CELEX: 62017CJ0017
Ennakkoratkaisupyyntö
Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa
Direktiivi 2008/94/EY
8 artikla
Lisäeläkejärjestelmät
Vanhuusetuuksia koskevien oikeuksien suoja
Taatun vähimmäisturvan taso

Ennakkoratkaisupyyntö koskee työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY (
EUVL 2008, L 283, s. 36
) 8 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisia ovat Grenville Hampshire ja Board of the Pension Protection Fund (eläkkeiden takuurahaston hallitus, jäljempänä PPF:n hallitus) ja joka koskee vanhuusetuuksia koskevien oikeuksien laskemista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2008/94 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Ottaen huomioon tasapainoisen taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen tarpeen [Euroopan unionissa], on tarpeen antaa säännöksiä työntekijöiden suojasta heidän työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa erityisesti heidän maksamatta olevi[e]n saataviensa suorituksen turvaamiseksi. Tätä varten jäsenvaltioiden olisi perustettava palkkaturvajärjestelmä, joka turvaa asianomaisille työntekijöille maksun heidän maksamatta olevista saatavistaan.”
Direktiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan tätä direktiiviä sovelletaan työntekijöiden työsopimuksista tai työsuhteista johtuviin saataviin työnantajalta, joka on direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla maksukyvytön.
Saman direktiivin 8 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on huolehdittava tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotta turvataan työntekijöiden sekä yrityksestä tai liiketoiminnasta työnantajan maksukyvyttömyyden alkamispäivään mennessä lähteneiden henkilöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevan, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisen lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin ja jälkeenjääneiden etuuksiin.”
Direktiivin 2008/94 12 artiklan a alakohdassa säädetään, että tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä.
Yhdistyneen kuningaskunnan oikeus
Direktiivi 2008/94 pantiin työntekijöiden vanhuusetuuksia koskevien oikeuksien suojan osalta täytäntöön Yhdistyneessä kuningaskunnassa lähinnä vuoden 2004 eläkelailla (Pensions Act 2004, jäljempänä vuoden 2004 laki).
Tällä lailla perustettiin lakisääteinen eläkkeiden takuurahasto, jonka nimenä on Pension Protection Fund (jäljempänä PPF) ja jota PPF:n hallitus johtaa. Rahasto vastaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa tietyin edellytyksin työntekijöiden ammatilliseen lisäeläkejärjestelmään kohdistuvista saatavista. PPF perii tämän tehtävän rahoittamiseksi maksun kaikilta hyväksytyiltä ammatillisilta lisäeläkejärjestelmiltä.
Kun työnantaja, joka osallistuu kelpoisuusvaatimukset täyttävään etuusperusteiseen lisäeläkejärjestelmään, tulee maksukyvyttömäksi, PPF:n hallitus ottaa vuoden 2004 lain perusteella vastuulleen tämän järjestelmän sillä varauksella, että tietyt sitä varten asetetut edellytykset täyttyvät.
Näihin edellytyksiin kuuluu vuoden 2004 lain 127 §:n 2 momentin a kohdassa oleva edellytys, jonka mukaan ”järjestelmän varojen arvo merkityksellisenä ajankohtana on pienempi kuin suojattujen vastuiden määrä”.
Suojattuja vastuita, jotka on määritelty vuoden 2004 lain 131 §:ssä, eivät ole ammatillisen lisäeläkejärjestelmän kaikkien työntekijöiden täydet eläkesaatavat vaan ainoastaan kustannukset, joita syntyy sellaisten etuuksien turvaamisesta, jotka vastaavat korvausta, joka maksettaisiin eläkekorvausta koskevien säännösten perusteella, jos PPF:n hallitus ottaisi järjestelmän vastuulleen (jäljempänä PPF-korvaus).
Vuoden 2004 laissa, erityisesti sen 162 §:ssä, ei säädetä sellaisten työntekijöiden oikeuksien leikkaamisesta, jotka olivat työnantajan maksukyvyttömyyden syntymishetkellä jo saavuttaneet oman eläkejärjestelmänsä mukaisen tavanomaisen eläkeiän. Sitä vastoin työntekijöillä, jotka eivät olleet vielä maksukyvyttömyyden syntymishetkellä saavuttaneet tavanomaista eläkeikää, on oikeus saada vain 90 prosenttia heille kertyneiden oikeuksien arvosta. Lisäksi heidän saataviinsa sovelletaan vuoden 2004 lain liitteessä 7 olevan 26 kohdan mukaista enimmäismäärää.
