CELEX: 62021CJ0068
Trimitere preliminară
Apropierea legislațiilor
Autovehicule
Directiva 2007/46/CE
Specificații tehnice
Ofertă de a furniza piese de schimb echivalente originalelor unei mărci precise
Lipsa dovezii de omologare
Declarație de echivalență cu originalul din partea ofertantului
Noțiunea de «producător»
Mijloace de probă
Achiziții publice
Directiva 2014/25/UE

Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolului 3 punctul 27, precum și a articolelor 10, 19 și 28 din Directiva 2007/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de stabilire a unui cadru pentru omologarea autovehiculelor și remorcilor acestora, precum și a sistemelor, componentelor și unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective (directivă‑cadru) (
JO 2007, L 263, p. 1
), precum și a articolelor 60 și 62 din Directiva 2014/25/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile efectuate de entitățile care își desfășoară activitatea în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale și de abrogare a Directivei 2004/17/CΕ (
JO 2014, L 94, p. 243
).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între Iveco Orecchia SpA, pe de o parte, și APAM Esercizio SpA (C‑68/21) și Brescia Trasporti SpA (C‑84/21), pe de altă parte, în legătură cu două contracte de achiziții publice atribuite de acestea din urmă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2007/46
Potrivit considerentelor (2), (3) și (14) ale Directivei 2007/46:
„(2)
În vederea constituirii și funcționării pieței interne a Comunității, se impune înlocuirea sistemelor de omologare ale statelor membre cu o procedură de omologare comunitară bazată pe principiul armonizării complete.
(3)
Ar trebui realizată armonizarea și precizarea prin acte de reglementare a cerințelor tehnice aplicabile sistemelor, componentelor, unităților tehnice separate și vehiculelor. Actele de reglementare respective ar trebui să aibă drept obiectiv principal asigurarea unui nivel ridicat de siguranță rutieră, de protecție a sănătății, a mediului, de eficiență energetică și de protecție împotriva utilizării neautorizate.
[…]
(14)
Obiectivul principal al legislației privind omologarea vehiculelor este să garanteze faptul că vehiculele, componentele și unitățile tehnice separate noi introduse pe piață asigură un nivel ridicat de siguranță și protecție a mediului. […]”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă instituie un cadru armonizat, care cuprinde dispozițiile administrative și cerințele tehnice generale pentru omologarea tuturor vehiculelor noi care fac parte din domeniul său de aplicare, precum și a sistemelor, a componentelor și a unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective, cu scopul de a facilita înmatricularea, vânzarea și punerea în exploatare a acestora în interiorul Comunității.
De asemenea, prezenta directivă instituie dispoziții privind vânzarea și punerea în exploatare a pieselor și a echipamentelor destinate vehiculelor omologate în conformitate cu prezenta directivă.
Pentru a asigura aplicarea prezentei directive, cerințele tehnice specifice privind fabricația și funcționarea vehiculelor sunt prevăzute în acte de reglementare, a căror listă exhaustivă figurează în anexa IV la prezenta directivă.”
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică omologării de tip a vehiculelor concepute și construite într‑una sau mai multe etape în scopul utilizării rutiere, precum și a sistemelor, a componentelor și a unităților tehnice separate concepute și construite pentru astfel de vehicule.
[…]”
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Definiții”, prevede:
„În sensul prezentei directive și al actelor de reglementare enumerate în anexa IV, dacă nu se specifică altfel în cuprinsul lor:
1.
«act de reglementare» înseamnă o directivă individuală sau un regulament individual, sau un regulament CEE‑ONU anexat la Acordul revizuit din 1958;
2.
«directivă individuală sau regulament individual» înseamnă o directivă sau un regulament enumerate în partea I a anexei IV. Acest termen include și actele de punere în aplicare ale acestora;
3.
«omologare de tip» înseamnă procedura prin care un stat membru certifică faptul că un tip de vehicul, sistem, componentă sau unitate tehnică separată respectă dispozițiile administrative și cerințele tehnice aplicabile;
[…]
5.
«omologare CE de tip» înseamnă procedura prin care un stat membru certifică faptul că un tip de vehicul, sistem, componentă sau unitate tehnică separată respectă dispozițiile administrative și cerințele tehnice aplicabile cuprinse în prezenta directivă sau în actele de reglementare enumerate la anexa IV sau XI;
[…]
23.
«sistem» înseamnă un ansamblu de dispozitive combinate pentru a permite efectuarea uneia sau a mai multor funcții specifice într‑un vehicul și care face obiectul cerințelor din oricare act de reglementare;
24.
«componentă» înseamnă un dispozitiv care trebuie să corespundă cerințelor cuprinse într‑un act de reglementare și care este destinat să constituie un element al unui vehicul, și care poate fi omologat independent de vehicul, atunci când actul de reglementare cuprinde dispoziții exprese în acest sens;
25.
«unitate tehnică separată» înseamnă un dispozitiv care trebuie să corespundă cerințelor cuprinse într‑un act de reglementare și care este destinat să constituie un element al unui vehicul, și care poate fi omologat independent, dar numai în raport cu unul sau mai multe tipuri de vehicule specificate, atunci când actul de reglementare cuprinde dispoziții exprese în acest sens;
26.
«piese sau echipament de origine» înseamnă piese sau echipamente fabricate în conformitate cu specificațiile și standardele de producție prevăzute de producătorul vehiculului pentru producția unor piese sau echipamente pentru asamblarea vehiculului în cauză. Aceasta cuprinde piesele sau echipamentele fabricate pe aceeași linie de producție cu piesele sau echipamentele în cauză. Se consideră, dacă nu se dovedește contrariul, că piesele sunt de origine, în cazul în care producătorul lor certifică faptul că piesele corespund nivelului calitativ al componentelor utilizate pentru asamblarea vehiculului în cauză și au fost fabricate în conformitate cu specificațiile și standardele de producție ale producătorului vehiculului;
27.
«producător» înseamnă persoana sau organismul responsabil în fața autorităților de omologare pentru toate aspectele procesului de omologare de tip sau de autorizare și pentru garantarea conformității producției. Această persoană sau acest organism nu trebuie neapărat să ia parte la toate etapele producției vehiculului, a sistemului, a componentei sau a unității tehnice separate care face obiectul procesului de omologare;
[…]”
Potrivit articolului 5 din Directiva 2007/46, intitulat „Obligațiile producătorilor”:
„(1)   Producătorul răspunde în fața autorității de omologare pentru toate aspectele procesului de omologare și pentru asigurarea conformității producției, indiferent dacă este sau nu implicat direct în toate etapele fabricării unui vehicul, sistem, componentă sau unitate tehnică separată.
[…]”
Articolul 10 din această directivă, intitulat „Dispoziții speciale privind sistemele, componentele sau unitățile tehnice separate”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre acordă o omologare CE de tip pentru un sistem care respectă datele din dosarul informativ și respectă cerințele tehnice prevăzute în directiva individuală sau regulamentul individual aplicabil, după cum se specifică în anexa IV sau anexa XI.
(2)   Statele membre acordă o omologare CE de tip pentru o componentă sau unitate tehnică separată care respectă datele din dosarul informativ și respectă cerințele tehnice prevăzute în directiva individuală sau regulamentul individual aplicabil, după cum se specifică în anexa IV.
[…]”
Potrivit articolului 19 din directiva menționată, intitulat „Marca de omologare CE de tip”:
„(1)   Producătorul unei componente sau unități tehnice separate care face sau nu parte dintr‑un sistem aplică fiecărei componente sau unități produse în conformitate cu tipul omologat marca de omologare CE de tip impusă de directiva individuală sau de regulamentul individual relevant.
(2)   În cazul în care nu este prevăzută aplicarea mărcii de omologare CE de tip, producătorul aplică cel puțin denumirea sa comercială sau marca producătorului, numărul tipului și/sau un număr de identificare.
[…]”
Articolul 28 din aceeași directivă, intitulat „Vânzarea și punerea în exploatare a componentelor și a unităților tehnice separate”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre permit vânzarea și punerea în exploatare a componentelor sau unităților tehnice separate dacă și numai dacă acestea sunt conforme cerințelor actelor de reglementare aplicabile și sunt marcate corespunzător, în conformitate cu articolul 19.”
Articolul 38 alineatul (1) din Directiva 2007/46, intitulat „Informații destinate producătorilor de componente sau de unități tehnice separate”, prevede:
„Producătorul vehiculului pune la dispoziția producătorilor de componente sau de unități tehnice separate toate datele, inclusiv, după caz, schițele care figurează în anexa sau apendicele la un act de reglementare și care sunt necesare pentru omologarea CE de tip a componentelor sau a unităților tehnice separate sau pentru obținerea unei autorizații în temeiul articolului 31.
