CELEX: 62018TJ0108
Арбитражна клауза
Програми Tempus IV
Споразумения за отпускане на безвъзмездни средства
Договорно естество на спора
Преквалифициране на жалбата
Допустими разходи
Системни и повтарящи се нередности
Цялостно възстановяване на изплатените суми
Пропорционалност
Право на изслушване
Задължение за мотивиране
Член 41 от Хартата на основните права

)
Обстоятелства по спора
Жалбоподателят, Universität Koblenz-Landau, е публичноправно германско висше учебно заведение.
През 2008 г. и 2010 г. в рамките на програмите Tempus IV на Европейския съюз за сътрудничество с трети страни с цел модернизация на системите им за висше образование жалбоподателят сключва следните три споразумения за отпускане на безвъзмездни средства:
–
споразумение за отпускане на безвъзмездни средства от 5 декември 2008 г., носещо референтен № 2008‑4744, за реализиране на проекта „Educational Centers Network on Modern Technologies of Local Governing“ (Мрежа от образователни центрове за съвременни технологии за местно управление) (наричано по-нататък „споразумението Ecesis“), сключено между жалбоподателя, в качеството на единствен бенефициер, и Европейската комисия,
–
споразумение за отпускане на безвъзмездни средства от 18 октомври 2010 г., носещо референтен № 2010‑2844, за реализиране на проекта „Development and Integration of University Self-assessment Systems“ (Разработване и въвеждане на системи за университетски системи за самооценка) (наричано по-нататък „споразумението Diusas“), сключено по-специално между жалбоподателя, в качеството на координатор и събенефициер, и Изпълнителната агенция за образование, аудиовизия и култура (EACEA),
–
споразумение за отпускане на безвъзмездни средства от 30 септември 2010 г., носещо референтен № 2010‑2862, за реализиране на проекта „Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the base of Bologna Standards“ (Разработване на система за осигуряване на качество в Туркменистан въз основа на стандартите от Болонския процес) (наричано по-нататък „споразумението Deque“), сключено по-специално между жалбоподателя, в качеството на координатор и събенефициер, и EACEA.
[…]
С писмо от 21 декември 2017 г. (наричано по-нататък „писмото от 21 декември 2017 г.“) EACEA уведомява жалбоподателя, че е взела решение да изиска възстановяването на сумата от 756381,89 EUR по споразумението Ecesis. Що се отнася до споразуменията Diusas и Deque, тя уведомява жалбоподателя за намерението си да поиска само възстановяване на получените от него суми по тези споразумения в качеството на краен бенефициер, тоест с изключение на преведените от него суми на събенефициери, чийто размер той трябвало да ѝ съобщи. EACEA уточнява, че ако не получи информация за изплатените суми на събенефициерите по посочените две споразумения, ще поиска цялостно възстановяване на тези суми или възстановяване на „по-голяма“ сума.
С писмо от 7 февруари 2018 г. (наричано по-нататък „писмото от 7 февруари 2018 г.“), от една страна, EACEA констатира, че жалбоподателят не е представил необходимата информация, за да се определи размерът на сумите, които са му изплатени по споразуменията Diusas и Deque и преведени впоследствие на други субекти събенефициери. От друга страна, EACEA посочва, че самата тя е влязла в контакт с последните и е получила от някои от тях исканата информация. Въз основа на така събраната информация EACEA определя сумата, подлежаща на възстановяване, на 695919,31 EUR за споразумението Diusas и 343525,10 EUR за споразумението Deque. EACEA приканва жалбоподателя да ѝ представи евентуално своето становище в срок от петнадесет календарни дни, уточнявайки, че ако такова не бъде представено, ще пристъпи към събиране на посочените по-горе суми.
На 13 февруари 2018 г. EACEA изпраща на жалбоподателя дебитно известие за сумата от 756381,89 EUR по споразумението Ecesis (наричано по-нататък „дебитното известие“).
Общата претендирана сума по трите споразумения съответно възлиза на 1795826,30 EUR.
Производство
На 22 февруари 2018 г. жалбоподателят подава разглежданата жалба в секретариата на Общия съд. Тя е насочена срещу „Комисията […], представлявана от EACEA“.
В съответствие с решението на председателя на Общия съд от 28 март 2018 г. разглежданата жалба е счетена за насочена срещу EACEA и срещу Комисията.