PPF vahvistaa tiettyyn ikäryhmään kuuluviin työntekijöihin sovellettavan korvauksen enimmäismäärän. PPF:n hallitus julkaisee vakuutusmatemaattiset tekijät, jotka alentavat enimmäismäärää sellaisten jäsenten osalta, jotka saavat korvausta alle 65-vuotiaina. Vuoden 2004 lain liitteessä 7 olevan 26 kohdan 7 alakohdan mukaan korvauksen yläraja ei ole itse korvauksen enimmäismäärä vaan 90 prosenttia enimmäismäärästä.
Lain 2004 liitteessä 7 olevassa 28 kohdassa säädetään lisäksi, että enimmäismääriin on sovellettava inflaatiokorjausta, jonka yläraja on enintään 2,5 prosenttia vuodessa. Tämän säännöksen mukaista enimmäismäärän korjausta ei kuitenkaan sovelleta korvauksiin, jotka on saatu päivämäärää 6.4.1997 edeltäneen työskentelyn perusteella.
Vuoden 2004 lain soveltamisalaan kuuluvissa maksukyvyttömyystilanteissa alkaa kyseisen lain 132 §:n nojalla arviointikausi, jonka aikana järjestelmän rahoituksen taso selvitetään sen määrittämiseksi, onko PPF:n otettava järjestelmä vastuulleen 127 §:n 2 momentin mukaisesti (jäljempänä arviointikausi). Vuoden 2004 lain 138 §:ssä edellytetään, että järjestelmässä on arviointikauden aikana alennettava sen jäsenille maksettavia etuuksia siten, että ne vastaavat sen korvauksen tasoa, joka maksettaisiin, jos PPF joutuisi ottamaan järjestelmän vastuulleen.
Vuoden 2004 lain 143 ja 144 §:n mukaan arviointikaudella suoritettu suojattujen vastuiden ja järjestelmän varojen arviointi tulee, jos PPF:n hallitus hyväksyy sen ja ellei sitä riitauteta, sitovaksi, ja arviointi on ratkaiseva sen arvioimiseksi, täyttyykö järjestelmän osalta kyseisen lain 127 §:n 2 momentin a kohdassa tarkoitettu edellytys vastuun siirtämiselle PPF:lle.
Vuoden 2004 lain 154 §:ssä säädetään, että jos järjestelmän varat todetaan riittäviksi suojatuista vastuista maksukyvyttömyyden syntymishetkellä aiheutuvien kustannusten hoitamiseen, järjestelmä jää PPF:n ulkopuolelle ja sen hallinnoijat lakkauttavat sen. Tässä tapauksessa kyseisen lisäeläkejärjestelmän jäljellä olevista varoista on maksettava työntekijöille suuruudeltaan PPF-korvausta vastaavia vanhuusetuuksia. Ammatillisen lisäeläkejärjestelmän on noudatettava vuoden 2004 lain 154 §:n 7 momentin nojalla tässä yhteydessä PPF:n ohjeita.
Jos taas järjestelmän varat todetaan riittämättömiksi suojattujen vastuiden täyttämiseen, PPF:n hallitus ottaa järjestelmän vastuulleen. Vuoden 2004 lain 161 §:n 2 momentissa säädetään tältä osin seuraavaa:
”Siitä, että [PPF:n] hallitus ottaa järjestelmän vastuulleen, seuraa, että
(a)
järjestelmän omaisuus, oikeudet ja vastuut siirretään [PPF:n] hallitukselle ilman mitään muuta takuuta siitä ajankohdasta alkaen, jona sen hallinnoijat tai hoitajat saavat siirtämisilmoituksen,
(b)
järjestelmän hallinnoijat tai hoitajat vapautetaan eläkkeitä koskevista velvoitteistaan kyseisestä ajankohdasta alkaen ja
(c)
kyseisestä ajankohdasta alkaen [PPF:n] hallitus on vastuussa sen turvaamisesta, että korvaus maksetaan (ja on maksettu) eläkekorvausta koskevien säännösten mukaisesti, ja järjestelmän on katsottava lakanneen välittömästi kyseisen ajankohdan jälkeen.”
