CELEX: 62016CJ0283
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EF) nr. 4/2009
artikel 41, stk. 1
anerkendelse af fuldbyrdelsen af retsafgørelser og af samarbejdet vedrørende underholdspligt
fuldbyrdelse af en retsafgørelse i en medlemsstat
indgivelse af anmodningen direkte til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten
national lovgivning, hvorefter der er en pligt til at henvende sig til centralmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt (
EUT 2009, L 7, s. 1
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem M.S., der er bosiddende i Tyskland, og P.S., som er bosiddende i Det Forenede Kongerige, vedrørende underholdsbidrag.
Retsforskrifter
Forordning nr. 4/2009
9., 27., 31. og 32. betragtning til forordning nr. 4/2009 har følgende ordlyd:
»(9)
Bidragsberettigede bør have mulighed for i en medlemsstat let at få truffet en retsafgørelse, der automatisk bliver eksigibel i en anden medlemsstat uden nogen andre formaliteter.
[…]
(27)
Formaliteter i forbindelse med fuldbyrdelsen, der øger omkostningerne for den bidragsberettigede, bør ligeledes begrænses mest muligt. […]
[…]
(31)
For at lette grænseoverskridende inddrivelse af underholdsbidrag bør der indføres en ordning for samarbejde mellem centralmyndigheder, der er udpeget af medlemsstaterne. Disse myndigheder bør bistå de bidragsberettigede og de bidragspligtige med at gøre deres rettigheder gældende i en anden medlemsstat ved at indgive anmodninger om anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af eksisterende retsafgørelser, om ændring af sådanne retsafgørelser eller om at få truffet en retsafgørelse. De bør ligeledes udveksle oplysninger for at lokalisere de bidragspligtige og bidragsberettigede og identificere deres indkomst og formue efter behov. […]
(32)
[…] Kriteriet for at fastslå en persons ret til at anmode en centralmyndighed om bistand bør være mindre strengt end det kriterium for tilknytning gennem »sædvanligt opholdssted«, der anvendes andre steder i denne forordning. Kriteriet »opholdssted« bør dog udelukke, at den pågældende blot er til stede.«
Forordningens kapitel IV har overskriften »Anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af retsafgørelser«. Det indeholder forordningens artikel 16-43.
Under overskriften »Afskaffelse af eksekvaturproceduren« fastsætter forordningens artikel 17, som er indeholdt i kapitel IV, afdeling 1, vedrørende »[r]etsafgørelser truffet i en medlemsstat, der er bundet af Haagerprotokollen af 2007«, følgende i stk. 1:
»En retsafgørelse truffet i en medlemsstat, der er bundet af Haagerprotokollen af 2007, anerkendes i en anden medlemsstat, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure, og uden at der kan gøres indsigelse mod anerkendelsen.«
Afdeling 1 i nævnte kapitel IV indeholder ligeledes forordningens artikel 20. Denne artikel, der har overskriften »Dokumenter i fuldbyrdelsessammenhæng«, fastsætter i stk. 1 de dokumenter, som sagsøgeren forelægger »de kompetente fuldbyrdelsesmyndigheder«.