[…]”
Anexa IV la Directiva 2007/46, intitulată „Lista cerințelor pentru omologarea CE de tip a vehiculelor”, cuprinde două părți. În partea I din această anexă figurează lista actelor de reglementare ale Uniunii, în timp ce partea II enumeră anumite regulamente ale Comisiei Economice pentru Europa a Organizației Națiunilor Unite (CEE‑ONU), precizând că omologarea făcută în baza acestor regulamente este recunoscută ca o alternativă la omologarea CE de tip acordată în baza directivei individuale sau regulamentului individual corespunzător din tabelul din partea I.
Regulamentul (CE) nr. 1400/2002
Articolul 1 litera (u) din Regulamentul (CE) nr. 1400/2002 al Comisiei din 31 iulie 2002 privind aplicarea articolul 81 alineatul (3) din tratat categoriilor de acorduri verticale și practici concertate în sectorul autovehiculelor (
JO 2002, L 203, p. 30
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 12), care, potrivit articolului 12 alineatul (3) din acesta, a expirat la 31 mai 2010, formula următoarea definiție:
„«piese de schimb de calitate echivalentă» înseamnă exclusiv piese de schimb produse de o întreprindere care poate certifica în orice moment că piesele în cauză au o calitate echivalentă cu cea a componentelor care sunt sau au fost utilizate la asamblarea autovehiculelor în cauză”.
Directiva 2014/25
Considerentele (56) și (83) ale Directivei 2014/25 au următorul cuprins:
„(56)
Nicio dispoziție a prezentei directive nu ar trebui să împiedice impunerea sau aplicarea de măsuri necesare pentru protejarea ordinii publice, a moralității și siguranței publice, a sănătății, a vieții oamenilor și a animalelor sau pentru conservarea vieții plantelor sau aplicarea altor măsuri de mediu, în special în vederea unei dezvoltări durabile, cu condiția ca respectivele măsuri să fie conforme cu TFUE.
[…]
(83)
[…]
Prin urmare, specificațiile tehnice ar trebui elaborate în așa fel încât să se evite restrângerea în mod artificial a concurenței prin cerințe care favorizează un anumit operator economic, în sensul că preiau caracteristicile esențiale ale produselor, serviciilor sau lucrărilor oferite în mod obișnuit de acel operator economic. Elaborarea specificațiilor tehnice în termeni de cerințe de performanță și funcționale permite, în general, îndeplinirea acestui obiectiv în cel mai bun mod posibil. […]
[…]”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiect și domeniu de aplicare”, prevede:
„(1)   Prezenta directivă instituie norme aplicabile procedurilor de achiziție utilizate de către entitățile contractante în legătură cu contractele și concursurile de proiecte a căror valoare este estimată ca fiind cel puțin egală cu pragurile prevăzute la articolul 15.
(2)   În sensul prezentei directive, achiziția publică înseamnă achiziționarea, prin intermediul unui contract de produse, lucrări și servicii, de lucrări, de produse sau de servicii de către una sau mai multe entități contractante de la operatori economici aleși de către aceste entități contractante, cu condiția ca lucrările, produsele sau serviciile să fie destinate efectuării uneia dintre activitățile menționate la articolele 8-14.”
Articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată prevede:
„În sensul prezentei directive, «autorități contractante» înseamnă statul, autorități regionale sau locale, organisme de drept public sau asociații formate de una sau mai multe astfel de autorități sau de unul sau mai multe astfel de organisme de drept public.”
Articolul 4 alineatul (1) litera (a) din Directiva 2014/25 prevede:
„În sensul prezentei directive, entități contractante sunt entități care:
(a)
sunt autorități contractante sau întreprinderi publice și care desfășoară una din activitățile menționate la articolele 8-14”.
Potrivit articolului 11 din această directivă, intitulat „Servicii de transport”:
„Prezenta directivă se aplică activităților legate de punerea la dispoziție sau exploatarea rețelelor destinate să furnizeze un serviciu public în domeniul transportului pe calea ferată, cu sisteme automate, cu tramvaiul, troleibuzul, autobuzul sau pe cablu.
[…]”
Articolul 15 din directiva menționată, în versiunea aplicabilă faptelor din litigiul principal, prevedea că aceasta se aplică, în ceea ce privește contractele de achiziții de produse, achizițiilor publice a căror valoare estimată fără taxa pe valoarea adăugată (TVA) este egală sau mai mare decât un prag de 414000 de euro, în măsura în care aceste achiziții publice nu sunt excluse în virtutea excluderilor prevăzute la articolele 18-23 sau în temeiul articolului 34, privind desfășurarea activității în cauză.
Articolul 60 din aceeași directivă, intitulat „Specificații tehnice”, are următorul cuprins:
„(1)   Specificațiile tehnice definite la punctul 1 din anexa VIII sunt stabilite în documentele achiziției. Specificațiile tehnice descriu caracteristicile pe care trebuie să le întrunească lucrările, serviciile sau produsele.
[…]
(2)   Specificațiile tehnice permit accesul egal al operatorilor economici la procedura de achiziție și nu au efectul de a crea obstacole nejustificate în calea deschiderii către concurență a achizițiilor publice.
(3)   Fără a aduce atingere normelor tehnice obligatorii de la nivel național, în măsura în care sunt compatibile cu legislația Uniunii, specificațiile tehnice se formulează în unul dintre următoarele moduri:
[…]
(b)
făcând trimitere la specificații tehnice și, în ordinea preferinței, la standardele naționale care transpun standarde europene, la evaluări tehnice europene, specificații tehnice comune, standarde internaționale, alte sisteme de referință tehnice instituite de către organismele de standardizare europene sau – în lipsa oricărora dintre acestea – la standarde naționale, la agremente tehnice naționale sau specificații tehnice naționale referitoare la proiectarea, calcularea și execuția lucrărilor și la utilizarea produselor; fiecare trimitere este însoțită de mențiunea «sau echivalent»;
[…]
(4)   Cu excepția cazului în care acest lucru este justificat de obiectul contractului, specificațiile tehnice nu menționează un anumit producător, o anumită origine sau un anumit procedeu care caracterizează produsele sau serviciile furnizate de un anumit operator economic, și nici nu se referă la o marcă, la un brevet, la un tip, la o origine sau la o producție specifică, care ar avea ca efect favorizarea sau eliminarea anumitor întreprinderi sau produse. O astfel de mențiune este autorizată, cu titlu excepțional, în cazul în care nu este posibilă o descriere suficient de exactă și inteligibilă a obiectului contractului în conformitate cu alineatul (3). Mențiunea respectivă este însoțită de cuvintele «sau echivalent».
(5)   În cazul în care o entitate contractantă utilizează opțiunea de a face trimitere la specificațiile tehnice menționate la alineatul (3) litera (b), aceasta nu respinge o ofertă pe motiv că lucrările, produsele sau serviciile oferite nu sunt conforme cu specificațiile tehnice la care se face trimitere, dacă ofertantul dovedește în oferta sa, prin orice mijloace adecvate, inclusiv prin mijloacele de probă prevăzute la articolul 62, că soluțiile propuse îndeplinesc într‑un mod echivalent cerințele definite în specificațiile tehnice.
[…]”
Potrivit articolului 62 din Directiva 2014/25, intitulat „Rapoarte de încercare, certificare și alte mijloace de probă”:
„(1)   Entitățile contractante pot impune operatorilor economici obligația de a furniza un raport de încercare de la un organism de evaluare a conformității sau un certificat eliberat de un astfel de organism drept mijloc de probă care să ateste conformitatea cu cerințele sau criteriile stabilite în specificațiile tehnice, în criteriile de atribuire sau în condițiile de executare a contractului.
În cazul în care entitățile contractante solicită prezentarea unor certificate întocmite de un organism specific de evaluare a conformității, acestea acceptă și certificatele emise de alte organisme echivalente de evaluare a conformității.
[…]
(2)   Entitățile contractante acceptă și alte mijloace de probă adecvate decât cele menționate la alineatul (1), cum ar fi un dosar tehnic al producătorului, în cazul în care operatorul economic în cauză nu are acces la certificatele sau rapoartele de încercare menționate la alineatul (1) sau nicio posibilitate de a le obține în termenele stabilite, cu condiția ca lipsa accesului să nu fie imputabilă operatorului economic în cauză și cu condiția ca operatorul economic în cauză să dovedească că lucrările, produsele sau serviciile îndeplinesc cerințele sau criteriile care figurează în specificațiile tehnice, în criteriile de atribuire sau în condițiile de executare a contractului.