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 4 май 2018 г., Комисията прави възражение за недопустимост на основание член 130 от Процедурния правилник на Общия съд, доколкото жалбата е насочена срещу нея. Жалбоподателят подава становището си по това възражение на 18 юни 2018 г.
На 15 юни 2018 г. EACEA подава писмена защита в секретариата на Общия съд.
На 7 август 2018 г. жалбоподателят подава писмена реплика в секретариата на Общия съд.
На 25 септември 2018 г. EACEA подава писмена дуплика в секретариата на Общия съд.
С писмо от 8 октомври 2018 г. на основание член 89, параграф 3, буква г) от Процедурния правилник Общият съд приканва Комисията да представи някои документи. Комисията изпълнява искането в определения срок.
С писмо, подадено в секретариата на Общия съд на 2 ноември 2018 г., жалбоподателят представя становището си по документите, представени от Комисията.
С решения от 28 февруари и 11 юни 2019 г. по искания на жалбоподателя производството е спирано два пъти поради започване на разговори между него и EACEA за постигане на евентуално споразумение за доброволно уреждане на спора.
С решение от 5 септември 2019 г. е отхвърлено трето искане за спиране на производството.
С определение от 23 октомври 2019 г., Universität Koblenz-Landau/Комисия и EACEA (
T‑108/18
, непубликувано,
EU:T:2019:768
), Общият съд отхвърля като недопустима жалбата в частта, в която е насочена срещу Комисията, и осъжда жалбоподателя да заплати съдебните разноски в това производство.
След промяна в съставите на Общия съд, с решение на председателя на Общия съд от 24 октомври 2019 г. на основание член 27, параграф 5 от Процедурния правилник настоящото дело е преразпределено на десети състав.
На 6 ноември 2019 г. на основание член 106, параграф 2 от Процедурния правилник EACEA подава искане да бъде изслушана в съдебно заседание за изслушване на устните състезания.
С решение от 11 март 2020 г. на основание член 28 от Процедурния правилник Общият съд решава да преразпредели делото на десети състав, заседаващ в разширен състав от петима съдии.
В рамките на процесуално-организационни действия от 12 март и 27 май 2020 г., разпоредени на основание член 89, параграф 3, букви а) и г) от Процедурния правилник, Общият съд поставя въпроси на страните, на които те отговарят в определените срокове.
Въз основа на доклад на съдията докладчик Общият съд решава да открие устната фаза на производството.
На 16 септември 2020 г. устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, след което устната фаза на производството е закрита.
На 3 февруари 2021 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд искане по член 113, параграф 2, буква в) от Процедурния правилник на Общия съд за възобновяване на устната фаза на производството, позовавайки се на разпореждане на прокуратурата в Кобленц от 28 декември 2020 г., което му е било връчено на 28 януари 2021 г. С решение от 4 февруари 2021 г. председателят на десети разширен състав на Общия съд отхвърля искането и страните са уведомени за това с писма на секретариата от 5 февруари 2021 г.
Искания
В жалбата жалбоподателят иска от Общия съд:
–
да отмени писмото от 21 декември 2017 г.,
–
да отмени писмото от 7 февруари 2018 г.,
–
да спре принудителното изпълнение на писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и [дебитното известие] до окончателното произнасяне по настоящата жалба за отмяна,
–
да осъди ответника да заплати съдебните разноски.
В репликата си, при условията на евентуалност, жалбоподателят иска Общият съд да преквалифицира жалбата като подадена по член 272 ДФЕС и да установи, че вземането от 756381,89 EUR, претендирано по споразумението Ecesis, и вземането от 1039444,41 EUR, претендирано по споразуменията за отпускане на безвъзмездни средства Diusas и Deque, не съществуват.
Жалбоподателят освен това посочва, че е отпаднала необходимостта от произнасяне по третото искане, направено в жалбата, тъй като EACEA е решила да спре събирането на сумите, претендирани в писмата от 21 декември 2017 г. и 7 февруари 2018 г., за което жалбоподателят е уведомен с писмо от 9 април 2018 г., представено като приложение C.5 към писмената защита. В отговор на поставен от Общия съд въпрос в това отношение жалбоподателят потвърждава в съдебното заседание, че е оттеглил третото си искане, като това е отбелязано в протокола от съдебното заседание.
