky, táto odkazuje na novú lekársku správu psychoterapeutky, vydanú v júli 2016, teda po vypracovaní správy vyšetrovacieho výboru. V tejto súvislosti stačí uviesť, že odvolateľka vo svojom odvolaní nevytýka Všeobecnému súdu, že nezohľadnil túto lekársku správu.
Z toho vyplýva, že druhý a tretí odvolací dôvod musia byť zamietnuté.
O žalobe pred Všeobecným súdom
V súlade s článkom 61 prvým odsekom druhou vetou Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže tento súd v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje.
Treba pritom pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že porušenie práva na obhajobu, najmä práva byť vypočutý, vedie k zrušeniu rozhodnutia prijatého v správnom konaní iba vtedy, ak by pri neexistencii tejto vady mohlo toto konanie dospieť k inému výsledku (rozsudky z 10. septembra 2013, G. a R.,
C‑383/13 PPU
,
EU:C:2013:533
, bod
, ako aj z 3. júla 2014, Kamino International Logistics a Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 a C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
, bod
).
V prejednávanej veci je potrebné uviesť, že ako vyplýva z bodu 59 tohto rozsudku, Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nekonštatoval, že v rozpore s požiadavkami vyplývajúcimi z článku 41 Charty sa odvolateľke neoznámil prinajmenšom súhrn výpovedí obvineného z obťažovania a jednotlivých svedkov a že v tejto súvislosti nemohla byť vypočutá, v dôsledku čoho nebola schopná účinne vyjadriť svoje pripomienky k ich obsahu predtým, ako vyšetrovací výbor odovzdal svoje odporúčania prezidentovi EIB, a v každom prípade predtým, ako tento prezident prijal napadnuté rozhodnutie, ktoré sa jej nepriaznivo dotýka.
Táto vada nevyhnutne ovplyvnila tak obsah správy vyšetrovacieho výboru, ako aj obsah sporného rozhodnutia, v dôsledku čoho táto správa, ako aj toto rozhodnutie mohli dospieť k inému výsledku.
Vzhľadom na to, že uvedená správa predstavuje len prípravný akt uvedeného rozhodnutia, na základe čoho ju nemožno považovať za napadnuteľný akt, a teda ju nemožno zrušiť, je potrebné zrušiť jedine sporné rozhodnutie.
Pokiaľ ide o návrhy na náhradu škody uvedené v bode 60 tohto rozsudku, na jednej strane je potrebné uviesť, že zrušenie sporného rozhodnutia predstavuje vhodnú nápravu akejkoľvek nemajetkovej ujmy, ktorú mohla odvolateľka utrpieť v prejednávanej veci.
Návrh na náhradu škody týkajúci sa tejto nemajetkovej ujmy je teda bezpredmetný a v tejto súvislosti je potrebné zastaviť konanie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júla 1987, Hochbaum a Rawes/Komisia,
44/85, 77/85, 294/85 a 295/85
,
EU:C:1987:348
, bod
).
Pokiaľ ide na druhej strane o návrh, aby sa EIB uložila povinnosť zaplatiť odvolateľke sumu 977 eur (vrátane DPH) na náhradu vynaložených liečebných nákladov a poskytnúť jej sumu 5850 eur na liečebné náklady, je potrebné uviesť, že sa nepreukázala, ba ani netvrdila žiadna príčinná súvislosť medzi nezákonným správaním EIB, konštatovaným v bode 77 tohto rozsudku, a týmito liečebnými nákladmi. Vo svojej žalobe v prvostupňovom konaní totiž odvolateľka tvrdila, že tieto náklady sú „priamym dôsledkom“ sexuálneho obťažovania, ktorého bola obeťou. Pokiaľ ide o „poskytnutie“ sumy 5850 eur na budúce liečebné náklady, ktorú požaduje odvolateľka, tento odvolací návrh je v každom prípade predčasný, keďže takéto výdavky ešte neboli vynaložené.
Za týchto okolností musia byť návrhy na náhradu škody, uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, zamietnuté.
O trovách
Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.
Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na odvolacie konanie na základe jeho článku 184 ods. 1 Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže EIB nemala úspech v podstatnej časti svojich návrhov, v súlade s návrhmi OZ je opodstatnené uložiť EIB povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila OZ tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaní o odvolaní.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 13. júla 2017, OZ/EIB (
T‑607/16
, neuverejnený,
EU:T:2017:495
), sa zrušuje v rozsahu, v akom ním bol zamietnutý jednak návrh na náhradu škody uvedený v žalobe OZ, založený na zodpovednosti Európskej investičnej banky (EIB) za údajné nezákonné konanie v rámci vyšetrovania vrátane porušenia práva odvolateľky na to, aby bola spravodlivo vypočutá vo svojej veci, a jednak návrh na zrušenie uvedený v tejto žalobe.

2.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

3.
Rozhodnutie prezidenta Európskej investičnej banky zo 16. októbra 2015, ktorým sa nevyhovelo sťažnosti vo veci sexuálneho obťažovania, ktorú podala OZ, sa zrušuje.

4.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

5.
Európska investičná banka znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila OZ tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaní o odvolaní.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.