Artikel 41 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »Fuldbyrdelsesprocedure og betingelser for fuldbyrdelse« bestemmer følgende i stk. 1:
»Med forbehold af bestemmelserne i denne forordning reguleres proceduren for fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en anden medlemsstat af loven i fuldbyrdelsesstaten. En retsafgørelse truffet i en medlemsstat, som er eksigibel i fuldbyrdelsesstaten, fuldbyrdes på de samme betingelser som en retsafgørelse, der er truffet i denne fuldbyrdelsesstat.«
Kapitel V i forordning nr. 4/2009 indeholder under overskriften »Adgang til domstolsprøvelse« forordningens artikel 44-47. Forordningens artikel 45 med overskriften »Indholdet af retshjælp« fastsætter:
»Ved retshjælp, der ydes efter dette kapitel, forstås den bistand, der er nødvendig for, at parterne kan få kendskab til deres rettigheder og gøre dem gældende og for at sikre, at deres anmodninger, som fremsættes via centralmyndighederne eller direkte til de kompetente myndigheder, vil blive behandlet fuldstændigt og effektivt. […]
[…]«
Forordningens artikel 49-63 er indeholdt i forordningens kapitel VII med overskriften »Samarbejde mellem centralmyndigheder«. Artikel 49 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »Udpegelse af centralmyndigheder« bestemmer følgende i stk. 1:
»Hver medlemsstat udpeger en centralmyndighed til at udføre de opgaver, som denne forordning pålægger en sådan myndighed.«
Artikel 51 i forordning nr. 4/2009 med overskriften »Centralmyndighedernes specifikke opgaver« fastsætter følgende i stk. 1:
»Centralmyndighederne yder bistand i forbindelse med de i artikel 56 omhandlede anmodninger; de har navnlig til opgave:
a)
at sende og modtage sådanne anmodninger
b)
at anlægge eller lette anlæggelsen af sager om sådanne anmodninger.«
Forordningens artikel 55 med overskriften »Anmodninger via centralmyndighederne« har følgende ordlyd:
»En anmodning efter dette kapitel indgives via centralmyndigheden i den medlemsstat, på hvis område den person, der fremsætter anmodningen, har sit opholdssted, til centralmyndigheden i den anmodede medlemsstat.«
Forordningens artikel 56 med overskriften »Kategorier af anmodninger« bestemmer:
»1.   En bidragsberettiget, som søger at inddrive underholdsbidrag efter denne forordning, har mulighed for at fremsætte anmodning om følgende:
[…]
b)
fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet eller anerkendt i den anmodede medlemsstat
[…]
4.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, afgøres de anmodninger, der er omhandlet i stk. 1 og 2, efter loven i den anmodede medlemsstat og i overensstemmelse med kompetencereglerne i denne stat.«
Forordningens artikel 76 med overskriften »Ikrafttræden« fastsætter:
»Denne forordning træder i kraft på tyvendedagen efter offentliggørelsen i
Den Europæiske Unions Tidende
.
[…]
Denne forordning anvendes, bortset fra de i stk. 2 nævnte bestemmelser, fra den 18. juni 2011, forudsat at Haagerprotokollen af 2007 finder anvendelse i Fællesskabet på denne dato. Hvis det ikke er tilfældet, anvendes denne forordning fra datoen for nævnte protokols anvendelse i Fællesskabet.
[…]«
Det Forenede Kongeriges ret
§ 4 i Schedule 1 til Civil Jurisdiction and Judgments (Maintenance) Regulations 2011 (Regulations 2011 om civil kompetence og civile retsafgørelser (underholdspligt)) har følgende ordlyd:
»1.   Med forbehold af stk. 2, og når en retsafgørelse om underholdspligt skal fuldbyrdes i Det Forenede Kongerige i henhold til afdeling 1 i kapitel IV i [forordning nr. 4/2009], er den domstol, hvortil en anmodning om fuldbyrdelse skal indgives
a)
i England og Wales, Family Court
[…]
2.   En anmodning om fuldbyrdelse skal fremsendes til Family Court […] (»den fuldbyrdende domstol«)
a)
i England og Wales af Lord Chancellor
[…]
4.   Med henblik på fuldbyrdelsen af en retsafgørelse om underholdspligt
a)
har retsafgørelsen samme kraft og virkning
b)
råder den fuldbyrdende domstol over de samme beføjelser, og
c)
kan der indledes en procedure med henblik på eller vedrørende dens fuldbyrdelse på samme måde,
som hvis retsafgørelsen oprindeligt var truffet af den fuldbyrdende domstol.«
Den forelæggende ret har præciseret, at den centralmyndighed, der er udpeget for England og Wales i overensstemmelse med artikel 49 i forordning nr. 4/2009, er Lord Chancellor (lordkansler, Det Forenede Kongerige), som har delegeret sin fuldbyrdelsesfunktion til Reciprocal Enforcement of Maintenance Orders Unit (enheden for gensidig fuldbyrdelse af afgørelser om underholdspligt, herefter »REMO«).
