CELEX: 62021CJ0524
Præjudiciel forelæggelse
socialpolitik
beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens
direktiv 2008/94/EF
garantiinstitutionernes dækning af arbejdstagernes løntilgodehavender
begrænsning af garantiinstitutionernes betalingspligt til løntilgodehavender for perioden tre måneder inden eller efter datoen for indledning af insolvensbehandlingen
anvendelse af en forældelsesfrist
tilbagesøgning af beløb, som er uretmæssigt udbetalt af garantiinstitutionen
betingelser

Anmodningerne om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, stk. 1, artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 2, artikel 4, stk. 2, og artikel 12, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
EUT 2008, L 283, s. 36
).
Anmodningerne er blevet indgivet i forbindelse med tvister mellem IG og Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (arbejdsformidlingen i Ilfov-distriktet, Rumænien) (herefter »arbejdsformidlingen i Ilfov«) (sag C-524/21) og mellem Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (arbejdsformidlingen i Bukarest kommune, Rumænien) (herefter »arbejdsformidlingen i Bukarest«) mod IM (sag C-525/21) vedrørende disse arbejdsformidlingers tilbagesøgning af beløb, der er udbetalt af Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (garantifond til dækning af løntilgodehavender, Rumænien) (herefter »garantifonden«) til dækning af løntilgodehavender, som IG og IM, der er arbejdstagere, havde.
Retsforskrifter
EU-retten
Kapitel I i direktiv 2008/94 med overskriften »Anvendelsesområde og definitioner« omfatter artikel 1 og 2.
Dette direktivs artikel 1, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Dette direktiv finder anvendelse på tilgodehavender, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har hos arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til artikel 2, stk. 1.«
Direktivets artikel 2 fastsætter følgende i stk. 1:
»Med henblik på dette direktiv anses en arbejdsgiver for at være insolvent, når der med hjemmel i de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i en medlemsstat er indgivet begæring om indledning af kollektiv bobehandling som følge af arbejdsgiverens insolvens, som medfører, at arbejdsgiveren helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, at der udpeges en kurator eller en person med en lignende funktion, og at den myndighed, som har kompetence i henhold til nævnte bestemmelser,
a)
enten har truffet afgørelse om indledning af bobehandlingen, eller
b)
har konstateret, at arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift er lukket endeligt, og at de foreliggende aktiver ikke er tilstrækkelige til at berettige indledning af bobehandlingen.«
Kapitel II i direktiv 2008/94 med overskriften »Bestemmelser vedrørende garantiinstitutionerne« omfatter artikel 3-5.
Direktivets artikel 3 bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for, at garantiinstitutioner sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, herunder fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør, hvor der er hjemmel herfor i national ret, jf. dog artikel 4.
De tilgodehavender, garantiinstitutionen dækker, er ikke-udbetalt løn, der er optjent i en periode, der ligger inden og/eller eventuelt efter en dato, som medlemsstaterne har fastsat.«
Direktivets artikel 4 har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne kan begrænse den i artikel 3 omhandlede betalingspligt for garantiinstitutionerne.
2.   Såfremt medlemsstaterne gør brug af den i stk. 1 omhandlede mulighed, fastsætter de den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender. Dette tidsrum kan dog ikke være kortere end en periode, der omfatter lønnen for de seneste tre måneder af det ansættelsesforhold, der ligger inden og/eller efter den i artikel 3, stk. 2, omhandlede dato.
Medlemsstaterne kan indregne denne minimumsperiode på tre måneder i en referenceperiode, der ikke kan være kortere end seks måneder.
Medlemsstater, der fastsætter en referenceperiode på mindst 18 måneder, kan begrænse den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender, til otte uger. I så fald lægges de perioder, der er mest favorable for arbejdstagerne, til grund for beregningen af minimumsperioden.
3.   Medlemsstaterne kan fastsætte lofter over garantiinstitutionens betalinger. Disse lofter skal mindst være på et socialt niveau, der er foreneligt med dette direktivs sociale målsætning.
Såfremt medlemsstaterne gør brug af denne mulighed, skal de underrette [Europa-]Kommissionen om fremgangsmåderne ved fastsættelse af loftet.«
Kapitel V i direktiv 2008/94 med overskriften »Almindelige og afsluttende bestemmelser« omfatter artikel 11-18.
Direktivets artikel 12 fastsætter:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for:
a)
at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug
[…]«
Rumænsk ret
Artikel 2 i Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (lov nr. 200/2006 om oprettelse og anvendelse af garantifonden for betaling af løntilgodehavender) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 453 af 25.5.2006) bestemmer:
»Garantifonden sikrer betaling af løntilgodehavender i henhold til individuelle arbejdsaftaler og kollektive overenskomster, der er indgået mellem arbejdstagere og arbejdsgivere, over for hvilke der er truffet endelige retsafgørelser om indledning af insolvensbehandling, og over for hvilke der er truffet bestemmelse om hel eller delvis fratagelse af den retlige handleevne, herefter de [»insolvente arbejdsgivere«].«
Denne lovs artikel 13, stk. 1, litra a), fastsætter:
»Inden for de grænser og under de betingelser, der er fastsat i dette kapitel, dækkes følgende kategorier af løntilgodehavender af garantifondens midler: lønrestancer […]«
Lovens artikel 14, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Det samlede beløb for løntilgodehavender, der dækkes af garantifonden, kan ikke overstige et beløb svarende til tre nationale gennemsnitsbruttolønninger pr. arbejdstager.«
Samme lovs artikel 15 bestemmer:
»(1)   Løntilgodehavender som omhandlet i artikel 13, stk. 1, litra a), c), d) og e), dækkes for en periode på tre kalendermåneder.
