CELEX: 62017TJ0017
Публична служба
Длъжностни лица
Училищно образование
Прием в детска градина
Решение за записване на дете в детска градина, различна от тази, в която преди това е било записано
Погрешно посочване на ответника в жалбата
Недопустимост
Отговорност

Обстоятелствата по спора
Жалбоподателят г‑н Radu Constantinescu е длъжностно лице в Генералната дирекция за инфраструктура и логистика на Европейския парламент и е назначен в Люксембург (Люксембург). Той живее в Кройцвайлер (Германия).
Жалбоподателят има две деца, които към момента на подаване на жалбата са на възраст съответно 4 и 2 години. Първоначално и двете деца са записани в детските ясли на европейските институции в Киршберг, Люксембург.
На 12 януари 2016 г., тъй като големият му син достига пределната възраст за детски ясли, жалбоподателят се обръща с писмо към европейското училище, Люксембург I — Киршберг (наричано по-нататък „европейско училище в Киршберг“) за записване в поливалентния детски център (наричан по-нататък „CPE“ или „детска градина“). С писмо от 19 януари 2016 г. европейското училище в Киршберг отговаря, че решенията за нови записвания се вземат съвместно от неговия директор и директора на европейското училище, Люксембург II — Бертранж-Мамер (наричано по-нататък „европейското училище в Мамер“) и ще бъдат взети след проверка на документите за записване, които трябва да се подадат след великденските празници.
През май 2016 г. жалбоподателят получава потвърждение от Службата за инфраструктура и логистика в Люксембург (OIL), че синът му е записан в CPE, без уточнение на сградата, в която детето е разпределено.
На 27 май 2016 г., с писмо по електронна поща, OIL уведомява жалбоподателя, че синът му ще посещава CPE на европейското училище в Мамер и че за да се гарантира равно третиране на всички деца и родители, не се допуска изключение (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
С писмо от 6 юни 2016 г. жалбоподателят подава жалба по административен ред до Парламента, в качеството му на орган по назначаването (наричан по-нататък „ОН“), срещу решението на OIL, с което е отказано приемането на неговото дете в CPE на европейското училище в Киршберг. Той подава същевременно и молба за становище до комисията на CPE.
На 29 август 2016 г. жалбоподателят уведомява OIL, че синът му няма да посещава CPE на европейското училище в Мамер.
На 16 септември 2016 г., след анализ на случая, комисията на CPE уведомява жалбоподателя за становището си, че правилата за прием и функциониране на учебните заведения на CPE са правилно приложени.
На 7 октомври 2016 г. Парламентът отхвърля жалбата по административен ред на жалбоподателя (наричано по-нататък „решение за отхвърляне на жалбата по административен ред“).
Производството и исканията на страните
На 11 януари 2017 г. жалбоподателят подава жалбата по настоящото дело в секретариата на Общия съд.
С писмо от 1 февруари 2017 г. Парламентът иска от Общия съд, на основание член 42 от статута на Съда на Европейския съюз, да привлече Европейската комисия като страна по делото, за да може решението на Общия съд изцяло и пряко да ѝ се противопостави.
На 15 февруари 2017 г., в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89 от Процедурния правилник, Общият съд приканва Парламента да представи документи.
На 24 февруари 2017 г. Парламентът отговаря и на 21 март 2017 г. жалбоподателят представя своето становище.
На 6 април 2017 г. Парламентът подава писмена защита в секретариата на Общия съд.
Жалбоподателят подава реплика, както и с отделно писмо от 7 юни 2017 г. искане за предприемане на процесуално-организационни действия и събиране на доказателства, а на 24 юли 2017 г. Парламентът представя дуплика, съдържаща становище по искането за процесуално-организационни действия и за събиране на доказателства.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да отмени решението, с което се отхвърля жалбата по административен ред,
–
да присъди обезщетение за претърпените имуществени и неимуществени вреди,
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
Парламентът иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
След доклада на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава да започне устната фаза на производството.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 8 март 2018 г.
От правна страна
По предмета на жалбата
В самото начало следва да се отбележи, че жалбоподателят иска отмяна на обжалваното решение и отмяна на решението, с което се отхвърля жалбата по административен ред. В тази връзка следва да се припомни, че исканията за отмяна, които формално са насочени срещу решение, с което се отхвърля административна жалба, в случаите, когато това решение няма самостоятелно съдържание, водят до сезирането на Общия съд с акта, срещу който е насочена административната жалба (решение от 17 януари 1989 г., Vainker/Парламент,
293/87
,
EU:C:1989:8
, т.