De faktiske omstændigheder i tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Ægteparret S. blev gift i 2005 og separeret i 2012. De fik to børn, som var 9 og 5 år på det tidspunkt, hvor anmodningen om præjudiciel afgørelse blev indgivet. De blev skilt ved kendelse afsagt af Amtsgericht Walsrode (byretten i Walsrode, Tyskland), som traf afgørelse om underholdsbidrag for disse to børn ved kendelse af 7. august 2014 (herefter »den tyske domstols kendelse«).
Efter skilsmissen er M.S. og hendes børn blevet boende i Tyskland. P.S. bor og arbejder i Det Forenede Kongerige. Han nægter at betale det underholdsbidrag, der er fastsat i den tyske domstols kendelse, idet han er af den opfattelse, at M.S. flere gange har hindret ham i at have kontakt med børnene.
Den på bestemmelserne i forordning nr. 4/2009 støttede anmodning om fuldbyrdelse af den tyske domstols kendelse, som M.S. indgav, blev indbragt for den forelæggende ret, High Court of Justice (England and Wales), Family Division (ret i første instans (England og Wales), afdelingen for familieretlige sager mv., Det Forenede Kongerige).
Den nævnte ret er af den opfattelse, at den indledningsvis skal fastlægge, om en anmodning om fuldbyrdelse af en kendelse om fastsættelse af underholdspligt, såsom den i hovedsagen omhandlede underholdspligt, kan indbringes direkte for den domstol, der er kompetent på området for underholdspligt, i det foreliggende tilfælde Family Court (domstol for familieretlige sager, Det Forenede Kongerige), eller om anmodningen i alle tilfælde forudgående skal indgives til den centralmyndighed, som er omhandlet i artikel 49 i forordning nr. 4/2009, hvilket i det foreliggende tilfælde vil sige Lord Chancellor (lordkansler), som derefter videregiver den til Family Court (domstol for familieretlige sager) via REMO.
Den forelæggende ret har anført, at de nationale domstole har haft forskellige tilgange, og har i denne henseende henvist til to sager. I den første af disse sager fastslog den kompetente ret, at en sagsøger kunne indgive sin anmodning om fuldbyrdelse af en retsafgørelse direkte til Family Court (domstol for familieretlige sager), og at der måtte være tale om en fejl i den nationale lovgivning, som pålagde at gå via centralmyndigheden. I den anden af de nævnte sager – der ikke vedrørte fuldbyrdelse af en retsafgørelse, men ændring heraf – udtrykte den kompetente ret forbehold over for dommen i den førstnævnte sag og var af den opfattelse, at det var obligatorisk for sagsøgeren at indgive sin anmodning via centralmyndigheden. Den forelæggende ret har tilføjet, at REMO, som er blevet adspurgt inden for rammerne af hovedsagen, derimod har gjort gældende, at den nationale lovgivning ikke indeholder nogen fejl ved at fastsætte en obligatorisk indgivelse til centralmyndigheden, og at det var tilsigtet, at de pågældende nationale bestemmelser blev affattet på denne måde.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at det, henset til såvel ordlyden af bestemmelserne i kapitel IV i forordning nr.°4/2009, herunder bestemmelserne i kapitlets afdeling 1, der finder anvendelse på Forbundsrepublikken Tyskland, som formålet med forordningen, skal være muligt at indgive en anmodning om fuldbyrdelse af en retsafgørelse om underholdspligt direkte til Family Court (domstol for familieretlige sager), ligesom det er tilfældet i en rent intern situation.
Den forelæggende ret har gjort gældende, at der imidlertid er tvivl herom, og at spørgsmålet på nuværende tidspunkt er rejst i forbindelse med adskillige sager i Det Forenede Kongerige.