[…]”
Dreptul italian
Decretul nr. 32721 al Ministerului Infrastructurii și Transporturilor din 28 aprilie 2008
Directiva 2007/46 a fost transpusă în dreptul italian prin decreto n
o
32721 del Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti – Recepimento della direttiva 2007/46/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 5 settembre 2007, relativa all’omologazione dei veicoli a motore e dei loro rimorchi, nonché dei sistemi, componenti ed entità tecniche destinati a tali veicoli (Decretul nr. 32721 al Ministerului Infrastructurii și Transporturilor de transpunere a Directivei 2007/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de stabilire a unui cadru pentru omologarea autovehiculelor și remorcilor acestora, precum și a sistemelor, componentelor și unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective) din 28 aprilie 2008 (supliment ordinar la GURI nr. 162 din 12 iulie 2008).
Acest decret definește, la articolul 3 litera ff), „producătorul” ca fiind „persoana sau organismul responsabil în fața autorităților de omologare pentru toate aspectele procesului de omologare de tip sau de autorizare și pentru garantarea conformității producției. Această persoană sau acest organism nu trebuie neapărat să ia parte la toate etapele producției vehiculului, a sistemului, a componentei sau a unității tehnice separate care face obiectul procesului de omologare”.
Decretul Președintelui Republicii nr. 445 din 28 decembrie 2000
Potrivit articolului 49 din decreto del Presidente della Repubblica n
o
445 – Testo unico delle disposizioni legislative e regolamentari in materia di documentazione amministrativa (Decretul Președintelui Republicii nr. 445 – Textul unic al dispozițiilor cu putere de lege și al normelor administrative în materia documentației administrative) din 28 decembrie 2000 (supliment ordinar la GURI nr. 42 din 20 februarie 2001), „certificatele […] de origine, de conformitate CE, de înregistrare a mărcilor sau a brevetelor nu pot fi înlocuite cu un alt document, cu excepția cazului în care reglementarea aplicabilă prevede altfel”.
Decretul legislativ nr. 50 din 18 aprilie 2016
Potrivit articolului 68 din decreto legislativo n
o
50 – Codice dei contratti pubblici (Decretul legislativ nr. 50 privind Codul contractelor publice) din 18 aprilie 2016 (supliment ordinar la GURI nr. 91 din 19 aprilie 2016):
„1.   Specificațiile tehnice definite la punctul 1 din anexa XIII sunt stabilite în documentele achiziției și descriu caracteristicile pe care trebuie să le întrunească lucrările, serviciile sau produsele. […]
[…]
5.   Fără a aduce atingere normelor tehnice obligatorii de la nivel național, specificațiile tehnice se formulează în unul dintre următoarele moduri: […] b) făcând trimitere la specificații tehnice și, în ordinea preferinței, la standardele naționale care transpun standarde europene, la evaluări tehnice europene, specificații tehnice comune, standarde internaționale, alte sisteme de referință tehnice instituite de către organismele de standardizare europene sau – în lipsa oricărora dintre acestea – la standarde naționale, la agremente tehnice naționale sau specificații tehnice naționale referitoare la proiectarea, calcularea și execuția lucrărilor și la utilizarea produselor. Fiecare trimitere este însoțită de mențiunea «sau echivalent»; […]
6.   Cu excepția cazului în care acest lucru este justificat de obiectul contractului, specificațiile tehnice nu precizează un anumit producător, o anumită origine sau un anumit procedeu care caracterizează produsele sau serviciile furnizate de un anumit operator economic și nici nu se referă la o marcă, la un brevet, la un tip, la o origine sau la o producție specifică care ar avea ca efect favorizarea sau eliminarea anumitor întreprinderi sau produse. Această mențiune este autorizată, cu titlu excepțional, în cazul în care nu este posibilă o descriere suficient de exactă și de inteligibilă a obiectului contractului în conformitate cu alineatul 5. Mențiunea sau trimiterea respectivă este însoțită de cuvintele «sau echivalent».
7.   În cazul în care o autoritate contractantă utilizează opțiunea de a face trimitere la specificațiile tehnice menționate la alineatul 5 litera b), aceasta nu respinge o ofertă pe motiv că lucrările, produsele sau serviciile oferite nu sunt conforme cu specificațiile tehnice la care se face trimitere dacă ofertantul dovedește în oferta sa, prin orice mijloace adecvate, inclusiv prin mijloacele de probă prevăzute la articolul 86, că soluțiile propuse îndeplinesc într‑un mod echivalent cerințele definite în specificațiile tehnice.”
Potrivit articolului 86 alineatul 5 din acest decret legislativ, „[c]apacitățile tehnice ale operatorilor economici pot fi dovedite în unul sau mai multe dintre modurile enumerate în anexa XVII partea II, în funcție de natura, cantitatea sau importanța și de utilizarea lucrărilor, a produselor sau a serviciilor”.
Anexa XVII partea II litera k) la decretul legislativ menționat prevede că mijloacele de dovedire a capacităților tehnice în ceea ce privește produsele care urmează să fie furnizate sunt: „i) eșantioane, descrieri sau fotografii a căror autenticitate trebuie dovedită la cererea autorității contractante; ii) certificate emise de institute sau servicii oficiale responsabile cu controlul calității și cu competențe recunoscute, care să ateste conformitatea produselor clar identificate prin trimiterea la specificații tehnice sau la standarde”.
Litigiile principale și întrebările preliminare
Cauza C‑68/21
Prin anunțul de cerere de ofertă publicat la 21 august 2018, APAM Esercizio, o întreprindere publică ce își desfășoară activitatea în sectorul transportului public local în Mantova (Italia), a lansat o procedură în vederea încheierii unui acord‑cadru privind furnizarea de „piese de schimb de origine Iveco sau echivalente pentru autobuze”, a căror valoare era estimată la 710000 de euro.
Articolul 5.1 din caietul de sarcini, intitulat „Tipologia pieselor de schimb”, efectua o distincție între trei tipuri de piese de schimb, și anume „piesele de schimb pentru siguranța vehiculului și pentru protecția mediului”, „piesele de schimb de origine (sau de prim montaj)” și „piesele de schimb echivalente”, acestea din urmă fiind definite ca „piese de schimb (piese, componente, echipamente) de calitate echivalentă cu cea a pieselor de schimb de origine sau piese de o calitate cel puțin egală cu cea a componentelor utilizate la asamblarea vehiculului, produse conform specificațiilor tehnice și standardelor de producție specifice fabricantului piesei de schimb de origine”.
În această privință se preciza că, „în conformitate cu reglementarea Uniunii și cu dispozițiile legale în vigoare, piesele de schimb [echivalente] menționate pot fi fabricate de orice întreprindere care poate certifica în orice moment, în conformitate cu reglementările în vigoare (UNI‑CEI‑NISO/IEC 17050), că piesele de schimb produse sunt de o calitate echivalentă cu cea a componentelor de origine utilizate pentru asamblarea autovehiculelor în cauză”.
Articolul 5.2 din caietul de sarcini, intitulat „Certificări și declarații”, stabilea că, în cazul furnizării unei piese de schimb echivalente, ofertantul „trebuie să prezinte în cadrul cererii de ofertă și pentru orice piesă de schimb echivalentă propusă certificatul de conformitate sau o omologare specifică a piesei de schimb furnizate de producător și/sau de organismul de omologare și/sau de laboratorul de testare certificat în conformitate cu standardul ISO 45000”.
Printre documentele care trebuiau prezentate în cadrul ofertei, în conformitate cu articolul 15 din caietul de sarcini, intitulat „Documentația administrativă”, figura la respectivul articol 15 litera d) „documentația tehnică adecvată pentru fiecare piesă de schimb echivalentă propusă, însoțită de: […] un certificat de omologare a produsului, în cazul în care este obligatoriu, eliberat de producătorul piesei de schimb echivalente propuse; un certificat de echivalență a produsului furnizat în raport cu produsul de origine (sau de prim montaj) corespunzător, care să ateste caracterul perfect substituibil, fără nicio adaptare, al piesei de schimb a ansamblului sau a sistemului în care trebuie să fie montată și caracteristicile de performanță care asigură funcționalitatea și siguranța regulamentară a produsului în sistem, precum și o durată de viață identică, eliberat de producătorul piesei de schimb echivalente propuse”.
Trei întreprinderi au participat la procedura de cerere de ofertă, printre care în special Veneta Servizi International Srl unipersonale (denumită în continuare „VSI”) și Iveco Orecchia, două întreprinderi cu sediul în Italia.