EACEA иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като явно недопустима, а при условията на евентуалност, като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
В хода на съдебното заседание EACEA обявява, че се отказва да оспорва качеството си на ответник и съответно допустимостта на жалбата в частта, насочена срещу нея, като това е отбелязано в протокола от съдебното заседание.
От правна страна
По компетентността на Общия съд и твърдяната от EACEA липса на абсолютни процесуални предпоставки
[…]
По преквалифицирането на жалбата като подадена по член 272 ДФЕС
[…]
От гореизложеното следва, от една страна, че разглежданата жалба, подадена първоначално на основание член 263 ДФЕС, трябва да бъде преквалифицирана като подадена на основание член 272 ДФЕС, и от друга страна, че Общият съд е компетентен да се произнесе по нея в съответствие с член 272 ДФЕС и арбитражните клаузи, съдържащи се в член I.8 от споразумението Ecesis и в член I.9 от споразуменията Diusas и Deque.
По същество
В подкрепа на жалбата жалбоподателят изтъква четири основания, изведени, първото, от нарушение на правото на изслушване, второто, от „неправилно прилагане на европейското право“, третото, от липса на мотиви и четвъртото, от нарушение на принципа на пропорционалност.
Най-напред трябва да се разгледат първото и третото, след това второто и накрая четвъртото основание.
По първото и третото основание, изведени съответно, първото, от нарушение на правото на изслушване, а третото, от липса на мотиви
–
По възможността за позоваване на правото на изслушване и на задължението за мотивиране в спор от договорно естество
EACEA твърди, че в спор от договорно естество не е възможно позоваване на правото на изслушване и на задължението за мотивиране. Поради това EACEA счита, че нито е била длъжна да изслуша жалбоподателя, преди да му изпрати писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 8 февруари 2018 г. и дебитното известие, нито е била длъжна да ги мотивира.
Това възражение трябва да бъде отхвърлено.
В това отношение трябва да се подчертае, че правото на изслушване и задължението за мотивиране, на които се позовава жалбоподателят в рамките на изложените от него първо и трето основание, са закрепени в член 41, параграф 2, букви а) и в) от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), съгласно който институциите, органите, службите и агенциите на Съюза, от една страна, трябва да зачитат правото на всяко лице да бъде изслушвано, преди срещу него да бъде предприета индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни последици за него, и от друга страна, са длъжни да мотивират своите решения.
Общият съд съответно вече е имал възможност да постанови, че в член 51, параграф 1 от Хартата, която е част от първичното право, се предвижда, без изключение, че нейните разпоредби „се отнасят за институциите, органите, службите и агенциите на Съюза при зачитане на принципа на субсидиарност“ и че съответно основните права имат за цел да уреждат упражняването на предоставената на институциите на Съюза компетентност, включително в рамките на договорни отношения (решения от 3 май 2018 г., Sigma Orionis/Комисия,
T‑48/16
,
EU:T:2018:245
, т.
и
и от 3 май 2018 г., Sigma Orionis/REA,
T‑47/16
, непубликувано,
EU:T:2018:247
, т.
и
; по аналогия вж. също решение от 13 май 2020 г., Talanton/Комисия,
T‑195/18
, непубликувано, обжалвано,
EU:T:2020:194
, т.
).
Освен това според Съда, когато институциите, органите, службите или агенциите на Съюза изпълняват договор, те остават обвързани от задълженията, които носят по силата на Хартата и общите принципи на правото на Съюза (вж. в този смисъл решение от 16 юли 2020 г., ADR Center/Комисия,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, т.
).
Съдът подчертава също, че ако в договора си страните се съгласят — чрез арбитражна клауза — да предоставят на съда на Съюза компетентността да разглежда споровете във връзка с този договор, съдът на Съюза ще е компетентен, независимо от определеното в договора приложимо право, да проверява за евентуални нарушения на Хартата и на общите принципи на правото на Съюза (решение на 16 юли 2020 г., Inclusion Alliance for Europe/Комисия,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, т.
).