På denne baggrund har High Court of Justice (England & Wales), Family Division (ret i første instans (England og Wales), afdelingen for familieretlige sager mv.) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Indrømmer kapitel IV i [forordning nr. 4/2009] en bidragsberettiget, som i en medlemsstat ønsker at fuldbyrde en [begunstigende] retsafgørelse, der er opnået i en anden medlemsstat, ret til at indgive en anmodning om fuldbyrdelse direkte til den kompetente myndighed i den anmodede stat?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal kapitel IV i [forordning nr. 4/2009] da fortolkes således, at hver medlemsstat har pligt til at indføre en procedure eller ordning, som vil gøre det muligt at anerkende denne rettighed?«
Retsforhandlingerne for Domstolen
I sin anmodning om præjudiciel afgørelse anmodede den forelæggende ret om, at der blev anvendt en fremskyndet procedure i henhold til artikel 105, stk. 1, i Domstolens procesreglement. Denne anmodning blev forkastet ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 27. juni 2016, S. (
C-283/16
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2016:482
). Ved afgørelse af 6. juni 2016 besluttede Domstolens præsident, at den foreliggende sag skulle pådømmes forud for andre.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med sit første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om bestemmelserne i kapitel IV i forordning nr. 4/2009 skal fortolkes således, at en bidragsberettiget, der har opnået en begunstigende afgørelse i en medlemsstat, og som ønsker fuldbyrdelse heraf i en anden medlemsstat, kan indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i den sidstnævnte medlemsstat, såsom en specialiseret domstolsmyndighed, eller om den pågældende kan pålægges at indgive sin anmodning til sidstnævnte via centralmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Besvarelsen af dette spørgsmål gør det nødvendigt at fortolke artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, der vedrører proceduren og betingelserne for fuldbyrdelse i en medlemsstat af en afgørelse om underholdspligt, som er blevet truffet i en anden medlemsstat.
Den nævnte bestemmelse fastsætter i sit første punktum, at med forbehold af de øvrige bestemmelser i forordning nr. 4/2009 reguleres proceduren for fuldbyrdelse af retsafgørelser truffet i en anden medlemsstat af »loven i fuldbyrdelsesstaten«, og bestemmer i sit andet punktum, at en sådan retsafgørelse fuldbyrdes »på de samme betingelser« som en retsafgørelse, der er truffet i denne fuldbyrdelsesmedlemsstat.
Ved at henvise til anvendelsen af loven i fuldbyrdelsesmedlemsstaten kan den nævnte bestemmelses første punktum ved første øjekast fortolkes således, at en fuldbyrdelsesmedlemsstat i sin lovgivning om fuldbyrdelsesprocedurer kan gøre det obligatorisk at henvende sig til centralmyndigheden i den anmodede stat.
Henset til ordlyden af bestemmelsens andet punktum, hvorefter retsafgørelsen skal fuldbyrdes »på de samme betingelser« som en afgørelse, der er truffet i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, kan nævnte artikel 41, stk. 1, imidlertid anses for at være til hinder for en obligatorisk indgivelse til centralmyndigheden, såfremt denne ikke er fastsat i rent interne situationer, ligesom det er tilfældet i den medlemsstat, hvor den forelæggende ret er hjemmehørende.
Følgelig skal rækkevidden af begrebet »samme betingelser« undersøges med henblik på at efterprøve, om en national lovgivning såsom § 4, stk. 4, litra a), b) og c), i Schedule 1 til Regulations 2011 om civil kompetence og civile retsafgørelser (underholdspligt) opfylder artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, selv om en bidragsberettiget såsom M.S., i modsætning til en bidragsberettiget i forbindelse med rent interne anmodninger, ikke kan indgive anmodningen direkte til den kompetente domstol.
I denne henseende skal der tages hensyn til formålet med forordning nr. 4/2009 og den ordning, hvori forordningens artikel 41, stk. 1, indgår.