Eläkkeiden takuurahaston eläkekorvausten enimmäismäärästä vuonna 2006 annetun määräyksen (Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Order 2006) mukaan enimmäismäärä oli 1.4.2006 alkaen 65-vuotiaiden osalta 28944,45 Englannin puntaa (GBP).
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Grenville Hampshire työskenteli vuosina 1971–1998 Turner & Newall plc ‑nimisen yrityksen (jäljempänä T&N) palveluksessa. Hän oli koko tämän ajan vakuutettuna T&N:n ammatillisessa lisäeläkejärjestelmässä (jäljempänä T&N:n järjestelmä).
Hänet irtisanottiin vuonna 1998 sen jälkeen, kun Federal-Mogul Corporation of America oli ostanut T&N:n, ja hän jäi ennenaikaiselle eläkkeelle 51-vuotiaana, kun taas tavanomainen eläkeikä T&N:n järjestelmässä vakuutetuille työntekijöille oli 62 vuotta. T&N:n järjestelmän hallinnoijat ilmoittivat Hampshirelle, että hänen eläkkeensä suuruus oli vuodessa 48781,80 GBP ennen veronpidätyksiä lisättynä vähintään 3 prosentin suuruisella vuosikorotuksella.
Sen jälkeen kun Federal-Mogul Corporation of America oli hakenut vuonna 2001 konkurssisuojaa Yhdysvalloissa, PPF aloitti 10.7.2006 Yhdistyneessä kuningaskunnassa T&N:n järjestelmän suojattujen vastuiden ja varojen arviointimenettelyn. Hampshire oli silloin 58-vuotias.
PPF:n hallitus hyväksyi arvioinnin päätteeksi 19.9.2011 arvioinnin, jonka mukaan T&N:n järjestelmän varat ylittivät 10.7.2006 suojatut vastuut, joten järjestelmässä oli riittävästi varoja PPF-korvauksen suuruisten vanhuusetuuksien maksamiseksi (jäljempänä 19.9.2011 tehty päätös). PPF:n hallitus ei siten ottanut järjestelmää vastuulleen.
Hampshiren eläkkeen bruttomääräksi vahvistettiin vuonna 1998 tapahtuneen eläkkeelle jäämisen perusteella saadun 89965 punnan suuruisen pääoman mukauttamisen jälkeen 19819 puntaa vuodessa ottamalla erityisesti huomioon, ettei hän ollut vielä 10.7.2006 saavuttanut T&N:n järjestelmän tavanomaista eläkeikää ja että häneen oli siten sovellettava vuoden 2004 lain liitteessä 7 olevan 26 kohdan mukaista enimmäismääräsääntöä.
Hampshiren eläkettä leikattiin noin 67 prosentilla verrattuna oikeuksiin, jotka hänelle olisi kertynyt, jollei hänen työnantajansa olisi tullut maksukyvyttömäksi; hänelle kertyneiden oikeuksien määrä olisi tällöin ollut 60240 puntaa vuodessa.
Koska Hampshiren työsuhde ajoittui suurimmaksi osaksi päivämäärää 6.4.1997 edeltäneelle ajanjaksolle, hän menetti myös suuriman osan eläkkeen vuosikorotusta koskevista oikeuksistaan. Hän sai näin ollen omien laskelmiensa mukaan noin 25 prosenttia hänelle T&N:n palveluksessa kertyneistä eläkeoikeuksistaan.
Hampshire ja 15 muuta T&N:n entistä työntekijää, joiden eläkeoikeuksia oli leikattu vastaavalla tavalla, saattoivat asian Pension Protection Fund Ombudsmanin (eläkkeiden takuurahaston eläkeoikeusasiamies, Yhdistynyt kuningaskunta) käsiteltäväksi riitauttaakseen T&N:n järjestelmän arvioinnin, sellaisena kuin PPF:n hallitus oli hyväksynyt sen 19.9.2011 tekemässään päätöksessä.
Vaatimuksen tultua hylätyksi 19.2.2014 Hampshire nosti kanteen High Court of Justice (England & Wales) Chancery Divisionissa (Englannin ja Walesin alioikeus, Chancery-osasto, Yhdistynyt kuningaskunta).
Kyseinen tuomioistuin hylkäsi Hampshiren kanteen 23.12.2014 antamallaan tuomiolla. Hampshire valitti tuomiosta Court of Appealiin (England & Wales) (Civil Division) (Englannin ja Walesin ylioikeus) (siviiliasioiden osasto) (Yhdistynyt kuningaskunta).