Трябва освен това да се подчертае, че когато действат в рамките на договорни отношения, институциите, органите, службите и агенциите на Съюза не са напълно сравними с частни договарящи се страни. Така, от една страна, отпускането от тях на безвъзмездни средства се извършва от публични парични фондове на Съюза и съответно, когато предоставят такива безвъзмездни средства, институциите, органите, службите и агенциите на Съюза продължават да се ръководят по-специално от бюджетните изисквания, произтичащи от член 317 ДФЕС, и финансовите правила, предвидени в това отношение в приложимия финансов регламент. От друга страна, при договор, който, както в разглеждания случай, съдържа арбитражна клауза, предоставяща компетентност на съда на Съюза, по-специално Комисията разполага с правомощия, които излизат извън общия правен режим и ѝ позволяват официално да установи вземане по договор, като приеме едностранно — на основание член 72, параграф 2 от Регламент (ЕО, Евратом) № 1605/2002 на Съвета от 25 юни 2002 година относно Финансовия регламент, приложим за общия бюджет на Европейските общности (
ОВ L 248, 2002 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 3, стр. 198) или член 79, параграф 2 от Регламент № 966/2012 — решение, представляващо изпълнително основание по член 299 ДФЕС, чиито последици и задължителна сила произтичат от посочените разпоредби (вж. в този смисъл решение на 16 юли 2020 г., ADR Center/Комисия,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, т.
—
и
). В допълнение, трябва да се констатира, че съгласно член 108, параграф 1, втора алинея от Регламент № 1605/2002 и член 121, параграф 1, втора алинея от Регламент № 966/2012 безвъзмездни средства могат да се отпуснат било чрез писмено споразумение, било чрез решение на Комисията, за което решение бенефициерът се уведомява. Следователно законодателят на Съюза е предвидил, че безвъзмездни средства могат да се отпуснат както по договорен, така и по административен път. Институциите, органите, службите и агенциите на Съюза обаче не могат по собствено усмотрение да се отклонят от задълженията си, произтичащи от първичното право, включително от Хартата, като изберат да предоставят безвъзмездни средства чрез споразумение, а не чрез решение.
Следователно възражението на EACEA относно възможността за позоваване на правото на изслушване и на задължението за мотивиране в спорове от договорно естество трябва да се отхвърли.
–
По правото на изслушване
[…]
На първо място, трябва да се провери дали EACEA е гарантирала на жалбоподателя възможността да изложи надлежно и ефективно гледната си точка, преди да му връчи писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и дебитното известие от 13 февруари 2018 г.
Съдът всъщност вече е имал повод да постанови, че институциите, органите, службите или агенциите на Съюза са длъжни — в съответствие по-специално с изискванията на принципа на добра администрация — да зачитат принципа на състезателност при провеждането на одитна процедура като предвидената в член II.19 от споразуменията, предмет на спора. Институциите, органите, службите или агенциите на Съюза трябва да се снабдят с всичката релевантна информация, и по-специално с тази, която техният съдоговорител може да им предостави, преди да вземат решението за пристъпване към събиране на суми, за издаване на дебитно известие, за разваляне на договор или за отказ да извършат допълнителни плащания към съдоговорителя (вж. в този смисъл решение от 11 юни 2015 г., EMA/Комисия,
C‑100/14 P
, непубликувано,
EU:C:2015:382
, т.
).
В това отношение, първо, Общият съд констатира, че проектът на одитен доклад е предоставен на жалбоподателя и че EACEA го приканва да изложи позицията си по констатациите на одиторите, което той действително прави подробно в своите писма от 29 септември и 11 ноември 2016 г. (вж. т. 10 и 11 по-горе). Конкретно, в проекта на одитен доклад се отбелязва възможната системност и повторяемост на установените нередности. В посочените по-горе писма жалбоподателят взема отношение по всички констатации, съдържащи се в проекта на одитен доклад.
Второ, с писмо от 26 юли 2017 г. EACEA предоставя на жалбоподателя окончателния одитен доклад и окончателния доклад на OLAF. В първия са отразени бележките и доказателствата, представени от жалбоподателя в писмата му от 29 септември и 11 ноември 2016 г. във връзка с всяка от 35‑те финансови констатации (Financial Audit Findings) и 7‑те констатации относно управлението (Management Audit Findings), като за всяка от тях се разясняват преценките, извършени от одиторите в това отношение.
Трето, в писмото от 26 юли 2017 г. EACEA посочва, че поради тежестта на установените нередности, както и поради тяхната системност и повторяемост, тя възнамерява да изиска възстановяването на всички изплатени суми на жалбоподателя по споразуменията, предмет на спора. Жалбоподателят е приканен да представи своето становище по предвиденото възстановяване в срок от 60 дни.