(2)   Den i stk. 1 omhandlede periode er den periode, der ligger forud for den dato, hvor rettighederne gøres gældende, og som ligger inden eller efter datoen for indledning af insolvensbehandlingen.«
Artikel 5 i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (gennemførelsesbestemmelser til lov nr. 200/2006) af 21. december 2006 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 1038 af 28.12.2006, herefter »gennemførelsesbestemmelserne«) fastsætter følgende i stk. 1:
»De i artikel 13, stk. 1, litra a), c), d) og e), i lov [nr. 200/2006] omhandlede løntilgodehavender vedrører den i artikel 15, stk. 1, i [denne lov] omhandlede periode på tre kalendermåneder, som ligger forud for den måned, hvor rettighederne gøres gældende.«
Gennemførelsesbestemmelsernes artikel 7 bestemmer følgende i stk. 1 og 2:
»(1)   Når arbejdstagernes tilgodehavender hos en insolvent arbejdsgiver ligger forud for den måned, hvor insolvensbehandlingen indledes, går den i artikel 15, stk. 1, [i lov nr. 200/2006] fastsatte periode på tre kalendermåneder forud for datoen for indledning af insolvensbehandlingen.
(2)   Når arbejdstagernes tilgodehavender hos en insolvent arbejdsgiver ligger efter den måned, hvor insolvensbehandlingen er indledt, følger den periode, der er omhandlet i [denne lovs] artikel 15, stk. 1, efter indledningen af insolvensbehandlingen.«
Artikel 47, stk. 1, i Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru şomaj şi stimularea ocupării forţei de muncă (lov nr. 76/2002 om arbejdsløshedsforsikringsordningen og om fremme af beskæftigelsen) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 103 af 6.2.2002) har følgende ordlyd:
»Beløb, der uretmæssigt er udbetalt over budgettet for arbejdsløshedsforsikringer, såvel som enhver anden post, der er afholdt over budgettet for arbejdsløshedsforsikringer, ud over poster, der hidrører fra bidraget til arbejdsforsikring, tilbagesøges på grundlag af afgørelser, der udstedes af arbejdsformidlingerne […], og som udgør fuldbyrdelsesgrundlag.«
Artikel 73
i Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (lov nr. 500/2002 om offentlige finanser) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr. 597 af 13.8.2002), som ændret ved lov nr. 270/2013, bestemmer:
»Tilbagesøgningen af beløb, der udgør tab/ulovlige udbetalinger af offentlige midler, som er fastslået af de kompetente kontrolorganer, sker med tillæg af renter, morarenter og tillægsrenter, alt efter omstændighederne, der tilskrives budgetindtægterne, og som beregnes for den periode, der strækker sig fra tidspunktet for tabet/udbetalingen til tilbagesøgningen af beløbene.«
Tvisterne i hovedsagerne, de præjudicielle spørgsmål og retsforhandlingerne for Domstolen
Den 13. marts 2017 imødekom arbejdsformidlingen i Ilfov en kurators anmodning om, at garantifonden fastsatte og betalte de løntilgodehavender, som arbejdstagere, hvis arbejdsgiver var blevet erklæret konkurs, havde vedrørende maj, juni og juli 2013. I denne forbindelse blev IG’s løntilgodehavende fastsat til 1308 rumænske lei (RON) (ca. 264 EUR) og betalt til vedkommende (sag C-524/21).
Den 14. marts 2018 imødekom arbejdsformidlingen i Bukarest en kurators anmodning om, at garantifonden fastsatte og betalte de løntilgodehavender, som påhvilede en insolvent arbejdsgiver. IM’s løntilgodehavende blev følgelig fastsat til 3143 RON (ca. 634 EUR) og betalt til vedkommende (sag C-525/21).
Efter en afgørelse truffet af Curtea de Conturi a României (Rumæniens revionsret) den 6. august 2019 blev Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (den nationale arbejdsformidling, Rumænien) pålagt at træffe foranstaltninger med henblik på at tilbagesøge de beløb, som garantifonden uretmæssigt havde udbetalt til dækning af visse insolvente arbejdstageres lønrestancer vedrørende perioder, som ikke lå inden for tremånedersperioden umiddelbart forud for eller efter indledningen af insolvensbehandlingen vedrørende disse arbejdsgivere som fastsat ved bestemmelserne i artikel 15, stk. 1 og 2, i lov nr. 200/2006, således som disse bestemmelser i mellemtiden var blevet fortolket af Înalta Curte de Casație și Justiție (kassationsdomstol, Rumænien) i en dom af 5. marts 2018, eller som var blevet krævet efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist. Ved beslutning af 2. september 2019 truffet af formanden for den nationale arbejdsformidling blev distriktsarbejdsformidlingerne og de kommunale arbejdsformidlinger i Rumænien pålagt at fastsætte omfanget af det tab, som garantifonden havde lidt, og tilbagesøge det pågældende beløb.