Hampshire esitti pääasiallisesti, että 19.9.2011 tehdyn päätöksen perustana olleet vuoden 2004 lain säännökset eivät ole direktiivin 2008/94 8 artiklan mukaisia, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut tätä säännöstä, koska säännöksistä seurasi, että jotkut työntekijät saivat alle 50 prosenttia heille kertyneiden vanhuusetuusoikeuksien arvosta.
PPF lausui puolestaan, että unionin tuomioistuimen tämän direktiivin 8 artiklaa koskevassa oikeuskäytännössä edellytetään ainoastaan, että takuujärjestelmissä taataan ammatillisen lisäeläkejärjestelmän työntekijöille kokonaisuutena keskimäärin vähintään 50 prosentin korvaus heille kertyneiden oikeuksien arvosta. Sen sijaan siinä ei vaadita, että jokainen yksittäinen työntekijä saisi vähintään 50 prosentin suuruisen korvauksen hänelle kertyneiden omien oikeuksien arvosta.
Tässä tilanteessa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Edellytetäänkö [työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980] annetun [neuvoston] direktiivin 80/987/ETY [(
EYVL 1980, L 283, s. 23
)] 8 artiklassa (joka on sittemmin korvattu direktiivin [2008/94] 8 artiklalla) jäsenvaltioiden huolehtivan, että jokainen yksittäinen työntekijä saa vähintään 50 prosenttia hänelle kertyneiden vanhuusetuuksien arvosta siinä tapauksessa, että hänen työnantajastaan tulee maksukyvytön (poikkeuksena ainoastaan väärinkäytökset, joihin sovelletaan kyseisen direktiivin 10 artiklan a alakohtaa)?
2)
Toissijaisesti kysytään – jollei kansallisten tuomioistuinten asian tosiseikoista esittämistä toteamuksista muuta johdu –, onko direktiivin [80/987] 8 artiklan mukaan riittävää, että jäsenvaltiossa on käytössä suojajärjestelmä, jossa työntekijät saavat tavallisesti yli 50 prosenttia heille kertyneiden vanhuusetuuksien arvosta mutta jossa jotkut yksittäiset työntekijät saavat alle 50 prosenttia etuuksien arvosta, mikä johtuu
a)
työntekijöille maksettavalle korvaukselle määritetystä enimmäismäärästä (erityisesti sellaisten työntekijöiden kohdalla, jotka eivät ole saavuttaneet eläkejärjestelmänsä mukaista tavanomaista eläkeikää ajankohtana, jona työnantajasta tulee maksukyvytön) ja/tai
b)
säännöistä, joissa rajoitetaan työntekijöille maksettavan korvauksen vuosikorotuksia tai heidän etuuksiensa vuosittaista uudelleenarvostamista ennen eläkeikää?
3)
Onko direktiivin [80/987] 8 artiklalla välitön oikeusvaikutus käsiteltävän asian olosuhteissa?”
Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, että ennakkoratkaisukysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska esitetyt kysymykset ovat luonteeltaan hypoteettisia. Vaikka T&N:n järjestelmän vastuut oli arvioitu ottamatta huomioon kansallisessa lainsäädännössä säädettyä enimmäismäärää, tämän järjestelmän varat ylittävät suojatut vastuut ja PPF ei ollut näin ollen ottanut kyseistä järjestelmää vastuulleen ja järjestelmän hallinnoijat jatkoivat edelleen sen hoitoa. Koska direktiivin 2008/94 8 artiklalla ei ole horisontaalista välitöntä vaikutusta, Hampshire ei voi vedota oikeuksiinsa muuten kuin vaatimalla korvausta valtiolta; sellainen vaatimus ei kuitenkaan ole pääasian kanteen kohteena.
Tästä on palautettava mieleen, että SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 23.1.2018, F. Hoffmann-La Roche ym.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän johdosta olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 23.1.2018, F. Hoffmann-La Roche ym.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa ei ole ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kohteeseen. Nämä direktiivin 2008/94 8 artiklan tulkintaa koskevat kysymykset kuuluvat nimittäin sellaisen oikeusriidan yhteyteen, joka koskee vuoden 2004 lain suojattujen vastuiden laskemista koskevien sääntöjen yhteensoveltuvuutta tämän säännöksen vaatimusten kanssa. Koska unionin tuomioistuimen antamasta tämän säännöksen tulkinnasta voi seurata, että PPF arvioi uudelleen suojatut vastuut ja näin ollen Hampshiren eläkeoikeudet, kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian ja näiden ennakkoratkaisukysymysten välillä on riittävä yhteys.