). Тъй като в случая решението за отхвърляне на жалбата по административен ред няма самостоятелно съдържание, следва да се счита, че жалбата е подадена само срещу обжалваното решение. Такъв може да е случаят по-специално когато решението за отхвърляне на административната жалба не е издадено от същата институция, постановила решението, което се оспорва с административната жалба, при условие че само потвърждава решението, което се оспорва с административната жалба и следователно отмяната на решението за отхвърляне на административната жалба няма да породи никакво действие спрямо правното положение на заинтересованото лице, което да е по-различно от правното положение, създадено в резултат на отмяната на решението, което се оспорва с административната жалба (вж. в този смисъл решение от 21 септември 2011 г., Adjemian и др./Комисия,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, т.
).
По допустимостта на исканията за отмяна
Без формално да повдига възражение за недопустимост на основание член 130 от Процедурния правилник, Парламентът твърди, че не е автор на акта, чиято отмяна се иска.
Така с писмо от 1 февруари 2017 г. Парламентът посочва, че се е произнесъл по жалбата по административен ред предвид правомощията си на ОН по отношение на жалбоподателя, включително при спазването на член 90 от Правилника за длъжностните лица на Европейския съюз (наричан по-нататък „Правилникът“). Тази компетентност не била делегирана от Парламента на OIL. Въпреки това оспореният по административен ред акт, чиято отмяна основно се иска в жалбата, бил постановен от OIL, а не от Парламента.
В отговора си от 24 февруари 2017 г. по искане на Общия съд да представи, от една страна, актовете, по силата на които действа като орган по назначаването, и от друга страна, актовете, по силата на които определени задачи по изпълнението са възложени на OIL от Комисията, Парламентът уточнява, че съгласно точка X от приложението към решението на Бюрото от 13 януари 2014 г. относно делегиране на правомощия на ОН и на органа, упълномощен да сключва договори за наемане на работа (наричан по нататък „AHCC“), без оглед на разглежданата материя, органите на Парламента имат компетентност на ОН за всички жалби по административен ред, подадени от персонала на Парламента. В рамките на спора на OIL Парламентът не е делегирал правомощията си на ОН по член 90, параграф 2 от Правилника, нито на Комисията, нито на OIL и следователно бил компетентен да разглежда жалби, подадени по административен ред в тази област.
По време на съдебното заседание Парламентът също посочва, че жалбата е допустима, но неоснователна.
В становището си от 21 март 2017 г. жалбоподателят споделя загрижеността на Парламента и уточнява, че съгласно правилника на CPE управлението на детските ясли се осигурява от Парламента, а управлението на детската градина и учебния център — от Комисията. На OIL било възложено по делегация управлението на детските градини от името на всички институции и органи на Европейския съюз в Люксембург. Накрая, Парламентът изобщо не възразил за липса на компетентност и следователно бил компетентен да разгледа жалбата му, като прочитът на решението на бюрото на Парламента относно делегирането на правомощия на орган по назначаването и на орган, оправомощен да сключва договори за наемане на работа, го убедили в това.
На първо място, следва да се отбележи, че член 2, параграф 2 от Правилника гласи, че една или повече институции могат да възложат на всяка от тях или на междуинституционален орган да упражнява някои или всички правомощия на орган по назначаването, с изключение на решенията за назначаване, повишаване или преместване на длъжностни лица. Освен това съгласно член 91а от Правилника жалбите, свързани с въпроси, по които е бил приложен член 2, параграф 2, се насочват срещу институцията, която е оправомощила органа по назначаването.
На второ място, съгласно член 1 от Решение 2003/524/ЕО на Комисията от 6 ноември 2002 година относно създаване на Служба за инфраструктура и логистика в Люксембург (
ОВ L 183, 2003 г., стр. 40
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 8, стр. 273), тази служба е прикрепена към Генералната дирекция (ГД) за персонала и администрацията на Комисията. Член 11 от Решение 2003/524 предвижда, че „[д]иректорът назначава служители на службата и упълномощава служители да сключват договори в съответствие с правилата, които са в сила за Комисията, в рамките на пълномощията, които са предоставени на него или на нея от Комисията“.
На трето място, член 15, параграф 3 от Решение 2003/524 посочва, че „[в] съответствие с член 90 от Правилника за персонала молбите и жалбите, имащи отношение към упражняване на пълномощията, делегирани на директора на Службата, съгласно член 11 от настоящото решение, се депозират пред Генералната дирекция „Персонал и администрация“ и че „[в]сяка жалба от подобно естество е [насочена срещу] Комисията“.
В конкретния случай няма никакво съмнение, че обжалваното решение е постановено от OIL. Освен това съвместен прочит на приложимата правна уредба, и по специално на член 91а от Правилника, идентифицира Комисията като ответник в случай на жалба срещу решение на OIL.