Ved afgørelse af 6. december 2019, der blev vedtaget med henblik på gennemførelse af beslutningen af 2. september 2019, traf den administrerende direktør for arbejdsformidlingen i Bukarest bestemmelse om tilbagesøgning af det løntilgodehavende, som IM uberettiget havde fået dækket (sag C-525/21) for oktober og november 2017, hvilke måneder faktisk lå uden for referenceperioden på de tre måneder umiddelbart forud for eller efter datoen for indledning af insolvensbehandlingen vedrørende IM’s arbejdsgiver, nemlig den 22. januar 2015.
Ved afgørelse af 31. december 2019 traf den administrerende direktør for arbejdsformidlingen i Ilfov bestemmelse om tilbagesøgning af det løntilgodehavende, som IG uberettiget havde fået dækket (sag C-524/21) for maj, juni og juli 2013, med tillæg af renter og morarenter, med den begrundelse, at anmodningen om dækning af vedkommendes løntilgodehavender var blevet indgivet af kuratoren den 8. februar 2017, mens insolvensbehandlingen var blevet indledt den 19. marts 2010, således at det omhandlede løntilgodehavende vedrørte en periode, der lå uden for referenceperioden på de tre måneder umiddelbart forud for eller efter denne dato for indledning af insolvensbehandlingen vedrørende IG’s arbejdsgiver.
IM og IG anlagde hver især et søgsmål ved Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest, Rumænien) til prøvelse af henholdsvis den afgørelse, som var blevet truffet af den administrerende direktør for arbejdsformidlingen i Bukarest den 6. december 2019, og den afgørelse, som var blevet truffet af den administrerende direktør for arbejdsformidlingen i Ilfov den 31. december 2019.
Ved dom af 25. maj 2020 frifandt Tribunalul București (retten i første instans i Bukarest) arbejdsformidlingen i Ilfov. Ved dom af 14. juli 2020 gav den IM medhold.
IG og arbejdsformidlingen i Bukarest har hver især iværksat appel til prøvelse af de respektive domme imod dem ved Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest, Rumænien), som er den forelæggende ret.
Efter den forelæggende rets opfattelse rejser hovedsagerne spørgsmålet om, hvorvidt en administrativ praksis, hvorefter den nationale lovgivning fortolkes på en måde, der rejser tvivl om løntilgodehavender, som tidligere er blevet betalt til arbejdstagere hos insolvente arbejdsgivere, er i overensstemmelse med det sociale formål med direktiv 2008/94. Denne administrative praksis udspringer af den afgørelse, som Curtea de Conturi a României (Rumæniens revisionsret) vedtog i forlængelse af Înalta Curte de Casație și Justițies (kassationsdomstol) fortolkning af denne lovgivning, jf. hvad angår både den nævnte afgørelse og denne fortolkning præmis 21 ovenfor.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at den nævnte administrative praksis har skabt en ufordelagtig retlig situation for disse arbejdstagere, idet den skader visheden og trygheden i retsforholdene ved at rejse tvivl om løntilgodehavender, som de allerede har fået dækket, og idet den – uden et passende nationalt retsgrundlag – indfører en pligt til tilbagebetaling af de modtagne beløb i denne henseende, efter omstændighederne med tillæg af renter og morarenter.
Den forelæggende ret ønsker desuden oplyst, om den nationale lovgivning, der er omhandlet i de hovedsager, der verserer for den, hvorefter de beløb, som garantifonden har betalt efter forældelsesfristens udløb til dækning af arbejdstagernes tilgodehavender hos en insolvent arbejdsgiver, skal tilbagesøges hos arbejdstageren, kan anerkendes som værende vedtaget »for at undgå misbrug« som omhandlet i artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94, for så vidt som betalingen af de pågældende løntilgodehavender til arbejdstageren er sket efter anmodning herom til garantifonden fremsat af kuratoren for arbejdsgiveren, uden at der foreligger nogen handling eller undladelse fra arbejdstagerens side.
På denne baggrund har Curtea de Apel Bucureşti (appeldomstolen i Bukarest) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der er affattet enslydende i sagerne C-524/21 og C-525/21:
»1)
Er bestemmelserne i artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/94 med hensyn til det selvstændige begreb »insolvent« til hinder for en national lovgivning til gennemførelse af [dette direktiv], [nemlig] artikel 15, stk. 1 og 2, i [lov nr. 200/2006 om oprettelse og anvendelse af garantifonden for betaling af løntilgodehavender], sammenholdt med artikel 7 i [gennemførelsesbestemmelserne til lov nr. 200/2006] – som fortolket af Înalta Curte de Casație și Justiție […] (kassationsdomstol […]) […], hvorefter den periode på tre måneder, for hvilken garantifonden kan dække og udbetale den insolvente arbejdsgivers skyldige løntilgodehavender, udelukkende vedrører datoen for indledningen af insolvensbehandlingen?