Lisäksi kysymyksellä siitä, onko direktiivin 2008/94 8 artiklalla välitön oikeusvaikutus kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kaltaisessa tapauksessa, on myös merkitystä, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi joutua sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemista varten päättämään, voiko Hampshire vedota edellä mainittuun 8 artiklaan PPF:n hallitusta vastaan.
Tällaisessa tilanteessa ennakkoratkaisukysymykset voidaan ottaa tutkittaviksi.
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää kahdella ensimmäisellä kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, onko direktiivin 2008/94 8 artiklaa tulkittava siten, että jokaisen yksittäisen työntekijän on saatava korvaus, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia hänelle ammatillisen lisäeläkejärjestelmän perusteella kertyneiden oikeuksien arvosta hänen työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa vai riittääkö, että tämä korvaus taataan suurelle enemmistölle työntekijöistä mutta tiettyjen kansallisessa oikeudessa säädettyjen rajoitusten takia jotkut näistä työntekijöistä saavat kuitenkin korvauksen, jonka suuruus on alle 50 prosenttia heille kertyneiden oikeuksien arvosta.
Direktiivin 2008/94 8 artiklan sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava tarvittavien toimenpiteiden toteuttamisesta, jotta turvataan työntekijöiden sekä yrityksestä tai liiketoiminnasta työnantajan maksukyvyttömyyden alkamispäivään mennessä lähteneiden henkilöiden välittömät tai tulevaisuuteen kohdistuvat oikeudet kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevan, yhtiön tai useamman yhtiön yhteisen lisäeläkejärjestelmän mukaisiin vanhuusetuuksiin.
Jäsenvaltioilla on tosin laaja harkintavalta kun ne määrittävät sekä menetelmän että tämän suojan tason, joka ei edellytä, että kyseessä olevat oikeudet olisi turvattava kokonaan (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2007, Robins ym.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
ja
–
kohta; tuomio 25.4.2013, Hogan ym.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
kohta ja tuomio 24.11.2016, Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
kohta).
Näin ollen direktiivin 2008/94 8 artikla ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot vähentävät legitiimejä sosiaalisia ja taloudellisia tavoitteita tavoitellessaan ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta noudattaen työntekijälle kertyneitä oikeuksia näiden työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut direktiivin 80/987 8 artiklasta, josta on tullut direktiivin 2008/94 8 artikla, että kansallisen oikeuden säännösten, jotka voivat tietyissä tilanteissa johtaa siihen, että vain alle puolet kertyneistä etuuksista turvataan, ei voida katsoa vastaavan tässä säännöksessä käytetyn sanan ”turvata” määritelmää (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2007, Robins ym.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
kohta).
On täsmennettävä, että tuon tuomion taustalla olleessa asiassa oli erityisesti kyse sellaisen kahden entisen työntekijän oikeuksista etuuksiin, joista toinen oli saanut 20 prosenttia ja toinen 49 prosenttia vanhuusetuuksista, jotka he saattoivat odottaa saavansa (tuomio 25.1.2007Robins ym.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on vahvistanut tämän tulkinnan 25.4.2013 antamassaan tuomiossa Hogan ym. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), joka koski asiaa, jossa oli kyse sellaisten kymmenen tuomiossa nimeltä mainitun entisen työntekijän oikeuksista työntekijöille yksilöllisesti kertyneisiin vanhuusetuuksiin, joista jokainen oli liittynyt yhteen heidän työnantajansa perustamista etuusperusteisista lisäeläkejärjestelmistä. Viitattuaan 25.1.2007 annetun tuomion Robins ym. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
) 57 kohtaan, unionin tuomioistuin totesi, että direktiivin 2008/94 8 artiklan asianmukainen täytäntöönpano edellyttää, että työntekijä saa työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa vähintään puolet kertyneistä vanhuusetuuksista, joiden osalta hän on suorittanut eläkemaksuja ammatilliseen lisäeläkejärjestelmään (ks. vastaavasti tuomio 25.4.2013, Hogan ym.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
ja
kohta).