Hvad angår formålet med forordningen fremgår det af forarbejderne, og navnlig af Kommissionens grønbog af 15. april 2004 om underholdspligt (KOM(2004) 254 endelig), at EU-lovgiver har haft til hensigt at erstatte de bestemmelser om underholdspligt, der var indeholdt i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 af 22. december 2000 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område (
EFT 2001, L 12, s. 1
), med bestemmelser, som, henset til, at dette er særligt presserende for underholdsbidrags vedkommende, letter fuldbyrdelsesproceduren for en dommer og således medvirker til, at den forløber hurtigere.
Domstolen har i denne retning fastslået, at det formål, der forfølges med forordning nr. 4/2009, er så vidt muligt at lette inddrivelsen af internationale underholdsbidrag (dom af 18.12.2014, Sanders og Huber,
C-400/13 og C-408/13
,
EU:C:2014:2461
, præmis
).
Disse mål om lethed og hurtighed fremgår ligeledes af 9. og 27. betragtning til forordning nr. 4/2009. Det fremhæves i den nævnte niende betragtning, at den bidragsberettigede bør have mulighed for i en medlemsstat let at få truffet en retsafgørelse, der automatisk bliver eksigibel i en anden medlemsstat uden nogen andre formaliteter. Det fremgår af den nævnte 27. betragtning, at et af formålene med forordning nr. 4/2009 er at begrænse de formaliteter i forbindelse med fuldbyrdelsen, der øger omkostningerne for den bidragsberettigede, mest muligt.
Der skal desuden henvises til 31. og 32. betragtning til forordning nr. 4/2009. I 31. betragtning til denne forordning fremhæves EU-lovgivers ønske om at indføre en ordning for samarbejde mellem centralmyndighederne med henblik på at lette grænseoverskridende inddrivelse af underholdsbidrag og bistå de bidragsberettigede med at gøre deres rettigheder gældende i en anden medlemsstat. I 32. betragtning til den nævnte forordning er adgangen til denne bistand kvalificeret som en »ret«.
Den ordning, hvori artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009 indgår, afspejler de nævnte mål om lethed og hurtighed i forordningens kapitel IV og fastsætter i forordningens kapitel VII en mulighed for at anmode centralmyndighederne om hjælp.
Ingen bestemmelse i det nævnte kapitel IV med overskriften »Anerkendelse, eksigibilitet og fuldbyrdelse af retsafgørelser«, som omfatter nævnte artikel 41, stk. 1, fastsætter således nogen særlig procedure, der lægger sig til de procedurer, som finder anvendelse i forbindelse med rent interne anmodninger, og navnlig nogen obligatorisk indgivelse til medlemsstaternes centralmyndigheder.
Den manglende pligt til at henvende sig til disse centralmyndigheder er ligeledes fremhævet med hensyn til retsafgørelser truffet i en medlemsstat, der er bundet af den protokol om, hvilken lov der finder anvendelse på underholdspligt, som blev indgået i Haag den 23. november 2007, såsom Forbundsrepublikken Tyskland. Artikel 17 i forordning nr. 4/2009, der har overskriften »Afskaffelse af eksekvaturproceduren«, og som er indeholdt i forordningens kapitel IV, bestemmer i stk. 1, at disse retsafgørelser anerkendes i en anden medlemsstat, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig procedure. Forordningens artikel 20, stk. 1, der er indeholdt i nævnte kapitel IV, fastsætter de dokumenter, som en sagsøger skal forelægge »de kompetente fuldbyrdelsesmyndigheder«, og denne ordlyd antyder, at indgivelsen af dokumenterne skal ske direkte til de kompetente myndigheder.