2)
Er bestemmelserne i artikel 3, [stk. 2,] og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94 til hinder for artikel 15, stk. 1 og 2, i lov nr. 200/2006 om oprettelse og anvendelse af garantifonden for betaling af løntilgodehavender som fortolket af [Înalta] Curte de Casație și Justiție […] [kassationsdomstol] […], hvorefter den maksimale periode på tre måneder, for hvilken garantifonden kan dække den insolvente arbejdsgivers skyldige løntilgodehavender, ligger i referenceintervallet mellem de tre måneder umiddelbart forud for indledningen af insolvensbehandlingen og de tre måneder umiddelbart efter indledningen af insolvensbehandlingen?
3)
Er en national administrativ praksis, hvorved der på grundlag af en afgørelse truffet af Curtea de Conturi (revisionsret) og i mangel af en specifik national lovgivning, der forpligter arbejdstageren til tilbagebetaling, iværksættes tilbagesøgning hos arbejdstageren af beløb, der angiveligt er betalt for perioder, der ikke er omfattet af lovgivningen, eller som er blevet gjort gældende efter udløbet af den lovbestemte forældelsesfrist, i overensstemmelse med det sociale formål med direktiv 2008/94 og med bestemmelserne i direktivets artikel 12, litra a)?
4)
Ved fortolkningen af begrebet »misbrug« i artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94 udgør det forhold, at der med det erklærede formål at overholde den almindelige forældelsesfrist hos arbejdstageren iværksættes tilbagesøgning af de lønrettigheder, som fonden har betalt gennem kurator, da en tilstrækkelig objektiv begrundelse?
5)
Er det foreneligt med direktivets bestemmelser og formål at fortolke og anvende en national forvaltningspraksis, hvorefter løntilgodehavender, som kræves tilbagebetalt af arbejdstagerne, sidestilles med et skattetilgodehavende, der tilskrives renter og morarenter?«
Ved Domstolens præsidents afgørelse af 22. oktober 2021 er sagerne C-524/21 og C-525/21 blevet forenet med henblik på den skriftlige og den mundtlige forhandling samt dommen.
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første og det andet spørgsmål
Med det første og det andet spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 1, stk. 1, i direktiv 2008/94, sammenholdt med artikel 2, stk. 1, artikel 3, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, heri, skal fortolkes således, at disse bestemmelser er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at referencedatoen for fastsættelsen af den periode, for hvilken en garantiinstitution dækker arbejdstagernes løntilgodehavender, er datoen for indledning af insolvensbehandlingen vedrørende disse arbejdstageres arbejdsgiver, og som begrænser denne dækning til en periode på tre måneder inden for en referenceperiode, der omfatter de tre måneder umiddelbart inden og de tre måneder umiddelbart efter denne dato for indledning af insolvensbehandlingen.
Det bemærkes, at det følger af artikel 1, stk. 1, i direktiv 2008/94, at direktivet finder anvendelse på tilgodehavender, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har hos arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1.
Sidstnævnte bestemmelse fastsætter, at en arbejdsgiver anses for at være insolvent, når der med hjemmel i de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i en medlemsstat er indgivet begæring om indledning af kollektiv bobehandling som følge af arbejdsgiverens insolvens, som medfører, at arbejdsgiveren helt eller delvis mister rådigheden over sine aktiver, at der udpeges en kurator eller en person med en lignende funktion, og at den myndighed, som har kompetence i henhold til nævnte bestemmelser, enten har truffet afgørelse om indledning af bobehandlingen, eller har konstateret, at arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift er lukket endeligt, og at de foreliggende aktiver ikke er tilstrækkelige til at berettige indledning af bobehandlingen.
I henhold til artikel 3, stk. 1, i direktiv 2008/94 skal medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger for, at garantiinstitutioner sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, herunder fratrædelsesgodtgørelse ved ansættelsesforholds ophør, hvor der er hjemmel herfor i national ret, jf. dog direktivets artikel 4.
I denne henseende bestemmer artikel 3, stk. 2, i direktiv 2008/94, at de tilgodehavender, som garantiinstitutionen dækker, er ikke-udbetalt løn, der er optjent i en periode, der ligger inden og/eller eventuelt efter en dato, som medlemsstaterne har fastsat.
Domstolen har imidlertid allerede fastslået, at artikel 3, stk. 2, i direktiv 2008/94 giver medlemsstaterne mulighed for at fastsætte den dato, der ligger inden og/eller eventuelt efter den periode, i hvilken garantiinstitutionen dækker arbejdstagernes tilgodehavender i form af ikke-udbetalt løn, og stiller medlemsstaterne frit med hensyn til fastsættelse af en passende dato (jf. i denne retning dom af 18.4.2013, Mustafa,
C-247/12
,
EU:C:2013:256
, præmis
og
).
Der er således intet til hinder for, at en medlemsstat vælger datoen for indledning af insolvensbehandlingen mod en arbejdsgiver som referencedato for en garantiinstitutions fastsættelse af den periode, for hvilken løntilgodehavender for arbejdstagere hos den pågældende arbejdsgiver dækkes.