Tästä viimeksi 24.11.2016 asiassa Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
kohta) vahvistetusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että direktiivin 2008/94 8 artiklassa näin säädetty turvan taso muodostaa yksilöllisen vähimmäisturvan jokaisen yksittäisen työntekijän osalta.
Tämän direktiivin tavoite, joka on varmistaa jokaiselle työntekijälle yhteisön vähimmäisturva hänen työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa, vaarantuisi vakavasti, jos jäsenvaltiot voisivat silloin, kun työntekijä ei ole syyllistynyt minkäänlaiseen direktiivin 2008/94 12 artiklassa tarkoitettuun oikeuden väärinkäyttöön, täyttää niille tämän direktiivin 8 artiklan mukaan kuuluvat velvollisuudet antamatta jokaiselle yksittäiselle työntekijälle tällaista vähimmäisturvaa.
Tästä seuraa, että – toisin kuin Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus on väittänyt tässä oikeudenkäynnissä – unionin tuomioistuimen direktiivin 2008/94 8 artiklassa säädetyn suojan tasosta ja luonteesta sekä tämän suojan yksittäisistä saajista antama tulkinta ei rajoitu ainoastaan niihin yksittäistapauksiin, jotka ovat olleet 25.1.2007 annetun tuomion Robins ym. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), 25.4.2013 annetun tuomion Hogan ym. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
) ja 24.11.2016 annetun tuomion Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
) taustalla, vaan se soveltuu yleisesti.
Näin ollen ei voida väittää, että tämä tulkinta rajoittuisi ainoastaan tiettyihin erityisalojen maksukyvyttömiin työnantajiin tai tiettyihin taloudellisessa tai sosiaalisessa erityistilanteessa oleviin työntekijöihin.
Direktiivin 2008/94 8 artiklassa velvoitetaan näin ollen jäsenvaltiot takaamaan poikkeuksetta jokaiselle yksittäiselle työntekijälle korvaus, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia hänelle ammatillisen lisäeläkejärjestelmän perusteella kertyneiden oikeuksien arvosta hänen työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa sulkematta kuitenkaan pois sitä mahdollisuutta, että muissa olosuhteissa aiheutuneiden menetysten, vaikka niiden prosentuaalinen osuus on pienempi, voitaisiin myös katsoa olevan selvästi suhteettomia, kun niitä tarkastellaan edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetun työntekijöiden oikeuksien suojelua koskevan velvoitteen valossa (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2016, Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
kohta).
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 48–53 kohdassa, jotta direktiivin 2008/94 8 artiklassa säädetylle työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa sovellettavalle työntekijöiden vähimmäisturvalle, jonka on kyseisen säännöksen mukaan ulotuttava koko eläkeajalle, voidaan taata täysi tehokkuus, korvaus, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia työntekijöille kertyneiden oikeuksien arvosta, on laskettava ottamalla huomioon näiden eläke-etuuksien ennakoitu kehitys koko eläkeajan keston aikana, jotta voidaan välttää se, että taattu määrä jää ajankulumisen takia alle 50 prosentin alun perin eläkevuotta kohti kertyneestä arvosta.
Kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/94 8 artiklaa on tulkittava siten, että jokaisen yksittäisen työntekijän on saatava vanhuusetuus, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia hänelle ammatillisen lisäeläkejärjestelmän perusteella kertyneiden oikeuksien arvosta hänen työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa.
Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää kolmannella kysymyksellään, onko direktiivin 2008/94 8 artiklalla välitön oikeusvaikutus.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yksityiset voivat vedota direktiivin ehdottomiin ja riittävän täsmällisiin säännöksiin jäsenvaltion ja sen hallinnon kaikkia elimiä ja sellaisia elimiä tai yksiköitä vastaan, jotka toimivat valtion alaisuudessa tai ovat valtion määräysvallassa tai joilla on sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2017, Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valtioon voidaan rinnastaa myös sellaiset elimet ja yksiköt, joille viranomainen on antanut hoidettavaksi yleisen edun mukaisen tehtävän ja joille on tätä varten annettu erityisen laajoja toimivaltuuksia (tuomio 10.10.2017, Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on näin ollen tutkittava, onko direktiivin 2008/94 8 artikla ehdoton ja riittävän täsmällinen. Tällöin on tarkasteltava kolmea tekijää, joita ovat tässä säännöksessä säädetyn suojan saajien määrittäminen, suojan sisältö ja se, kuka on velvollinen antamaan tämän suojan (ks. vastaavasti tuomio 19.11.1991, Francovich ym.,
C‑6/90 ja C‑9/90
,
EU:C:1991:428
,
kohta).