Prin decizia din 29 ianuarie 2019, APAM Esercizio a atribuit definitiv contractul întreprinderii VSI.
Printr‑o acțiune introdusă la Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia – secțiunea Brescia, Italia), Iveco Orecchia, clasată pe a doua poziție, a contestat atribuirea contractului întreprinderii VSI. În susținerea acestei acțiuni, Iveco Orecchia a arătat printre altele că VSI ar fi trebuit să fie exclusă de la cererea de ofertă din cauza caracterului incomplet al ofertei pe care a depus‑o, dat fiind că această întreprindere nu a furnizat, în scopul dovedirii conformității cu specificațiile tehnice a pieselor de schimb pretins produse de ea, certificatele de omologare sau de conformitate, precum și documentele tehnice a căror prezentare era prevăzută, sub sancțiunea excluderii, în caietul de sarcini. Potrivit Iveco Orecchia, VSI s‑a limitat astfel să prezinte o autocertificare generală a echivalenței acestor piese de schimb, pretinzând, deși era doar un comerciant, că era fabricantul și producătorul acestor piese de schimb.
Prin hotărârea din 25 iunie 2019, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia – secțiunea Brescia) a respins acțiunea formulată de Iveco Orecchia ca nefondată. Această instanță a considerat printre altele că reglementarea anexată la cererea de ofertă și referitoare la documentația care trebuie furnizată de ofertanți impunea depunerea unui certificat de conformitate sau a unei omologări specifice, ceea ce înseamnă că era suficient să se prezinte un asemenea certificat. În plus, Iveco Orecchia nu ar fi stabilit, în ceea ce privește piesele de schimb individuale acoperite de contractul în cauză, temeiul juridic pentru care ar fi fost necesar să se prezinte și o dovadă care să ateste omologarea acestor piese.
Iveco Orecchia a formulat apel împotriva acestei hotărâri la Consiglio di Stato (Consiliul de Stat, Italia).
Cauza C‑84/21
Prin anunțul de cerere de ofertă publicat la 21 noiembrie 2018, Brescia Trasporti, o întreprindere publică ce își desfășoară activitatea în sectorul transportului public local în Brescia (Italia), a lansat o procedură de atribuire, cu o valoare de bază a contractului estimată la 2100000 de euro, „pentru furnizarea de piese de schimb pentru autobuze marca Iveco echipate cu motor Iveco – Cig 7680570EDB”.
Articolul 1 din specificațiile tehnice anexate la documentația referitoare la cererea de ofertă, intitulat „Definiții tehnice”, definea trei tipuri de piese de schimb, și anume „piesele de schimb de origine”, „piesele de schimb de origine de prim montaj” și „piesele de schimb echivalente”, acestea din urmă fiind definite ca „piesele [de schimb] de o calitate cel puțin egală cu cea a componentelor utilizate pentru asamblarea vehiculului, produse potrivit specificațiilor tehnice și standardelor de producție proprii fabricantului piesei de schimb”.
Potrivit articolului 3 din specificațiile tehnice, în ceea ce privește „piesele de schimb de calitate echivalentă”, oferta trebuia însoțită, sub sancțiunea excluderii, de un „certificat din partea producătorului piesei de schimb care să ateste, pentru fiecare piesă de schimb: i) că calitatea pieselor de schimb este suficient de ridicată pentru ca utilizarea lor să nu compromită reputația rețelei autorizate; ii) caracterul lor perfect interschimbabil cu piesele de schimb de origine, […] fără nicio adaptare a piesei de schimb, a ansamblului sau a sistemului în care trebuie să fie montată”. Această dispoziție prevedea de asemenea că „furnizorul va trebui să furnizeze, în plus, certificatul de omologare a produsului, atunci când acesta este obligatoriu. În ceea ce privește garniturile de frână, discurile și tamburii de frână, furnizorul va trebui să prezinte, pe lângă documentele menționate mai sus, certificatul care atestă omologarea comunitară în temeiul Regulamentului nr. 90 (CEE‑ONU).”
Două întreprinderi au participat la procedura de cerere de ofertă, și anume VAR Srl, o societate cu sediul de asemenea în Italia, și Iveco Orecchia.
Prin decizia din 28 februarie 2019, Brescia Trasporti a atribuit definitiv contractul întreprinderii VAR.
Printr‑o acțiune introdusă la Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia – secțiunea Brescia), Iveco Orecchia, clasată pe a doua poziție, a atacat decizia de atribuire a contractului întreprinderii VAR. În susținerea acestei acțiuni, Iveco Orecchia a arătat printre altele că VAR ar fi trebuit să fie exclusă de la cererea de ofertă din cauza caracterului incomplet al ofertei pe care a prezentat‑o, întreprinderea respectivă nefurnizând, în ceea ce privește piesele de schimb echivalente pe care le propunea, certificate din partea producătorului care să ateste echivalența pieselor de schimb oferite de această întreprindere. Certificatele provenite de la VAR însăși nu ar fi relevante, aceasta fiind un comerciant/distribuitor de piese de schimb, iar nu un producător/fabricant. În plus, VAR nu ar fi furnizat certificate care să ateste omologarea acestor piese de schimb și nici informații privind eventuala lor omologare.
Prin hotărârea din 26 august 2019, Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Tribunalul Administrativ Regional din Lombardia – secțiunea Brescia) a respins acțiunea formulată de Iveco Orecchia ca nefondată. Această instanță a considerat printre altele că un ofertant care demonstrează echivalența produselor sale nu poate fi exclus de la o cerere de ofertă și că reglementarea relevantă nu impunea ca fiecare componentă a unui vehicul să fie omologată. Teza potrivit căreia toate piesele de schimb vizate de actele de reglementare enumerate în anexa IV la Directiva 2007/46 trebuie să facă obiectul unei omologări specifice nu ar fi fondată. Lipsa dovezii omologării pentru frânele cu tambur de schimb echivalente oferite de VAR, pentru care Regulamentul nr. 90 CEE‑ONU impune o omologare, nu ar fi relevantă, dat fiind în special că acest regulament nu s‑ar aplica decât vehiculelor înmatriculate după luna noiembrie a anului 2016.
Iveco Orecchia a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere.
Di Pinto & Dalessandro Spa și Bellizzi srl, două societăți cu sediul în Italia și care își desfășurau activitatea pe piața întreținerii autobuzelor, au intervenit în procedura menționată.
Întrebările preliminare
Instanța de trimitere consideră că este necesar să se distingă două aspecte referitoare la procedurile de cerere de ofertă în cauză, și anume, pe de o parte, cel al echivalenței pieselor de schimb propuse de ofertanți cu piesele de schimb de origine, care ar presupune o apreciere a calității pieselor de schimb în cauză, precum și o comparație a produselor vizate, și, pe de altă parte, cel al omologării unor asemenea piese de schimb, care ar implica faptul că acestea corespund unei specificații tehnice europene sau naționale.
Instanța respectivă arată, în plus, că principiul potrivit căruia, în cadrul unei cereri de ofertă, sunt admise produse echivalente urmărește să protejeze libera concurență și egalitatea de tratament între ofertanți.
Vânzarea pieselor de schimb supuse omologării, în special dacă ele pot compromite siguranța vehiculelor și performanțele de mediu, nu ar fi permisă decât dacă au fost omologate și autorizate de autoritatea competentă în materie de omologare. În această privință, anexa IV la Directiva 2007/46 ar conține lista detaliată a categoriilor de componente pentru care există o reglementare relevantă și specifică privind omologarea.
În procedurile de achiziții în discuție în litigiile principale, reglementarea care figurează în cererea de ofertă, referitoare la documentația care trebuie furnizată de ofertanți, ar fi impus furnizarea certificatului de omologare în cazul în care o asemenea omologare era obligatorie. În speță însă, ofertanții cărora li s‑au atribuit contractele ar fi furnizat, iar autoritățile contractante ar fi acceptat, cu titlu de dovadă alternativă a echivalenței produselor de schimb propuse cu piesele de schimb de origine, o declarație a ofertantului care nu era însoțită de certificatul de omologare impus sau de alte documente tehnice echivalente, de exemplu teste de verificare a conformității.
În primul rând, s‑ar ridica, așadar, problema dacă, pentru piesele de schimb echivalente supuse omologării, ofertantul trebuie de asemenea să depună, sub sancțiunea excluderii ofertei sale, certificatul de omologare cu titlu de dovadă că piesele menționate sunt efectiv echivalente cu piesele de origine sau, cel puțin, să facă dovada concretă că piesa de schimb a fost omologată, ori dacă este suficient, cu titlu de alternativă la aceste documente, să furnizeze o declarație a ofertantului potrivit căreia piesele de schimb propuse în oferta sa sunt echivalente cu piesele de origine.