Eftersom det i hovedsagerne er godtgjort, at der forelå arbejdsaftaler, og at arbejdstagerne havde tilgodehavender, ønsker den forelæggende ret i øvrigt oplyst, i hvor lang tid en garantiinstitution har pligt til at dække disse tilgodehavender.
Som Domstolen har fastslået, giver direktiv 2008/94 medlemsstaterne mulighed for at begrænse betalingspligten ved at fastsætte en referenceperiode eller en garantiperiode og/eller et loft over betalingerne (dom af 25.7.2018, Guigo,
C-338/17
,
EU:C:2018:605
, præmis
og deri nævnte retspraksis).
I denne henseende bestemmer dette direktivs artikel 4, stk. 1, nemlig, at medlemsstaterne kan begrænse den i direktivets artikel 3 omhandlede betalingspligt for garantiinstitutionerne. Direktivets artikel 4, stk. 2, første afsnit, bestemmer, at såfremt medlemsstaterne gør brug af den i stk. 1 omhandlede mulighed, fastsætter de den periode, for hvilken garantiinstitutionen dækker tilgodehavender. Dette tidsrum kan dog ikke være kortere end en periode, der omfatter lønnen for de seneste tre måneder af det ansættelsesforhold, der ligger inden og/eller efter den i artikel 3, stk. 2, omhandlede dato. Samme direktivs artikel 4, stk. 2, andet afsnit, giver ligeledes medlemsstaterne mulighed for at indregne denne minimumsperiode på tre måneder i en referenceperiode, der ikke kan være kortere end seks måneder.
I det foreliggende tilfælde følger det af den forelæggende rets forklaringer og af det skriftlige indlæg, som den rumænske regering har indgivet, at artikel 15, stk. 1 og 2, i lov nr. 200/2006 skal forstås således, at disse bestemmelser fastsætter en maksimal periode på tre måneder, for hvilken løntilgodehavender kan tages i betragtning, idet denne periode ligger inden for en referenceperiode på tre måneder umiddelbart inden og tre måneder umiddelbart efter indledningen af insolvensbehandlingen.
En sådan national lovgivning, der således begrænser en garantiinstitutions dækning af arbejdstagernes løntilgodehavender til en maksimal periode på tre måneder umiddelbart inden eller efter indledningen af den kollektive insolvensbehandling, opfylder de krav, der er fastsat i bl.a. artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94. En sådan lovgivning overholder nemlig den nævnte minimumsvarighed på tre måneder, der i henhold til denne bestemmelse er fastsat for den periode, for hvilken garantiinstitutionen kan dække tilgodehavender, samtidig med at denne periode ligger inden for en referenceperiode, der opfylder minimumsvarigheden på seks måneder som fastsat i samme bestemmelse.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at
–
artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at referencedatoen for fastsættelsen af den periode, for hvilken en garantiinstitution dækker arbejdstagernes løntilgodehavender, er datoen for indledning af den kollektive insolvensbehandling vedrørende disse arbejdstageres arbejdsgiver, og at
–
artikel 3, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som begrænser en garantiinstitutions dækning af arbejdstagernes løntilgodehavender til en periode på tre måneder inden for en referenceperiode, der omfatter de tre måneder umiddelbart inden og de tre måneder umiddelbart efter datoen for indledning af den kollektive insolvensbehandling vedrørende disse arbejdstageres arbejdsgiver.
Det fjerde spørgsmål
Med det fjerde spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at regler vedtaget af en medlemsstat, hvorefter en garantiinstitution skal tilbagesøge de beløb, som er betalt til en arbejdstager til dækning af arbejdstagerens løntilgodehavender, efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist, kan udgøre foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå misbrug, som omhandlet i denne bestemmelse.
I denne henseende bemærkes, at ifølge artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94 berører dette direktiv ikke medlemsstaternes mulighed for at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug.
Indledningsvis skal det fastslås, at selv om den forelæggende ret hverken har præciseret længden af eller retsgrundlaget i national ret for den almindelige forældelsesfrist, der er omhandlet i dette spørgsmål, eller forklaret, hvordan denne frist kan være blevet overskredet under de omstændigheder, der kendetegner tvisterne i hovedsagerne, må det ikke desto mindre formodes, at den forelæggende ret hentyder til muligheden for, at retten til dækning af løntilgodehavender for den berørte person i sag C-524/21 kan være forældet i henhold til en sådan frist, uanset om der er tale om den frist på fem år, som Kommissionen har henvist til i sit skriftlige indlæg, og som er fastsat i den rumænske skatteproceslov, eller den frist på tre år, som den rumænske regering har nævnt i sit skriftlige indlæg, og som er fastsat i civillovbogen. I sag C-524/21 blev insolvensbehandlingen vedrørende den pågældende arbejdsgiver nemlig indledt den 19. marts 2010, mens anmodningen om dækning af løntilgodehavender blev indgivet den 8. februar 2017, dvs. næsten syv år efter datoen for indledning af denne insolvensbehandling.