Direktiiviin 2008/94 8 artiklassa säädetyn suojan saajista on todettava, että kyseisen artiklan sanamuodosta käy selvästi ilmi, että sen tarkoituksena on antaa turvaa työntekijöille, joiden työnantaja on tullut maksukyvyttömäksi. Näin ollen tämä artikla täyttää turvan saajien määrittämisen osalta direktiivin säännöksen välittömään soveltamiseen vaaditut täsmällisyyttä ja ehdottomuutta koskevat edellytykset.
Direktiivin 2008/94 8 artiklassa säädetyn suojan sisällöstä on riittävää todeta, että unionin tuomioistuin on jo todennut 25.1.2007 antamassaan tuomiossa Robins ym. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), että kyseisessä 8 artiklassa vaaditaan, että työntekijä saa työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa vähintään puolet ammatillisessa eläkejärjestelmässä kertyneistä vanhuusetuuksista, joiden osalta hän on suorittanut eläkemaksuja (tuomio 25.4.2013, Hogan ym.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
kohta).
Tällä tulkinnalla selvennetään ja täsmennetään tämän säännöksen merkitystä ja ulottuvuutta niin, että tästä tulkinnasta ilmenee, miten mainittua oikeutta täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien (ks. vastaavasti tuomio 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
kohta ja tuomio 22.11.2017, Cussens ym.
C‑251/16
,
EU:C:2017:881
,
kohta).
Näin ollen direktiiviin 2008/94 8 artiklaan sisältyy jäsenvaltioille asetettu selvä ja täsmällinen velvollisuus, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille. Tälle velvollisuudelle ei ole asetettu mitään erityisiä edellytyksiä.
Siitä, kuka on velvollinen antamaan direktiivin 2008/94 8 artiklassa säädetyn suojan, on palautettava mieleen, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta käyttöön otettavan menetelmän osalta, joten ne voivat säätää muun muassa julkisesta rahoituksesta, työnantajilla olevasta vakuutusvelvollisuudesta ja palkkaturvajärjestelmän käyttöön ottamisesta (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2007, Robins ym.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
ja
kohta).
Kuitenkin – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa – on niin, että kun tämä harkintavalta on käytetty täysimääräisesti, se ei voi enää olla esteenä sille, että yksityinen voi vedota direktiivin 2008/94 8 artiklan nojalla saamaansa vähimmäisturvaan.
Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista asiakirjoista käy ilmi, että kansallinen lainsäätäjä päätti antaessaan vuoden 2004 lain, että jos kelpoisuusvaatimukset täyttävään etuusperusteiseen lisäeläkejärjestelmään osallistuva työnantaja tulee maksukyvyttömäksi, on tutkittava kyseisen järjestelmän rahoituksen taso ja erityisesti arvioitava suojatut vastuut ja järjestelmän varat. Tämän lain mukaan on niin, että jos tässä arvioinnissa ilmenee PPF:n hallituksen antaman hyväksynnän jälkeen, että järjestelmän varat ovat riittäviä suojatuista vastuista aiheutuvien kustannusten hoitamiseen, järjestelmä jää edelleen siitä huolimatta, että sen osalta on noudatettava PPF:n hallituksen antamia ohjeita, sen hallinnoijien hoidettavaksi. Sen sijaan siinä tapauksessa, että järjestelmän varat osoittautuvat riittämättömiksi, vuoden 2004 laissa säädetään, että PPF:n hallitus ottaa tämän järjestelmän vastuulleen, mikä tarkoittaa, että järjestelmän hoitajat vapautetaan eläkkeitä koskevista velvoitteistaan ja että PPF:n hallitus on velvollinen takaamaan korvausten maksamisen.
Vuoden 2004 laissa määritetään näin ollen selvästi se, kuka on toimivaltainen arvioimaan ammatillisten lisäeläkejärjestelmien suojattujen vastuiden ja varojen tasetta ja kuka on vastuussa direktiivin 2008/94 8 artiklassa säädetyn vähimmäisturvan varmistamisesta.