Както Съдът и Общият съд вече са посочвали в редица решения, съгласно член 2 от Правилника, от една страна, ОН действа от името на институцията, която го е назначила, така че актовете, които засягат правното положение на длъжностните лица и са с неблагоприятни последици за тях, трябва да са издадени от институцията, в която те са назначени, и от друга страна, жалбата по съдебен ред трябва да бъде насочена срещу институцията, издала акта с неблагоприятни последици (решения от 19 март 1964 г., Schmitz/ЕИО,
18/63
,
EU:C:1964:15
, стр. 163 и от 22 ноември 1990 г., Mommer/Парламент,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, т.
).
Това се потвърждава също от самия Парламент, който посочва, че обжалваното решение действително е издадено от OIL, а не от Парламента, и следователно е необходимо Комисията да бъде привлечена като страна по делото, за да може съдебното решение изцяло и пряко да ѝ се противопостави.
В тази връзка следва да се уточни, че макар член 42 от Статута на Съда на Европейския съюз да допуска трети лица да оспорват решение, той обаче не оправомощава Общия съд да привлече Комисията.
Освен това, както Съдът е приел в контекста на своя процедурен правилник, чийто текст в тази част е идентичен с член 76 от Процедурния правилник на Общия съд, ако в жалбата погрешно е посочен ответник, различен от автора на обжалвания акт, това не води до недопустимост на тази жалба, ако тя съдържа данни, позволяващи страната, срещу която е насочена, да бъде установена по несъмнен начин, каквото е например индивидуализирането на обжалвания акт и неговия автор. В подобен случай следва за ответник да се приеме авторът на обжалвания акт, макар и да не е посочен в уводната част на жалбата. Тази хипотеза обаче трябва да се разграничи от случая, при който жалбоподателят посочва ответника в уводната част на жалбата, макар да знае, че той не е автор на обжалвания акт. В последния случай следва да се вземе предвид посоченият в жалбата ответник и, ако е необходимо, да се изведат последиците от това във връзка с допустимостта на жалбата (вж. определение от 16 октомври 2006 г., Aisne и Nature/Комисия,
T‑173/06
, непубликувано,
EU:T:2006:320
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В това отношение жалбоподателят по-специално посочва в становището си, представено на 21 март 2017 г. (вж. т. 13 по-горе), че „[можел] само да констатира — и да изрази съжаление от — неяснотата, която [изглежда] обгръща въпроса за компетентния в случая ОН, тъй като Европейският парламент и Комисията [изглежда] не давали един и същ отговор“, че „е подал жалба по административен ред до генералния секретар на Европейския парламент, в качеството му на ОН, който изобщо не е възразил срещу материалната си компетентност“ и че „[поддържал], че Европейският парламент е органът, компетентен да разгледа жалбата му по административен ред“.
От гореизложеното следва, че исканията за отмяна са недопустими, тъй като не са били насочени срещу Комисията.
По искането за обезщетение
Съгласно постоянната съдебна практика в областта на публичната служба, когато искане за обезщетение е в тясна връзка с искане за отмяна, отхвърлянето на последното поради недопустимост или необоснованост води и до отхвърляне на искането за обезщетение (вж. решение от 30 септември 2003 г., Martínez Valls/Парламент,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, т.
и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай исканията за отмяна имат такава връзка с искането за обезщетение.
Тъй като исканията за отмяна са отхвърлени, следва да се отхвърли и искането за обезщетение.
От всичко гореизложено следва, че жалбата трябва да бъде отхвърлена в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 134 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Освен това съгласно член 135, параграф 2 от Процедурния правилник спечелила делото страна може да бъде осъдена да заплати съдебните разноски частично и дори изцяло, ако това изглежда оправдано от нейното поведение, включително преди образуване на съдебното производство.
От изложените в настоящото решение съображения следва, че жалбоподателят е загубил делото. Освен това Парламентът изрично е поискал жалбоподателят да бъде осъден да заплати съдебните разноски.
Въпреки това от настоящото решение е видно, че фактът, от една страна, че Парламентът е приел, че е компетентен да разгледа жалбата по административен ред на жалбоподателя, въпреки че е насочена срещу акт на OIL (вж.т. 22 по-горе), и от друга страна, че в нито един момент не е обърнал внимание на жалбоподателя върху обстоятелството, че не е автор на обжалваното решение, свидетелства за лошо администриране от страна на Парламента, което е довело жалбоподателя до заблуждение и до подаване на жалбата по настоящото дело единствено срещу Парламента.
Поради това Общият съд счита за справедливо с оглед на обстоятелствата по делото, на основание член 135, параграф 2 от Процедурния правилник, Парламентът да понесе, освен направените от него съдебни разноски, и съдебните разноски на жалбоподателя.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав),
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Парламента да заплати съдебните разноски.

Collins
Barents
Passer
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 4 октомври 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.