Potrivit instanței de trimitere, rezultă că, dacă o piesă de schimb intră sub incidența unuia dintre actele de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46, ea nu poate fi comercializată decât dacă a fost în prealabil omologată, în conformitate cu dispozițiile relevante ale acestei directive și cu principiile egalității de tratament, caracterului rezonabil, bunei funcționări și imparțialității. Or, nu ar fi exclus să se considere că poate fi suficient, în locul dovezii unei asemenea omologări, să se furnizeze un certificat de echivalență prin care se declară că piesa de schimb este conformă cu specificațiile tehnice prevăzute de cererea de ofertă în cauză.
În al doilea rând, s‑ar impune să se determine entitatea de la care trebuie să provină declarațiile de echivalență și în special dacă ele trebuie să fie întocmite în mod necesar de producătorul piesei de schimb propuse sau dacă pot fi de asemenea întocmite de un revânzător sau de un comerciant.
Potrivit instanței de trimitere, noțiunea de „producător”, astfel cum este definită la articolul 3 punctul 27 din Directiva 2007/46, ar putea face obiectul unei interpretări restrictive care ar avea ca efect să o facă să coincidă cu cea de „fabricant”. Articolul 1 alineatul (1) litera (u) din Regulamentul nr. 1400/2002 ar pleda în favoarea unei asemenea abordări. În schimb, această noțiune ar putea fi de asemenea înțeleasă într‑un sens mai larg, și anume ca acoperind producătorul, în sensul reglementării Uniunii în materie de protecție a consumatorului, sau operatorul care introduce pe piață și comercializează, în nume propriu și pe proprie răspundere, piesele echivalente fabricate de alții.
În aceste condiții, Consiglio di Stato (Consiliul de Stat) a hotărât să suspende judecarea celor două cauze principale și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare, redactate în mod identic în fiecare dintre aceste două cauze:
„1)
Faptul că, în ceea ce privește în mod special furnizarea prin intermediul unui contract de achiziții publice a unor piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, autorității contractante i se permite să accepte piese de schimb destinate unui vehicul determinat, realizate de alt fabricant decât producătorul vehiculului și, așadar, neomologate împreună cu vehiculul, care fac parte din unul dintre tipurile de componente menționate de reglementările tehnice enumerate în anexa IV (Lista cerințelor pentru omologarea CE de tip a vehiculelor) la directiva amintită anterior și care sunt oferite în cadrul unei proceduri de cerere de ofertă fără a fi însoțite de certificatul de omologare de tip și fără vreo informație privind omologarea efectivă, ci, dimpotrivă, întemeindu‑se pe premisa că omologarea de tip nu ar fi necesară, fiind suficientă doar o declarație de echivalență cu piesele de schimb de origine omologate dată de ofertant, este conform cu dreptul Uniunii și în special cu dispozițiile Directivei 2007/46/CE (prevăzute la articolele 10, 19 și 28 din directiva comunitară menționată), precum și cu principiile egalității de tratament și imparțialității, concurenței depline și bunei administrări?
2)
Faptul că, în legătură cu furnizarea prin intermediul unui contract de achiziții publice a unor piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, ofertantului individual i se permite să se autocalifice drept «producător» al unei piese de schimb determinate care nu este de origine și care este destinată unui vehicul determinat, în special în cazul în care face parte din unul dintre tipurile de componente menționate de reglementările tehnice enumerate în anexa IV […] la Directiva 2007/46/CE, este conform cu dreptul Uniunii și în special cu articolul 3 punctul 27 din Directiva 2007/46/CE sau un astfel de ofertant ar trebui, dimpotrivă, să facă dovada – pentru fiecare dintre piesele de schimb oferite astfel și pentru a atesta echivalența acestora cu specificațiile tehnice aferente procedurii de cerere de ofertă – că este persoana responsabilă în fața autorităților de omologare pentru toate aspectele procesului de omologare de tip sau de autorizare, precum și pentru garantarea conformității producției și a nivelului calitativ corespunzător și pentru realizarea în mod direct cel puțin a unora dintre etapele producției componentei care face obiectul procesului de omologare, iar, în caz afirmativ, prin ce mijloace trebuie să se facă dovada menționată?”
Procedura în fața Curții
Prin decizia din 16 martie 2021, cauzele C‑68/21 și C‑84/21 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
Trebuie amintit cu titlu introductiv că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este aceea de a interpreta toate dispozițiile dreptului Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (Hotărârea din 19 decembrie 2019, Nederlands Uitgeversverbond și Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În acest scop, Curtea poate extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională și mai ales din motivarea deciziei de trimitere elementele respectivului drept care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului principal (Hotărârea din 19 decembrie 2019, Nederlands Uitgeversverbond și Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, deși este adevărat că instanța de trimitere nu face referire în întrebările preliminare decât la anumite dispoziții ale Directivei 2007/46, precum și la un număr de principii de drept, atât din explicațiile furnizate de această instanță, cât și din întrebările sale preliminare reiese că întrebările respective privesc probele a căror depunere poate sau trebuie să fie solicitată ofertanților în cadrul unei cereri de ofertă. Rezultă că, pentru a da un răspuns util la întrebările adresate, trebuie de asemenea să fie luate în considerare dispozițiile dreptului Uniunii referitoare în mod specific la probele a căror depunere poate sau trebuie să fie solicitată ofertanților în cadrul unei cereri de ofertă pentru a stabili că ofertele lor sunt conforme cu specificațiile tehnice prevăzute de această cerere de ofertă.
Aceste dispoziții figurează, în ceea ce privește cererile de ofertă precum cele vizate de procedurile principale, la articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25. Pe de altă parte, astfel cum a arătat Comisia în observațiile sale scrise, cele două cereri de ofertă în discuție în procedurile principale intră în domeniul de aplicare al acestei directive, în conformitate cu articolul 1 alineatele (1) și (2), cu articolul 4 alineatul (1), cu articolul 11 alineatul (1) și cu articolul 15 din directiva menționată, dat fiind că ele vizează achiziția de produse de către entități contractante care exploatează o rețea destinată să furnizeze un serviciu publicului în domeniul transportului cu autobuzul, că aceste produse sunt destinate desfășurării acestei activități și că valoarea contractelor în discuție în litigiile principale depășește pragul prevăzut de aceeași directivă.
În al doilea rând, trebuie arătat că, deși, potrivit articolului 88 din Regulamentul (UE) 2018/858 al Parlamentului European și al Consiliului din 30 mai 2018 privind omologarea și supravegherea pieței autovehiculelor și remorcilor acestora, precum și ale sistemelor, componentelor și unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 715/2007 și (CE) nr. 595/2009 și de abrogare a Directivei 2007/46/CE (
JO 2018, L 151, p. 1
), Directiva 2007/46 a fost abrogată prin acest regulament cu efect de la 1 septembrie 2020, rezultă totuși din decizia de trimitere că faptele aflate la originea procedurilor principale au avut loc înaintea acestei date. Prin urmare, dispozițiile Directivei 2007/46 sunt cele relevante pentru răspunsurile care trebuie date la întrebările preliminare.
În al treilea rând, din întrebările preliminare reiese că acestea nu privesc decât reglementarea aferentă pieselor de schimb pentru autobuze care fac parte dintre tipurile de componente, în sensul articolului 3 punctul 24 din Directiva 2007/46, vizate de actele de reglementare, în sensul articolului 3 punctul 1 din directiva respectivă, acestea din urmă figurând în anexa IV la directiva menționată.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, care se subdivide în două părți, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 10 alineatul (2), articolul 19 alineatul (1) și articolul 28 alineatul (1) din Directiva 2007/46 trebuie interpretate în sensul că se opun ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă privind furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, o ofertă care propune componente care intră sub incidența actelor de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46 fără a fi însoțită de un certificat care să ateste omologarea acestor piese de schimb și fără a furniza informații cu privire la existența efectivă a unei omologări de acest fel sau dacă, având în vedere articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25, o declarație de echivalență cu piesele de origine omologate provenind de la ofertant este suficientă pentru a permite o asemenea acceptare.
În ceea ce privește prima parte a acestei întrebări, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că Directiva 2007/46 urmărește, după cum reiese din considerentele (2) și (3) ale acestei directive, „înlocuirea sistemelor de omologare ale statelor membre cu o procedură de omologare comunitară bazată pe principiul armonizării complete” și că „[a]r trebui realizată armonizarea și precizarea prin acte de reglementare a cerințelor tehnice aplicabile sistemelor, componentelor, unităților tehnice separate și vehiculelor”.