Når dette er sagt, er det i det foreliggende tilfælde, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne, i henhold til national lovgivning kuratoren for den insolvente arbejdsgiver, og ikke den berettigede person, nemlig den pågældende arbejdstager, som indgiver en anmodning til en arbejdsformidling om dækning af denne arbejdstagers løntilgodehavender gennem garantifonden. Under disse omstændigheder, hvor det synes udelukket, at den nævnte arbejdstager kan have handlet i ond tro eller holdes ansvarlig for de foranstaltninger, som kuratoren har truffet uden for den retlige ramme med henblik på tilbagesøgning af løntilgodehavender, vil tilbagesøgning som fastsat i denne lovgivning af beløb, som i henhold til den nævnte lovgivning som sådan er uretmæssigt betalt, ikke kunne bevirke, at misbrug fra arbejdstagerens side undgås.
Desuden har den forelæggende ret ikke fremlagt andre oplysninger i forelæggelsesafgørelserne, bl.a. om de berørte arbejdstageres handlinger og undladelser, der kan belyse, hvordan den omstændighed, at disse arbejdstagerne skulle have modtaget betalinger fra garantifonden til dækning af løntilgodehavender, som de i sidste ende ikke havde ret til, for så vidt som deres ret til disse betalinger var forældet, i det foreliggende tilfælde kan vise, at der foreligger et misbrug fra disse arbejdstageres side.
Henset til det ovenstående skal det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at regler vedtaget af en medlemsstat, hvorefter en garantiinstitution skal tilbagesøge beløb hos en arbejdstager, som er betalt til denne arbejdstager til dækning af løntilgodehavender efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist, ikke kan udgøre foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå misbrug, som omhandlet i denne bestemmelse, når der ikke foreligger handlinger eller undladelser, som kan lægges den pågældende arbejdstager til last.
Det tredje og det femte spørgsmål
Med det tredje og det femte spørgsmål, som skal behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at dette direktiv er til hinder for anvendelse af en medlemsstats skattelovgivning med henblik på tilbagesøgning hos arbejdstagerne af beløb, med tillæg af renter og morarenter, som uretmæssigt er betalt af en garantiinstitution til dækning af løntilgodehavender vedrørende perioder, der ikke ligger inden for det tidsrum, som er fastsat i denne stats nationale lovgivning, jf. det første og det andet spørgsmål, eller som gøres gældende efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist.
Hvad angår de nærmere regler for tilbagesøgning af beløb, som i henhold til den gældende nationale lovgivning til gennemførelse af direktiv 2008/94 uretmæssigt er blevet betalt af en garantiinstitution, skal det indledningsvis fastslås, at dette direktiv ikke indeholder bestemmelser, der regulerer spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne kan hjemle en sådan tilbagesøgning hos arbejdstagerne, og under hvilke betingelser, bl.a. proceduremæssige, denne tilbagesøgning kan foretages.
Artikel 4, 5 og 12 i direktiv 2008/94, hvorefter det er tilladt medlemsstaterne ikke blot at fastsætte de nærmere bestemmelser vedrørende garantiinstitutionens opbygning, finansiering og virksomhed, men også under visse omstændigheder at begrænse den beskyttelse, den skal yde arbejdstagerne, fastsætter nemlig ikke en begrænsning i medlemsstaternes adgang til at tilbagesøge beløb, som i henhold til den gældende nationale lovgivning til gennemførelse af direktiv 2008/94 er blevet uretmæssigt betalt (jf. analogt dom af 16.7.2009, Visciano,
C-69/08
,
EU:C:2009:468
, præmis
).
Under disse omstændigheder står det i princippet medlemsstaterne frit for i deres nationale lovgivning at fastsætte nærmere regler i denne henseende, bl.a. proceduremæssige, idet disse regler imidlertid ikke må være mindre gunstige end dem, der gælder for tilsvarende anmodninger på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke må være udformet således, at de i praksis umuliggør eller gør udøvelsen af rettigheder, som anerkendes i direktiv 2008/94, uforholdsmæssig vanskelig (effektivitetsprincippet) (jf. i denne retning dom af 18.9.2003, Pflücke,
C-125/01
,
EU:C:2003:477
, præmis
, og af 16.7.2009, Visciano,
C-69/08
,
EU:C:2009:468
, præmis
).
Selv om det tredje og det femte spørgsmål vedrører betingelserne for tilbagesøgning hos arbejdstagerne af de beløb, som er betalt af en garantiinstitution til dækning af løntilgodehavender, og ikke arbejdstagernes udøvelse som sådan af deres ret til de ydelser, der er fastsat ved direktiv 2008/94, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse betingelser for tilbagesøgning kan gribe ind i den effektive udøvelse af denne ret og have indvirkning på dens omfang. Følgelig skal de krav, der følger af ækvivalens- og effektivitetsprincippet, jf. den foregående præmis, finde anvendelse i hovedsagerne.
Hvad i denne henseende for det første angår ækvivalensprincippet er dette princip, således som det følger af den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 54, til hinder for, at en medlemsstat fastsætter regler, bl.a. proceduremæssige, der er mindre gunstige for foranstaltninger til tilbagesøgning af ydelser, som tildeles i henhold til eller inden for rammerne af EU-retten, end dem, der gælder for foranstaltninger til tilbagesøgning af tilsvarende ydelser, som tildeles i henhold til eller inden for rammerne af national ret alene.