Жалбоподателят отговаря на тази покана с писмо от 25 септември 2017 г. и отново представя документи.
При това положение с писмо от 21 декември 2017 г. относно споразуменията Diusas и Deque EACEA по-специално отбелязва намерението си да поиска възстановяването на сума, съответстваща на получената от жалбоподателя в качеството му на краен бенефициер, и че поради непредставянето от жалбоподателя на необходимата информация, позволяваща ѝ да установи действителния размер на тази сума, няма друг избор, освен да я определи въз основа на наличната информация. EACEA уведомява жалбоподателя и за решението си да събере цялата изплатена от нея сума по споразумението Ecesis, по което жалбоподателят е единствен бенефициер.
С писмо от 7 февруари 2018 г. EACEA определя сумите, подлежащи на възстановяване по споразуменията Diusas и Deque, въз основа на информацията, която тя успява да получи директно от някои събенефициери.
При това положение се налага изводът, че жалбоподателят е имал възможност да изложи надлежно и ефективно, при това многократно, гледната си точка, преди да получи писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и дебитното известие, както относно естеството и мащаба на установените нередности, така и относно подлежащите на възстановяване суми.
На второ място, жалбоподателят същевременно твърди, че му е било невъзможно да представи оригиналите на някои фактури, искани от EACEA в писмото ѝ от 26 юли 2017 г., тъй като към този момент те вече не били на негово разположение поради изземането им в рамките на провеждано от прокуратурата в Кобленц текущо следствено наказателно производство.
В това отношение трябва да се отбележи, че по принцип обективната и доказана невъзможност поради причини, за които съответното лице не отговаря, да бъдат представени документи по искането на EACEA, в определени случаи може да лиши това лице от всякаква възможност да изложи гледната си точка надлежно и ефективно относно фактите, за които се отнасят тези документи, когато непредставянето им има отражение върху определянето на сумите, обект на исканията за възстановяване.
Разглежданият случай обаче не е такъв. Всъщност, макар да не се оспорва, че за жалбоподателя е било обективно и доказано невъзможно поради причини, за които не отговаря, да представи оригиналите на фактурите, искани от EACEA в писмото ѝ от 26 юли 2017 г., това не променя факта, че непредставянето не е имало никакво отражение върху определянето на сумите, обект на исканията за възстановяване, съдържащи се в писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и дебитното известие от 13 февруари 2018 г.
Всъщност, от една страна, от преписката по делото е видно, че изземването на документите от прокуратурата в Кобленц е извършено на 22 юни 2017 г., докато както одитът, така и разследването на OLAF са проведени в периода от 2014 г. до 2016 г., тоест преди въпросното изземване, поради което както одиторите, така и OLAF са можели да се запознаят със съдържанието на въпросните фактури и да направят съответните изводи, както впрочем жалбоподателят признава в своето становище в отговор на процесуално-организационното действие, разпоредено от Общия съд на 27 май 2020 г. Изземването освен това е извършено след предоставянето на жалбоподателя на проекта на одитен доклад на 22 април 2016 г., който вече е съдържал съществената част от констатациите относно управлението на споразуменията, предмет на спора. От доклада по-специално е видно, че заключенията на одиторите се основават на проверка на почти всички разходи, претендирани по споразуменията, предмет на спора (вж. т. 7 по-горе). В допълнение, с писма от 29 септември и 11 ноември 2016 г., тоест отново доста преди въпросното изземване, жалбоподателят излага становището си по констатациите, съдържащи се в проекта на одитен доклад, така че към този момент е можел да консултира цялата държана от него релевантна документация, включително иззетите впоследствие фактури, и съответно да изложи позицията си при пълно познаване на фактите.