Henvendelsen til centralmyndighederne er fastsat i de bestemmelser, der er indeholdt i kapitel VII i forordning nr. 4/2009, som vedrører samarbejdet mellem centralmyndigheder. Det fremgår af forordningens artikel 51, stk. 1, at disse myndigheder yder bistand i forbindelse med de i forordningens artikel 56 omhandlede anmodninger, navnlig ved at sende disse anmodninger. I medfør af den sidstnævnte artikel har en bidragsberettiget, som søger at inddrive underholdsbidrag, »mulighed for« at fremsætte en anmodning bl.a. med henblik på fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet eller anerkendt i den anmodede medlemsstat. I dette tilfælde skal den pågældende i overensstemmelse med forordningens artikel 55 henvende sig til centralmyndigheden i den medlemsstat, på hvis område vedkommende har sit opholdssted, og centralmyndigheden er forpligtet til at indgive anmodningen til centralmyndigheden i den anmodede medlemsstat.
Det fremgår af artikel 51 og 56 i forordning nr. 4/2009, sammenholdt med 31. og 32. betragtning til forordningen, at anmodningen om bistand fra centralmyndighederne i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel VII udgør en ret og ikke en pligt. Den er følgelig fakultativ og finder kun anvendelse, såfremt den bidragsberettigede ønsker at gøre brug af den, f.eks. med henblik på at overvinde bestemte særlige vanskeligheder såsom lokaliseringen af den bidragspligtige.
Det fremgår således, at forordning nr. 4/2009 fastsætter to alternative procedurer for henvendelse til de kompetente domstole, hvoraf den ene i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel IV er direkte, og den anden i henhold til bestemmelserne i forordningens kapitel VII sker via centralmyndigheder, når den bidragsberettigede anmoder om bistand fra centralmyndigheden i den medlemsstat, hvor den pågældende har sit opholdssted.
Denne analyse bekræftes af ordlyden af artikel 45 i forordning nr. 4/2009, som udgør en del af forordningens kapitel V. Den nævnte artikel, der vedrører retshjælp, sondrer klart mellem to alternative retsmidler, som gør det muligt for den bidragsberettigede at fremsætte en anmodning om fuldbyrdelse, nemlig via centralmyndighederne »eller« direkte til de kompetente myndigheder.
På denne baggrund må det fastslås, at den pligt til at henvende sig til centralmyndigheden i den anmodede medlemsstat, der pålægges den bidragsberettigede ved en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, selv om den pågældende ønsker at henvende sig direkte til de kompetente myndigheder på grundlag af kapitel IV i forordning nr. 4/2009, og som ifølge den forelæggende ret fører til yderligere forsinkelser, er i strid med forordningens artikel 41, stk. 1, sammenholdt med forordningens formål og med den ordning, hvori denne bestemmelse indgår.
Følgelig skal det første spørgsmål besvares med, at bestemmelserne i kapitel IV i forordning nr. 4/2009, og navnlig forordningens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes således, at en bidragsberettiget, der har opnået en begunstigende afgørelse i en medlemsstat, og som ønsker fuldbyrdelse heraf i en anden medlemsstat, kan indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i den sidstnævnte medlemsstat, såsom en specialiseret domstolsmyndighed, og at den pågældende ikke kan pålægges at indgive sin anmodning til sidstnævnte via centralmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Det andet spørgsmål
Det andet spørgsmål vedrører de følger, som et bekræftende svar på det første spørgsmål har for fuldbyrdelsesmedlemsstaten, og det ønskes med det andet spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om der foreligger en pligt til at indføre en procedure eller ordning, som gør det muligt at henvende sig direkte til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.
Med henblik på at give den forelæggende ret et hensigtsmæssigt svar skal det ikke alene fastslås, om medlemsstaterne er forpligtet til at indføre en sådan procedure eller ordning, men ligeledes præciseres, hvilken pligt der i et tilfælde som det i hovedsagen omhandlede påhviler den nationale ret.
Hvad angår gennemførelsen af en forordning bemærkes, at det fremgår af artikel 288, stk. 2, TEUF, at en sådan EU-retsakt er bindende i alle enkeltheder og gælder umiddelbart i hver medlemsstat.