Astfel, articolul 1 primul paragraf din Directiva 2007/46 definește obiectul acestei directive ca instituind „un cadru armonizat, care cuprinde dispozițiile administrative și cerințele tehnice generale pentru omologarea tuturor vehiculelor noi care fac parte din domeniul său de aplicare, precum și a sistemelor, a componentelor și a unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective, cu scopul de a facilita înmatricularea, vânzarea și punerea în exploatare a acestora în interiorul Comunității”.
Potrivit articolului 1 al doilea paragraf din directiva menționată, aceasta „instituie[, de asemenea,] dispoziții privind vânzarea și punerea în exploatare a pieselor și a echipamentelor destinate vehiculelor omologate în conformitate cu prezenta directivă”.
În plus, pentru a delimita conținutul primei întrebări, trebuie arătat, în primul rând, că, deși Directiva 2007/46 distinge între mai multe tipuri de omologare, din trimiterea în această întrebare în mod specific la articolele 10, 19 și 28 din această directivă se poate deduce că această primă întrebare nu vizează decât omologarea CE de tip, în sensul articolului 3 punctul 5 din directiva respectivă, și anume procedura prin care un stat membru certifică faptul că un tip de vehicul, sistem, componentă sau unitate tehnică separată respectă dispozițiile administrative și cerințele tehnice aplicabile cuprinse în directiva menționată sau în actele de reglementare enumerate la anexa IV sau XI la aceeași directivă, această din urmă anexă vizând vehiculele cu destinație specială și dispozițiile aferente.
Astfel, articolul 10 din Directiva 2007/46 figurează în capitolul IV din această directivă, intitulat „Desfășurarea procedurilor de omologare CE de tip”, în timp ce articolul 19 din directiva menționată privește, după cum reiese din titlul său, „[m]arca de omologare CE de tip”, iar articolul 28 alineatul (1) din aceeași directivă, vizat de instanța de trimitere în decizia sa de trimitere, face trimitere la articolul 19 din Directiva 2007/46.
În al doilea rând, Directiva 2007/46 instituie, la articolul 6, procedurile care se aplică în cazul omologării CE de tip a vehiculelor, precum și, la articolul 7, procedurile care se aplică în cazul omologării CE de tip a sistemelor, a componentelor și a unităților tehnice separate. Întrucât din decizia de trimitere reiese că componentele în discuție în procedurile principale nu au fost omologate cu tipul de vehicul pentru care erau propuse de ofertanți, ci erau prezentate ca fiind echivalente cu componentele de origine omologate cu acest tip de vehicul, trebuie să se considere că sunt relevante pentru prezenta cauză dispozițiile Directivei 2007/46 privind omologarea CE de tip a sistemelor, a componentelor sau a unităților tehnice separate.
În această privință rezultă, mai întâi, din modul de redactare a articolului 10 alineatul (2) din Directiva 2007/46 că statele membre acordă o omologare CE de tip pentru o componentă care, pe de o parte, respectă datele din dosarul informativ și, pe de altă parte, respectă cerințele tehnice prevăzute în directiva individuală sau regulamentul individual aplicabil, după cum se specifică în anexa IV la această directivă.
În continuare, articolul 19 alineatul (1) din Directiva 2007/46 prevede că producătorul unei componente aplică fiecărei componente produse în conformitate cu tipul omologat marca de omologare CE de tip impusă de directiva individuală sau de regulamentul individual relevant.
În sfârșit, conform articolului 28 alineatul (1) din Directiva 2007/46, statele membre permit vânzarea și punerea în exploatare a componentelor dacă și numai dacă acestea sunt conforme cerințelor actelor de reglementare aplicabile și sunt marcate corespunzător, în conformitate cu articolul 19 din această directivă.
Reiese, pe de o parte, dintr‑o interpretare coroborată a articolului 10 alineatul (2), a articolului 19 alineatul (1), a articolului 28 alineatul (1) și a anexei IV la directiva menționată că componentele vizate de actele de reglementare, în sensul articolului 3 punctul 1 din aceeași directivă, enumerate în această anexă, sunt supuse unei obligații de omologare, în condițiile în care respectivele acte de reglementare prevăd o asemenea omologare.
Pe de altă parte, rezultă, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 51 din concluzii, că instrumentul ales de legiuitorul Uniunii, în cadrul Directivei 2007/46, pentru a demonstra că componentele unui vehicul sunt conforme cerințelor stabilite în actele de reglementare menționate în anexa IV la această directivă este cel al omologării.
O asemenea interpretare este confirmată de obiectivul principal al legislației privind omologarea vehiculelor, care, în conformitate cu considerentul (14) al Directivei 2007/46, „este să garanteze faptul că vehiculele, componentele și unitățile tehnice separate noi introduse pe piață asigură un nivel ridicat de siguranță și protecție a mediului”. Prin intermediul unei omologări CE de tip pentru o componentă, statul membru în cauză certifică, așa cum reiese din definiția care figurează la articolul 3 punctul 5 din Directiva 2007/46, că această componentă respectă cerințele tehnice aplicabile cuprinse în directiva menționată sau în actele de reglementare enumerate la anexa IV sau XI, confirmând astfel că respectiva componentă asigură un nivel ridicat de siguranță și protecție a mediului.
Desigur, din articolul 19 alineatul (2) din Directiva 2007/46 reiese că o omologare CE de tip nu este prevăzută pentru orice tip de componentă. Astfel, această dispoziție vizează situația în care nu este prevăzută aplicarea mărcii de omologare CE de tip, ceea ce înseamnă că anumite tipuri de componente pot fi exonerate de obligația de a obține o asemenea omologare.
Această constatare nu afectează însă concluzia, menționată la punctul 73 din prezenta hotărâre, potrivit căreia componentele vizate de actele de reglementare care figurează în anexa IV la Directiva 2007/46 sunt supuse unei obligații de omologare, în condițiile în care respectivele acte de reglementare prevăd o omologare de acest fel. Prin urmare, asemenea componente pot fi vândute sau puse în exploatare, în conformitate cu articolul 28 alineatul (1) și cu articolul 19 alineatul (1) din această directivă, numai dacă au făcut obiectul unei asemenea omologări.
Această concluzie nu este repusă în discuție de principiile egalității de tratament și imparțialității, concurenței depline și bunei administrări, la care instanța de trimitere a făcut referire. În ceea ce privește,
primo
, principiul egalității de tratament, trebuie amintit că, în condițiile în care un tip de componentă trebuie să facă obiectul unei omologări, această obligație revine oricărui producător. După cum a arătat domnul avocat general în esență la punctul 56 din concluzii, obligația de omologare menționată nu este, așadar, consecința unei discriminări față de producătorii de piese de schimb echivalente cu piesele de schimb de origine în raport cu producătorii acestor din urmă piese de schimb.
În ceea ce privește,
secundo
, efectul unei atare obligații de omologare asupra concurenței, în afara faptului că, astfel cum tocmai s‑a constatat, această obligație revine oricărui producător de componente, este suficient să se arate că, în conformitate cu articolul 38 alineatul (1) din Directiva 2007/46, producătorul vehiculului trebuie să pună la dispoziția producătorilor de componente pentru acest tip de vehicul toate datele necesare pentru omologarea CE de tip a unor asemenea componente.
În ceea ce privește,
tertio
, principiile imparțialității și bunei administrări, instanța de trimitere nu a explicat modul în care aceste principii ar putea fi relevante pentru interpretarea dispozițiilor Directivei 2007/46 menționate în prima întrebare.
Referitor la a doua parte a primei întrebări, prin care se urmărește să se stabilească dacă o autoritate contractantă poate accepta, în cadrul unei cereri de ofertă precum cele menționate în această întrebare, o ofertă care propune componente care intră sub incidența actelor de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46, care nu demonstrează că aceste componente au făcut obiectul unei omologări, în condițiile în care o astfel de ofertă este însoțită de o declarație a ofertantului potrivit căreia componentele respective sunt echivalente cu piesele de origine omologate, este necesar să se arate că, așa cum a arătat domnului avocat general la punctul 59 din concluzii, noțiunile de „omologare” și de „echivalență” au conținuturi diferite.
Astfel cum rezultă din articolul 3 punctul 5 din Directiva 2007/46, omologarea certifică, în urma controalelor adecvate efectuate de autoritățile competente, că, în ceea ce privește omologarea CE de tip pentru o componentă, un tip de componentă este conform cu cerințele Directivei 2007/46, inclusiv cu cerințele tehnice care figurează în actele de reglementare menționate în anexa IV la această directivă.