От друга страна, в писмото от 26 юли 2017 г. EACEA действително иска да ѝ бъдат представени някои оригинални фактури. В писмото от 21 декември 2017 г. обаче EACEA отбелязва, че жалбоподателят не разполага с исканите оригинални фактури и че поради това му е невъзможно да ги представи. Тя обаче не извежда никакви последици от това. Всъщност нищо в това писмо или в писмото от 7 февруари 2018 г. не показва, че непредставянето на въпросните фактури е имало каквото и да било отражение върху определянето на сумите, обект на исканията за възстановяване, съдържащи се в писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и дебитното известие от 13 февруари 2018 г. Както обяснява EACEA в отговора си на въпрос, зададен в рамките на процесуално-организационното действие от 12 март 2020 г. и в хода на съдебното заседание, без в това отношение жалбоподателят да ѝ противоречи, сред множеството нередности, отбелязани в окончателните одиторски доклади и в тези на OLAF, някои са се отнасяли по-специално за несъответствията, свързани със съдържанието на фактурите (вж. т. 15 по-горе), а не за това, че последните не са били оригинални.
Освен това фактът, че жалбоподателят не е разполагал с исканите оригинални фактури, също не е можел да възпрепятства представянето на необходимата информация за целите на исканата от EACEA разбивка между сумите, получени от жалбоподателя в качеството на краен бенефициер по споразуменията Diusas и Deque, и сумите, преведени от него на събенефициерите по тези споразумения. Според писмото на EACEA от 26 юли 2017 г. тази разбивка всъщност е трябвало да се направи въз основа на банкови преводи или банкови извлечения, а не въз основа на посочените фактури.
Следователно непредставянето на оригиналите на фактурите, искани от EACEA в писмото ѝ от 26 юли 2017 г., не е имало никакво отражение върху определянето на сумите, обект на исканията за възстановяване, съдържащи се в писмото от 21 декември 2017 г., писмото от 7 февруари 2018 г. и дебитното известие.
Поради това изтъкнатото в жалбата първо основание, изведено от нарушение на правото на изслушване, трябва да се отхвърли по същество.
–
По задължението за мотивиране
[…]
Обхватът на задължението за мотивиране трябва да се преценява в зависимост от конкретните обстоятелства, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатът може да има от получаване на разяснения, като за преценката на пълнотата на мотивите е важно също така те да се разгледат във фактическия и правен контекст, в който се вписва приемането на съответния акт. Така актът е достатъчно мотивиран, когато е издаден в познат за съответния адресат контекст, позволяващ му да разбере обхвата на взетата спрямо него мярка (вж. по аналогия решения от 15 ноември 2012 г., Съвет/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, т.
и
и цитираната съдебна практика, от 24 октомври 2011 г., P/Парламент,
T‑213/10 P
,
EU:T:2011:617
, т.
и от 27 септември 2012 г., Applied Microengineering/Комисия,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, т.
—
).
В разглеждания случай, първо, Общият съд констатира, че в писмата от 21 декември 2017 г. и 7 февруари 2018 г. ясно се посочват правното основание за предвиденото възстановяване — а именно член II.19, параграфи 3 и 5 от споразуменията, предмет на спора, и член 135, параграф 4 от Регламент № 966/2012 (вж. т. 16—20 по-горе) — и сумите, които EACEA счита за подлежащи на възстановяване.
Второ, многобройната писмена кореспонденция между страните — разменена вследствие на предоставянето на проекта на одитен доклад на жалбоподателя с писмо от 22 април 2016 г. и припомнена в точки 7—20 по-горе — съдържа достатъчна и непротиворечива информация, позволяваща на жалбоподателя да разбере причините, поради което EACEA решава да поиска разглежданото възстановяване, и начина, по който са определени подлежащите на възстановяване суми. По-специално, както бе посочено в точки 80 и 81 по-горе, в окончателния одитен доклад, на чиито заключения се позовава EACEA за целите на предвиденото възстановяване, са взети предвид всички бележки на жалбоподателя и представените от него доказателства, те са разгледани и отхвърлени поотделно, като за всички от тях са обяснени причините, поради които се приема, че не могат да оборят констатациите, до които са стигнали одиторите.
Трето, в писмото от 21 декември 2017 г. EACEA, от една страна, отговаря на всички доводи, изложени от жалбоподателя в писмата му от 9 август и 25 септември 2017 г., и от друга страна, ясно обяснява, че подлежащите на възстановяване суми не са определени според разходите, счетени за недопустими, а въз основа на установяването на сериозни, системни и повтарящи се нередности, засягащи изпълнението на споразуменията, предмет на спора.