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, således som det fremgår af forelæggelsesafgørelserne, at den i hovedsagerne omhandlede tilbagesøgning foretages på grundlag af de nationale bestemmelser om inddrivelse af skattegæld, idet disse bestemmelser i den foreliggende sag anvendes analogt.
For så vidt som de rettigheder, der er sikret ved direktiv 2008/94, hvis sociale målsætning består i at sikre alle arbejdstagere en minimumsbeskyttelse på EU-plan i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Guigo,
C-338/17
,
EU:C:2018:605
, præmis
), hører under lovgivningen om social beskyttelse af arbejdstagerne, tilkommer det den forelæggende ret at efterprøve, at de i hovedsagerne anvendte betingelser for tilbagesøgning ikke er mindre gunstige for arbejdstagerne end betingelserne for tilbagesøgning af andre, tilsvarende ydelser, der udbetales i henhold til nationale bestemmelser på dette område.
Den forelæggende ret skal ved denne sammenligning tage i betragtning, om arbejdstagere, der forsøger at modsætte sig tilbagesøgning af de beløb, som de har modtaget i henhold til direktiv 2008/94, stilles ringere end arbejdstagere, der involveres i en procedure med henblik på tilbagesøgning af beløb af tilsvarende art, som tildeles efter regler i national ret. Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 59 i forslaget til afgørelse, kan der i denne forbindelse bl.a. tages hensyn til, om det er muligt at tilbagesøge uberettiget modtagne beløb, om den person, der angiveligt uretmæssigt har modtaget et beløb, var i god tro, og fra hvilket tidspunkt der påløber morarenter.
Hvad for det andet angår effektivitetsprincippet bemærkes, at fastsættelse af rimelige præklusive søgsmålsfrister principielt overholder dette princip, for så vidt som sådanne frister er udtryk for en anvendelse af retssikkerhedsprincippet (jf. i denne retning dom af 18.9.2003, Pflücke,
C-125/01
,
EU:C:2003:477
, præmis
, og af 16.7.2009, Visciano,
C-69/08
,
EU:C:2009:468
, præmis
).
I det foreliggende tilfælde bemærkes, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 63 i forslaget til afgørelse, at anvendelsen af den nationale lovgivning om tilbagesøgning hos arbejdstagere af beløb, som en garantiinstitution uberettiget har betalt til dækning af disse arbejdstageres løntilgodehavender, ikke kan gøre det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for dem at udøve deres ret til at anmode garantiinstitutionen om at udbetale beløb, som skyldes i form af løntilgodehavender.
Navnlig kan de nærmere regler for den pågældende tilbagesøgningsprocedure følgelig ikke give anledning til en situation, hvor arbejdstagernes eventuelle krav på dækning af løntilgodehavender, som de faktisk har, forældes for deres vedkommende.
I denne henseende skal det fremhæves, at tvisterne i hovedsagerne synes at være kendetegnet ved, at velbegrundetheden af anmodningerne om dækning af de berørte arbejdstageres løntilgodehavender primært bestrides med den begrundelse, at disse tilgodehavender ikke ligger inden for den referenceperiode, der er fastsat ved den nationale lovgivning i henhold til artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94.
Det er således ikke udelukket, at disse arbejdstagere ville have haft ret til betaling af deres løntilgodehavender fra garantiinstitutionen i samme størrelsesorden for en periode inden for denne referenceperiode, såfremt disse tilgodehavender faktisk fortsat var udestående, og at de ville have opnået denne betaling, hvis kuratoren i sin anmodning herom havde angivet disse perioder korrekt, selv om indgivelse af en sådan anmodning måske ikke længere var mulig, retligt eller i praksis, på det tidspunkt, hvor arbejdstagerne fik kendskab til afgørelsen om tilbagesøgning, bl.a. på grund af det eventuelle udløb af den almindelige forældelsesfrist.
I en sådan situation ville arbejdstagerne, selv om Domstolen vedrørende dette emne har anerkendt, at fastsættelse af rimelige forældelsesfrister er forenelig med EU-retten, og den almindelige forældelsesfrist, der er fastsat i rumænsk ret, således som det er anført i denne doms præmis 47, i princippet forekommer rimelig, ikke desto mindre i sidste ende være ude af stand til at udøve de rettigheder, som direktiv 2008/94 tillægger dem, hvilket ville være i strid med effektivitetsprincippet, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve.
Hvad angår arbejdstagernes forpligtelse til at betale renter og morarenter som fastsat i den omhandlede nationale lovgivning skal det fastslås, således som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 64 i forslaget til afgørelse, at effektivitetsprincippet kræver, at den eventuelle betaling af disse renter og morarenter ikke må have nogen indvirkning på den beskyttelse, som arbejdstagerne er tildelt ved direktiv 2008/94, idet der bl.a. ikke, i en situation som den i denne doms præmis 64 omhandlede, må gøres indgreb i det minimumsbeskyttelsesniveau, som er fastsat i henhold til dette direktivs artikel 4, stk. 2.