Den direkte anvendelighed af en forordning indebærer, at dens ikrafttræden og dens anvendelse til fordel for eller imod de retsundergivne ikke kræver nogen gennemførelsesforanstaltning i national ret, medmindre den omhandlede forordning overlader det til medlemsstaterne selv at træffe de lovgivningsmæssige, administrative eller finansielle foranstaltninger, der er nødvendige for en effektiv anvendelse af forordningens bestemmelser (dom af 14.6.2012, Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers,
C-606/10
,
EU:C:2012:348
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde fastsætter artikel 76 i forordning nr. 4/2009, der fandt anvendelse fra den 18. juni 2011, en forskudt anvendelse af forordningens bestemmelser i forhold til forordningens ikrafttrædelsestidspunkt, den 20. januar 2009. Imellem disse to datoer tilkom det medlemsstaterne i givet fald at ændre deres nationale ret ved at tilpasse deres procedureregler med henblik på at forhindre enhver strid med forordning nr. 4/2009 og med henblik på bl.a. at gøre det muligt for bidragsberettigede såsom M.S. at udøve deres ret til at henvende sig direkte til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, således som det er fastsat i forordningen.
Under alle omstændigheder fremgår det af Domstolens faste praksis, at en national domstol, som inden for rammerne af sin kompetence skal anvende EU-rettens bestemmelser, er forpligtet til at sikre den fulde virkning af disse regler og om fornødent af egen drift undlade at anvende enhver modstående bestemmelse i national lovgivning, endog en senere national bestemmelse, uden at den behøver at anmode om eller afvente en forudgående ophævelse af denne ad lovgivningsvejen eller ved ethvert andet forfatningsmæssigt middel (jf. bl.a. i denne retning dom af 9.3.1978, Simmenthal,
106/77
,
EU:C:1978:49
, præmis
og
, af 22.6.2010, Melki og Abdeli,
C-188/10 og C-189/10
,
EU:C:2010:363
, præmis
, og af 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems,
C-5/14
,
EU:C:2015:354
, præmis
).
Henset til de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at medlemsstaterne er forpligtet til at sikre den fulde virkning af den ret, der er fastsat i artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, ved i givet fald at ændre deres procedureregler. Under alle omstændigheder påhviler det den nationale domstol at anvende bestemmelserne i nævnte artikel 41, stk. 1, ved om fornødent at undlade at anvende de modstående bestemmelser i national lovgivning og følgelig at gøre det muligt for en bidragsberettiget at indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, selv om dette ikke er fastsat i national ret.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Sjette Afdeling) for ret:

1)
Bestemmelserne i kapitel IV i Rådets forordning (EF) nr. 4/2009 af 18. december 2008 om kompetence, lovvalg, anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og samarbejde vedrørende underholdspligt, og navnlig forordningens artikel 41, stk. 1, skal fortolkes således, at en bidragsberettiget, der har opnået en begunstigende afgørelse i en medlemsstat, og som ønsker fuldbyrdelse heraf i en anden medlemsstat, kan indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i den sidstnævnte medlemsstat, såsom en specialiseret domstolsmyndighed, og at den pågældende ikke kan pålægges at indgive sin anmodning til sidstnævnte via centralmyndigheden i fuldbyrdelsesmedlemsstaten.

2)
Medlemsstaterne er forpligtet til at sikre den fulde virkning af den ret, der er fastsat i artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 4/2009, ved i givet fald at ændre deres procedureregler. Under alle omstændigheder påhviler det den nationale domstol at anvende bestemmelserne i nævnte artikel 41, stk. 1, ved om fornødent at undlade at anvende de modstående bestemmelser i national lovgivning og følgelig at gøre det muligt for en bidragsberettiget at indgive sin anmodning direkte til den kompetente myndighed i fuldbyrdelsesmedlemsstaten, selv om dette ikke er fastsat i national ret.

Underskrifter
(
) – Processprog: engelsk.