Noțiunea de „echivalență” nu este definită de Directiva 2007/46 și desemnează, potrivit sensului său obișnuit, calitatea de a avea aceeași valoare sau funcție. Prin urmare, echivalența unei componente privește aspectul dacă această componentă are aceleași calități ca o altă componentă, indiferent dacă aceasta din urmă a fost sau nu omologată. După cum a arătat domnul avocat general la punctul 62 din concluzii, dovada omologării și cea a echivalenței nu sunt, așadar, interschimbabile, o componentă de un tip omologat putând să nu fie echivalentă cu componenta de origine vizată de o cerere de ofertă.
Desigur, nu este exclus ca unele componente de un tip neomologat să fie, în fapt, echivalente cu componentele de origine vizate de cererea de ofertă în cauză. Cu toate acestea, întrucât legiuitorul Uniunii a decis, astfel cum s‑a arătat la punctul 77 din prezenta hotărâre, că componentele care fac parte dintr‑un tip pentru care actele de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46 prevăd o omologare nu pot fi vândute sau puse în exploatare, în conformitate cu articolul 28 alineatul (1) și cu articolul 19 alineatul (1) din această directivă, decât dacă respectivul tip de componentă a făcut obiectul unei asemenea omologări, trebuie să se concluzioneze că, pentru aceste tipuri de componente, dovada omologării nu poate fi înlocuită cu o declarație de echivalență provenind de la ofertant.
Această concluzie nu este repusă în discuție de dispozițiile articolelor 60 și 62 din Directiva 2014/25, care vizează specificațiile tehnice care pot figura într‑o cerere de ofertă precum cele aflate la originea procedurilor principale și probele prin care ofertanții pot stabili că ofertele lor corespund acestor specificații tehnice.
Din articolul 60 alineatul (2) din această directivă rezultă că specificațiile tehnice care, potrivit alineatului (1) al articolului respectiv, descriu caracteristicile pe care trebuie să le întrunească lucrările, serviciile sau produsele vizate de directiva menționată permit accesul egal al operatorilor economici la procedura de achiziție și nu au efectul de a crea obstacole nejustificate în calea deschiderii către concurență a achizițiilor publice.
Articolul 60 alineatul (4) din Directiva 2014/25 permite, cu titlu excepțional, ca specificațiile tehnice să se refere „la o marcă, la un brevet, la un tip, la o origine sau la o producție specifică”, dacă acest lucru este necesar pentru a furniza o descriere suficient de exactă și inteligibilă a obiectului contractului și cu condiția ca o asemenea mențiune să fie însoțită de cuvintele „sau echivalent”, posibilitate pe care au utilizat‑o cererile de ofertă aflate la originea procedurilor principale.
Într‑un asemenea caz, articolul 60 alineatul (5) din Directiva 2014/25 permite ofertantului să facă dovada că soluțiile pe care le propune îndeplinesc într‑un mod echivalent cerințele definite în specificațiile tehnice „prin orice mijloace adecvate, inclusiv prin mijloacele de probă prevăzute la articolul 62” din această directivă, ceea ce include, pe lângă mijloacele vizate la articolul 62 alineatul (1) din directiva menționată, precum un certificat eliberat de un organism de evaluare a conformității, alte „mijloace de probă adecvate” în sensul articolului 62 alineatul (2) din aceeași directivă.
Aceste dispoziții urmăresc, astfel cum rezultă și din considerentul (83) al Directivei 2014/25, ca specificațiile tehnice să fie elaborate în termeni de cerințe de performanță și funcționale și să se evite ca specificațiile tehnice menționate să restrângă în mod artificial concurența prin cerințe care favorizează un anumit operator economic, în sensul că preiau caracteristicile esențiale ale produselor, serviciilor sau lucrărilor oferite în mod obișnuit de acel operator economic.
Cu toate acestea, trebuie arătat că, în conformitate cu considerentul (56) al Directivei 2014/25, aceasta nu poate face abstracție de cerințele imperative impuse de alte norme ale dreptului Uniunii în materie, printre altele, de siguranță și de protecție a mediului, precum cerința privind omologarea stabilită, pentru aceleași motive, de Directiva 2007/46.
Prin urmare, astfel cum arată domnul avocat general la punctul 80 din concluzii, Directiva 2014/25 nu trebuie să împiedice aplicarea Directivei 2007/46, deoarece aceasta din urmă urmărește, conform considerentului său (3), asigurarea unui nivel ridicat de siguranță rutieră, de protecție a sănătății, a mediului, de eficiență energetică și de protecție împotriva utilizării neautorizate. În măsura în care Directiva 2007/46 impune, tocmai în vederea îndeplinirii acestor obiective, omologarea anumitor piese de schimb ale vehiculelor, cerința respectivă devine imperativă și nu poate fi eludată prin trimitere la Directiva 2014/25.
În procedurile principale, cererile de ofertă vizau furnizarea de componente care puteau fi piese de origine Iveco sau echivalente. Or, astfel cum s‑a arătat la punctul 77 din prezenta hotărâre, componentele vizate de actele de reglementare care figurează în anexa IV la Directiva 2007/46, care sunt supuse unei obligații de omologare, pot fi vândute sau puse în exploatare numai dacă au făcut obiectul unei asemenea omologări.
În consecință, pentru a îndeplini cerințele imperative instituite de Directiva 2007/46, din moment ce componentele sunt supuse unei obligații de omologare, numai componentele care au făcut obiectul unei asemenea omologări și care pot fi comercializate pot fi considerate echivalente în sensul termenilor respectivelor cereri de ofertă.
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 10 alineatul (2), articolul 19 alineatul (1) și articolul 28 alineatul (1) din Directiva 2007/46 trebuie interpretate în sensul că se opun ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă privind furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, o ofertă care propune componente care fac parte dintr‑un tip de componente vizat de actele de reglementare care figurează în anexa IV la Directiva 2007/46 fără să fie însoțită de un certificat care atestă omologarea respectivului tip de componentă și fără să furnizeze informații cu privire la existența efectivă a unei omologări de acest fel, în condițiile în care actele de reglementare menționate prevăd o asemenea omologare.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25 trebuie interpretate în sensul că se opun, având în vedere definiția termenului de „producător”, care figurează la articolul 3 punctul 27 din Directiva 2007/46, ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă privind furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, ca dovadă a echivalenței unor componente care intră sub incidența actelor normative menționate în anexa IV la Directiva 2007/46 și care sunt oferite de ofertant, o declarație de echivalență provenind de la acest ofertant, în condițiile în care ofertantul respectiv, deși se califică el însuși drept producător al componentelor amintite, nu este decât un revânzător sau un comerciant.
Astfel cum a arătat Curtea în Hotărârea din 12 iulie 2018, VAR și ATM (
C‑14/17
,
EU:C:2018:568
, punctul
), în ceea ce privește interpretarea articolului 34 din Directiva 2004/17/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 31 martie 2004 de coordonare a procedurilor de atribuire a contractelor de achiziții în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale (
JO 2004, L 134, p. 1
, Ediție specială, 06/vol. 8, p. 3), „atunci când cerințele tehnice care figurează în documentele contractului se referă la o marcă, la o origine sau la o producție determinată, entitatea contractantă trebuie să impună ca ofertantul, chiar în cadrul ofertei sale, să facă dovada echivalenței produselor pe care le propune în raport cu cele definite în cerințele tehnice menționate”.
În această hotărâre, Curtea a precizat totodată că autoritatea contractantă „dispune de o putere de apreciere în ceea ce privește determinarea mijloacelor care pot fi utilizate de ofertanți pentru a dovedi această echivalență în ofertele lor. Această putere trebuie totuși să fie exercitată astfel încât mijloacele de probă admise de entitatea contractantă să permită în mod efectiv respectivei entități să efectueze o evaluare utilă a ofertelor care i‑au fost prezentate și să nu depășească ceea ce este necesar pentru a face acest lucru”.
Aceeași interpretare trebuie reținută pentru articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25, care a înlocuit Directiva 2004/17, articolele respective impunând, asemenea articolului 34 din această din urmă directivă, ca un ofertant care dorește să se prevaleze de posibilitatea de a propune produse echivalente cu cele definite prin referire la o marcă, la o origine sau la o producție specifică să facă deja în oferta sa și prin orice mijloace adecvate dovada echivalenței produselor în cauză.