Såfremt det nemlig godtgøres, at arbejdstagerne, hvis de havde indgivet en korrekt anmodning, ville have haft ret til grundlæggende det samme beløb, som de faktisk fik udbetalt i forbindelse med den fejlagtige anmodning, som kuratoren indgav, skal disse arbejdstagere, når den eventuelle manglende mulighed for stadig at indgive en korrekt anmodning er i strid med effektivitetsprincippet, faktisk være fuldt ud berettigede til dækning af deres løntilgodehavender inden for de grænser, der er fastsat i artikel 3 og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94 og, efter omstændighederne, i national ret.
I hovedsagerne vil tilbagesøgningen af det allerede betalte beløb med tillæg af renter og morarenter derfor nødvendigvis medføre, at der gøres indgreb i de rettigheder, som de berørte arbejdstagere kan udlede af artikel 3 og 4 i direktiv 2008/94, derved, at det samlede beløb, som de har til gode i form af ikke-udbetalt løn, nedsættes til et beløb under de heri fastsatte minimumsgrænser.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det tredje og det femte spørgsmål besvares med, at direktiv 2008/94, sammenholdt med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet, skal fortolkes således, at det er til hinder for anvendelse af en medlemsstats skattelovgivning med henblik på tilbagesøgning hos arbejdstagerne af beløb, med tillæg af renter og morarenter, som uretmæssigt er betalt af en garantiinstitution til dækning af løntilgodehavender vedrørende perioder, der ikke ligger inden for den referenceperiode, som er fastsat i denne stats lovgivning, jf. det første og det andet spørgsmål, eller som gøres gældende efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist, såfremt
–
de tilbagesøgningsbetingelser, som er fastsat i denne nationale lovgivning, er mindre gunstige for arbejdstagerne end betingelserne for tilbagesøgning af ydelser, der udbetales i henhold til nationale bestemmelser på området for lovgivningen om social beskyttelse, eller såfremt
–
anvendelsen af den omhandlede nationale lovgivning gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for de berørte arbejdstagere at anmode garantiinstitutionen om at udbetale beløb, som skyldes i form af løntilgodehavender, eller betalingen af renter og morarenter som fastsat i den omhandlede nationale lovgivning har indvirkning på den beskyttelse, som arbejdstagerne er tildelt ved både direktiv 2008/94 og de nationale bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, bl.a. derved, at der gøres indgreb i det minimumsbeskyttelsesniveau, som er fastsat i henhold til direktivets artikel 4, stk. 2.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

1)
Artikel 1, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som fastsætter, at referencedatoen for fastsættelsen af den periode, for hvilken en garantiinstitution dækker arbejdstagernes løntilgodehavender, er datoen for indledning af den kollektive insolvensbehandling vedrørende disse arbejdstageres arbejdsgiver.

2)
Artikel 3, stk. 2, og artikel 4, stk. 2, i direktiv 2008/94
skal fortolkes således, at
disse bestemmelser ikke er til hinder for en national lovgivning, som begrænser en garantiinstitutions dækning af arbejdstagernes løntilgodehavender til en periode på tre måneder inden for en referenceperiode, der omfatter de tre måneder umiddelbart inden og de tre måneder umiddelbart efter datoen for indledning af den kollektive insolvensbehandling vedrørende disse arbejdstageres arbejdsgiver.

3)
Artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94
skal fortolkes således, at
regler vedtaget af en medlemsstat, hvorefter en garantiinstitution skal tilbagesøge beløb hos en arbejdstager, som er betalt til denne arbejdstager til dækning af løntilgodehavender efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist, ikke kan udgøre foranstaltninger, der er nødvendige for at undgå misbrug, som omhandlet i denne bestemmelse, når der ikke foreligger handlinger eller undladelser, som kan lægges den pågældende arbejdstager til last.

4)
Direktiv 2008/94, sammenholdt med ækvivalensprincippet og effektivitetsprincippet,
skal fortolkes således, at
dette direktiv er til hinder for anvendelse af en medlemsstats skattelovgivning med henblik på tilbagesøgning hos arbejdstagerne af beløb, med tillæg af renter og morarenter, som uretmæssigt er betalt af en garantiinstitution til dækning af løntilgodehavender vedrørende perioder, der ikke ligger inden for den referenceperiode, som er fastsat i denne stats lovgivning, jf. det første og det andet spørgsmål, eller som gøres gældende efter udløbet af den almindelige forældelsesfrist, såfremt
–
de tilbagesøgningsbetingelser, som er fastsat i denne nationale lovgivning, er mindre gunstige for arbejdstagerne end betingelserne for tilbagesøgning af ydelser, der udbetales i henhold til nationale bestemmelser på området for lovgivningen om social beskyttelse, eller såfremt
–
anvendelsen af den omhandlede nationale lovgivning gør det umuligt eller uforholdsmæssigt vanskeligt for de berørte arbejdstagere at anmode garantiinstitutionen om at udbetale beløb, som skyldes i form af løntilgodehavender, eller betalingen af renter og morarenter som fastsat i den omhandlede nationale lovgivning har indvirkning på den beskyttelse, som arbejdstagerne er tildelt ved både direktiv 2008/94 og de nationale bestemmelser til gennemførelse af dette direktiv, bl.a. derved, at der gøres indgreb i det minimumsbeskyttelsesniveau, som er fastsat i henhold til direktivets artikel 4, stk. 2.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: rumænsk.