Näin ollen PPF:n tehtävänä on panna Yhdistyneessä kuningaskunnassa täytäntöön jäsenvaltioilla oleva velvollisuus turvata työntekijöiden edut heidän ammatillisen lisäeläkejärjestelmän perusteella kertyneiden vanhuusetuuksiensa osalta.
Siitä kysymyksestä, muodostaako PPF valtiolle kuuluvan yksikön tai voidaanko se rinnastaa sellaiseksi tämän tuomion 54 ja 55 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla, on todettava, että PPF hoitaa yleisen edun mukaista tehtävää ja sillä on tätä tehtävää varten käytössään erityisen laajoja toimivaltuuksia, koska se saa hyväksytyiltä ammatillisilta lisäeläkejärjestelmiltä maksuja ja sillä on valtuus antaa näille järjestelmille tarpeellisia ohjeita niiden lakkauttamisen yhteydessä. Lisäksi hyväksyessään ammatillisen lisäeläkejärjestelmän suojattujen vastuiden arvioinnin PPF:n hallitus vahvistaa jokaisen työntekijän turvan tason hänelle kertyneiden vanhuusetuuksien osalta sekä siinä tapauksessa, että PPF ottaa tämän järjestelmän vastuulleen, että siinä tapauksessa, että järjestelmän mahdollinen lakkauttaminen tapahtuu PPF:n ulkopuolella.
Näin ollen edellytykset sille, että Hampshiren kaltaisessa tilanteessa oleva työntekijä voi vedota direktiivin 2008/94 8 artiklaan PPF:n hallitusta vastaan, täyttyvät.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen argumentista, jonka mukaan direktiivin 2008/94 8 artiklaan ei voida vedota T&N:n järjestelmän hallinnoijia vastaan siitä syystä, että nämä ovat yksityishenkilöitä, silloin, kun järjestelmän varat kattavat järjestelmän suojatut vastuut ja kyseinen järjestelmä maksaa siten Hampshirelle vanhuusetuudet, on todettava yhtäältä, että pääasian asianosaisia ovat Hampshire sekä PPF:n hallitus ja Secretary of State for Work and Pensions (työ- ja eläkeministeri, Yhdistynyt kuningaskunta). T&N:n järjestelmä tai sen hallinnoijat eivät ole pääasian oikeudenkäynnissä asianosaisia.
Toisaalta pääasia ei ennakkoratkaisupyynnön mukaan koske kysymystä siitä, voiko Hampshire vaatia suoraan T&N:n järjestelmää tai sen hallinnoijia maksamaan korvauksen, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia hänelle tässä järjestelmässä kertyneistä eläkkeistä, vaan PPF:n hallituksen päätöksen, jolla se oli hyväksynyt tämän järjestelmän suojatut vastuut, laillisuutta. Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 89, 91 ja 92 kohdassa, oikeusriidalla pyritään vain ratkaisemaan se, voidaanko PPF:n hallitus pakottaa suorittamaan uusi suojattujen vastuiden arviointi direktiivin 2008/94 8 artiklaan vetoamalla. Tällaisessa yhteydessä vaikutus, joka PPF-korvauksen uudelleen laskemisesta saattaisi aiheutua R&N:n järjestelmän osalta, olisi kuitenkin ainoastaan pelkkä kielteinen seurannaisvaikutus kolmansien oikeuksiin eikä peruste evätä säännökseltä välitöntä oikeusvaikutusta sellaista yksikköä vastaan, joka on katsottava valtion ilmentymäksi (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic ja Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä olevan perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/94 8 artiklalla on pääasian kaltaisissa olosuhteissa välitön oikeusvaikutus, joten yksittäinen työntekijä voi vedota siihen kansallisessa tuomioistuimessa riitauttaakseen PPF:n hallituksen kaltaisen elimen päätöksen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY 8 artiklaa on tulkittava siten, että jokaisen yksittäisen työntekijän on saatava vanhuusetuus, jonka suuruus on vähintään 50 prosenttia hänelle ammatillisen lisäeläkejärjestelmän perusteella kertyneiden oikeuksien arvosta hänen työnantajansa maksukyvyttömyystilanteessa.

2)
Direktiivin 2008/94 8 artiklalla on pääasian kaltaisissa olosuhteissa välitön oikeusvaikutus, joten yksittäinen työntekijä voi vedota siihen kansallisessa tuomioistuimessa riitauttaakseen Board of the Pension Protection Fundin kaltaisen elimen päätöksen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.