Следователно писмата от 21 декември 2017 г. и 7 февруари 2018 г. съдържат достатъчни мотиви, позволяващи на жалбоподателя да разбере причините, поради които EACEA решава да поиска възстановяването на въпросните суми, а на съда на Съюза да упражни своя контрол.
Поради това изтъкнатото в жалбата трето основание, изведено от липса на мотиви или непълнота на мотивите, трябва да се отхвърли по същество.
По второто основание, изведено от „неправилно прилагане на европейското право“
[…]
–
По първото оплакване — липса на нормативна основа, позволяваща цялостно възстановяване на изплатените суми
Според жалбоподателя нито член II.19, параграфи 3 и 5 от споразуменията, предмет на спора, нито член 135, параграф 4 от Регламент № 966/2012 позволяват на EACEA да извърши цялостно възстановяване на изплатените му суми по споразуменията, предмет на спора.
EACEA оспорва доводите на жалбоподателя.
В разглеждания случай Общият съд констатира, че съгласно член I.8, първа алинея от споразумението Ecesis отпускането на съответните безвъзмездни средства се урежда от клаузите в това споразумение, „приложимите общностни правила“ и — при условията на евентуалност — от белгийското право, уреждащо отпускането на безвъзмездни средства. Що се отнася до споразуменията Diusas и Deque, съгласно член I.9 от всяко от тях, те се уреждат от договорните клаузи и приложимите правила на Съюза.
На първо място, що се отнася до релевантните договорни клаузи, трябва да се отбележи, че съгласно член II.19, параграф 3 от всяко от тези споразумения EACEA има право да извършва проверки на използването на безвъзмездните средства. Според тази разпоредба, въз основа на резултатите от проверките е възможно да бъдат взети решения за възстановяване на суми. Освен това в член II.19, параграф 5 от споразуменията се уточнява, че OLAF има право да извършва проверки, които също могат да доведат до вземане на решения за възстановяване на суми.
Следователно тези клаузи, които според жалбоподателя са нарушени, не изключват възможността EACEA да извърши цялостно възстановяване на изплатените суми по посочените споразумения. В тях всъщност се посочва, че EACEA може да извърши „възстановяване“ на безвъзмездните средства без каквото и да било ограничение в това отношение.
На второ място, що се отнася до „приложимите правила на Съюза“ по смисъла на член I.8, първа алинея от споразумението Ecesis и на член I.9 от споразуменията Diusas и Deque, Общият съд отбелязва, че в разглеждания случай приложими rationae temporis са най-напред Регламент № 1605/2002, който е отменен, считано от 1 януари 2013 г. (член 212 от Регламент № 966/2012), и впоследствие Регламент № 966/2012, който на свой ред е отменен, считано от 2 август 2018 г., с Регламент (ЕС, Евратом) 2018/1046 на Европейския парламент и на Съвета от 18 юли 2018 година за финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза, за изменение на регламенти (ЕС) № 1296/2013, (ЕС) № 1301/2013, (ЕС) № 1303/2013, (ЕС) № 1304/2013, (ЕС) № 1309/2013, (ЕС) № 1316/2013, (ЕС) № 223/2014 и (ЕС) № 283/2014 и на Решение № 541/2014/ЕС и за отмяна на Регламент № 966/2012 (
ОВ L 193, 2018 г., стр. 1
). Всъщност, съгласно член 187, втора алинея от Регламент № 1605/2002 и член 212 от Регламент № 966/2012, Регламент № 1605/2002 по принцип се е прилагал от 1 януари 2003 г. до 1 януари 2013 г., докато споразуменията, предмет на спора, са сключени съответно през 2008 г. и 2010 г. (вж. т. 2 по-горе). Освен това периодът, в който споразуменията са се прилагали, и съответно одитираният период е периодът от 15 януари 2009 г. до 14 януари 2011 г. при споразумението Ecesis, от 15 октомври 2010 г. до 14 октомври 2012 г. при споразумението Diusas и от 15 октомври 2010 г. до 14 октомври 2013 г. при споразумението Deque. Следователно, от една страна, Регламент № 1605/2002 е бил приложим rationae temporis към споразуменията Ecesis и Diusas, и от друга страна, този регламент и Регламент № 966/2012 са били последователно приложими към споразумението Deque.