Din această jurisprudență rezultă că, în pofida puterii de apreciere de care dispune autoritatea contractantă în această privință, mijloacele de probă pe care la admite trebuie să îi permită să realizeze efectiv o evaluare utilă a ofertei pentru a stabili dacă aceasta este conformă cu specificațiile tehnice vizate de cererea de ofertă în cauză.
Pentru a putea fi considerată un „mijloc adecvat”, în sensul articolului 60 alineatul (5) și al articolului 62 alineatul (2) din Directiva 2014/25, o declarație de echivalență trebuie, așadar, să provină de la un organism care este în măsură să garanteze o atare echivalență, ceea ce impune ca acest organism să își asume răspunderea tehnică pentru componentele în cauză și să dețină mijloacele necesare pentru a asigura calitatea componentelor respective. Or, aceste condiții nu pot fi îndeplinite decât de producătorul sau de fabricantul componentelor menționate.
O asemenea interpretare este confirmată de articolul 62 alineatul (2) din Directiva 2014/25, care prevede că poate fi un mijloc de probă adecvat un „dosar tehnic al producătorului”, ceea ce înseamnă că această dovadă provine de la producătorul piesei de schimb în cauză. Această interpretare este conformă și cu articolul 1 litera (u) din Regulamentul nr. 1400/2002, potrivit căruia, în sensul acestui regulament, „piese de schimb de calitate echivalentă”„înseamnă exclusiv piese de schimb produse de o întreprindere care poate certifica în orice moment că piesele în cauză au o calitate echivalentă cu cea a componentelor care sunt sau au fost utilizate la asamblarea autovehiculelor în cauză”. Deși acest regulament a expirat la 31 mai 2010, articolul 1 litera (u) confirma că, pentru a fi relevantă, o declarație de echivalență trebuia să provină de la producător.
În plus, potrivit articolului 3 punctul 27 din Directiva 2007/46, termenul de „producător” este definit ca „persoana sau organismul responsabil în fața autorităților de omologare pentru toate aspectele procesului de omologare de tip sau de autorizare și pentru garantarea conformității producției”, această persoană sau acest organism netrebuind neapărat să ia parte la toate etapele producției vehiculului, a sistemului, a componentei sau a unității tehnice separate care face obiectul procesului de omologare.
Deși această definiție vizează numai vehiculele și piesele de schimb supuse omologării, ea furnizează indicații utile pentru a stabili cine poate fi considerat „producător” al unei componente pentru a examina dacă o declarație de echivalență provenind de la o persoană care se califică drept „producător” al acestei componente poate constitui un mijloc de probă adecvat. Astfel, din această definiție reiese că, pentru a putea fi calificată drept „producător” al unei componente, o întreprindere nu trebuie neapărat să ia parte la toate etapele producției acestei componente.
Este de asemenea utilă în acest context definiția termenilor „piese sau echipament de origine”, care figurează la articolul 3 punctul 26 din Directiva 2007/46, potrivit căreia „[s]e consideră, dacă nu se dovedește contrariul, că piesele sunt de origine, în cazul în care producătorul lor certifică faptul că piesele corespund nivelului calitativ al componentelor utilizate pentru asamblarea vehiculului în cauză și au fost fabricate în conformitate cu specificațiile și standardele de producție ale producătorului vehiculului”.
Astfel, din această definiție reiese că, pentru a putea stabili că o piesă de schimb poate fi considerată o piesă de origine, o declarație în acest sens trebuie să provină de la fabricantul acestei componente, în pofida faptului că producția componentei menționate s‑a făcut în conformitate cu specificațiile și cu standardele de producție prevăzute de producătorul vehiculului căruia îi este destinată.
Prin urmare, este necesar să se concluzioneze că, pentru a putea fi considerată un mijloc de probă adecvat, în cadrul unei cereri de ofertă precum cele care s‑au aflat la originea procedurilor principale, o declarație de echivalență a unei componente trebuie să provină de la producătorul acestei componente, cu toate că producătorul respectiv nu trebuie neapărat să ia parte la toate etapele producției acestei componente.
În schimb, nu poate fi considerată susceptibilă să constituie un mijloc de probă adecvat o declarație de echivalență care provine de la un revânzător sau de la un comerciant.
Deși revine instanței de trimitere sarcina de a stabili dacă în cauzele principale ofertanții pot fi calificați drept „producători” ai componentelor pe care le propuneau, este necesar să se precizeze, pentru a da un răspuns util acestei instanțe, că, contrar celor susținute de anumite părți care au participat la procedura în fața Curții, faptul că un ofertant fabrică alte piese de schimb decât cele vizate de cererea de ofertă în cauză, indiferent dacă el este înscris la o cameră de comerț sau dacă activitatea sa face obiectul unei certificări de calitate, este irelevant pentru a stabili dacă acest ofertant poate fi considerat producătorul componentelor pe care le propune în oferta sa.
Pe de altă parte, trebuie să fie de asemenea respins argumentul potrivit căruia s‑ar impune o interpretare mai largă a noțiunii de „producător” ca urmare a faptului că, în temeiul anumitor directive ale Uniunii în materie de protecție a consumatorilor și în special al articolului 1 alineatul (2) litera (d) din Directiva 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 mai 1999 privind anumite aspecte ale vânzării de bunuri de consum și garanțiile conexe (
JO 1999, L 171, p. 12
, Ediție specială, 15/vol. 5, p. 89), precum și al articolului 2 punctul 4 din Directiva (UE) 2019/771 a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 2019 privind anumite aspecte referitoare la contractele de vânzare de bunuri, de modificare a Regulamentului (UE) 2017/2394 și a Directivei 2009/22/CE și de abrogare a Directivei 1999/44/CE (
JO 2019, L 136, p. 28
), noțiunea de „producător” ar fi înțeleasă în sensul că include operatorul care se limitează la comercializarea produsului, aplicându‑i marca sa, fără să fi participat din punct de vedere material la procesul de producție. Astfel, această legislație urmărește în special să garanteze protecția consumatorilor, după cum reiese din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 1999/44 și din articolul 1 din Directiva 2019/771, și, așadar, nu este relevantă pentru interpretarea legislației Uniunii privind achizițiile publice.
În sfârșit, trebuie amintit că, astfel cum reiese din jurisprudența citată la punctul 96 din prezenta hotărâre, dovada echivalenței produselor propuse de un ofertant în raport cu cele definite în specificațiile tehnice care figurează în cererea de ofertă trebuie furnizată deja în ofertă și că această dovadă permite efectiv entității contractante să efectueze o evaluare utilă a ofertelor care i‑au fost prezentate. Revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă aceasta este situația în procedurile principale.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25 trebuie interpretate în sensul că, având în vedere definiția termenului „producător” care figurează la articolul 3 punctul 27 din Directiva 2007/46, se opun ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă care vizează furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, ca dovadă a echivalenței componentelor care intră sub incidența actelor de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46 și care sunt propuse de ofertant, o declarație de echivalență provenind de la ofertantul respectiv atunci când el nu poate fi considerat producătorul acestor componente.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolul 10 alineatul (2), articolul 19 alineatul (1) și articolul 28 alineatul (1) din Directiva 2007/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 5 septembrie 2007 de stabilire a unui cadru pentru omologarea autovehiculelor și remorcilor acestora, precum și a sistemelor, componentelor și unităților tehnice separate destinate vehiculelor respective (directivă‑cadru)
trebuie interpretate în sensul că
se opun ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă privind furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, o ofertă care propune componente care fac parte dintr‑un tip de componente vizat de actele de reglementare care figurează în anexa IV la Directiva 2007/46 fără să fie însoțită de un certificat care atestă omologarea respectivului tip de componentă și fără să furnizeze informații cu privire la existența efectivă a unei omologări de acest fel, în condițiile în care actele de reglementare menționate prevăd o asemenea omologare.

2)
Articolele 60 și 62 din Directiva 2014/25/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 26 februarie 2014 privind achizițiile efectuate de entitățile care își desfășoară activitatea în sectoarele apei, energiei, transporturilor și serviciilor poștale și de abrogare a Directivei 2004/17/CΕ
trebuie interpretate în sensul că,
având în vedere definiția termenului „producător” care figurează la articolul 3 punctul 27 din Directiva 2007/46, se opun ca o autoritate contractantă să poată accepta, în cadrul unei cereri de ofertă care vizează furnizarea de piese de schimb pentru autobuze destinate serviciului public, ca dovadă a echivalenței componentelor care intră sub incidența actelor de reglementare menționate în anexa IV la Directiva 2007/46 și care sunt propuse de ofertant, o declarație de echivalență provenind de la ofertantul respectiv atunci când el nu poate fi considerat producătorul acestor componente.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.