Съгласно член 119, параграф 2 от Регламент № 1605/2002 „[в] случай че бенефициерът не изпълни своите задължения, отпускането на безвъзмездните средства се спира, намалява или преустановява в случаите, предвидени в правилата за прилагане, след като на бенефициера е дадена възможност да представи своите забележки“. Употребата на термина „преустановява“ съответно допуска възможността за възстановяване на всички получени суми.
Що се отнася до член 135, параграф 4 от Регламент № 966/2012, той гласи следното:
„Когато такива грешки, нередности или измами се дължат на бенефициера или бенефициерът не изпълни задълженията си по споразумение или решение за отпускане на безвъзмездни средства, отговорният разпоредител с бюджетни кредити може, в допълнение, да намали безвъзмездните средства или да събере суми, изплатени недължимо съгласно споразумението или решението за отпускане на безвъзмездни средства, пропорционално на тежестта на грешките, нередностите или измамите или на неизпълнението на задълженията, при условие че на бенефициера е дадена възможност да представи своите забележки“.
Освен това в член 135, параграф 5 от Регламент № 966/2012 се предвижда следното:
„Когато при контрола или одитите се установят системни или повтарящи се грешки, нередности, измами или неизпълнение на задълженията, които се дължат на бенефициера и имат съществени последици за повече от една безвъзмездна помощ, отпусната на този бенефициер при сходни условия, отговорният разпоредител с бюджетни кредити може да преустанови временно изпълнението на всички засегнати безвъзмездни средства или по целесъобразност да прекрати съответните споразумения или решения за отпускане на безвъзмездни средства с въпросния бенефициер, пропорционално на тежестта на грешките, нередностите, измамите или неизпълнението на задълженията, след като на бенефициера е дадена възможност да представи своите забележки.
След провеждане на процедура по преглед на доказателствата отговорният разпоредител с бюджетни кредити може, в допълнение, да намали безвъзмездните средства или да събере сумите, изплатени недължимо по всички безвъзмездни средства, засегнати от посочените в първата алинея системни или повтарящи се грешки, нередности, измами или неизпълнение на задълженията, които може да бъдат одитирани съгласно споразуменията или решенията за отпускане на безвъзмездни средства“.
Следователно нито член 119, параграф 2 от Регламент № 1605/2002, нито член 135, параграф 4 от Регламент № 966/2012 възпрепятстват цялостното възстановяване на безвъзмездни средства. Достатъчно е всъщност да се отбележи, от една страна, че последната разпоредба изрично изисква да се вземе предвид тежестта на установените грешки, нередности, измами или неизпълнения на задължения. Така системният или повтарящ се характер на последните очевидно е обстоятелство, което трябва да се вземе предвид, за да се прецени тежестта на въпросните нередности. Следователно, ако тежестта на установените грешки, нередности, измами или неизпълнения на задължения е такава, че те опорочават цялата система на контрол и управление на разглежданите споразумения и съответно поставят под въпрос всички претендирани разходи, то тогава искането за цялостно възстановяване на изплатените суми не може да се счита за непропорционално.
Този извод освен това се подкрепя от член 135, параграф 5, втора алинея от Регламент № 966/2012, съгласно който при системни и повтарящи се нередности, за които отговорност носи лицето бенефициер и които имат реални последици за няколко отпускания на безвъзмездни средства, разпоредителят с бюджетни кредити може „да събере сумите, изплатени недължимо“ по всички споразумения, засегнати от тези нередности. Тази разпоредба следователно не изключва възможността да се изиска цялостно възстановяване на изплатени безвъзмездни средства, ако тежестта на установените нередности е такава, че всички разглеждани суми трябва да се счетат за недължимо изплатени.
Този извод се подкрепя и от предвидения в член 317 ДФЕС принцип на добро и разумно финансово управление на ресурсите на Съюза. При неспазване на условията, определени със споразумение за отпускане на безвъзмездни средства, институциите, органите, службите или агенциите на Съюза са длъжни да съберат изплатените безвъзмездни средства до размера на сумите, счетени за недоказани или непроверими.
В допълнение, съдът на Съюза вече е имал повод да постанови, че в системата на отпускане на финансови помощи от Съюза ползването на такива помощи е подчинено на правила, които могат да доведат до пълно или частично връщане на вече отпусната помощ (решения от 7 юли 2010 г., Комисия/Hellenic Ventures и др.,
T‑44/06
, непубликувано,
EU:T:2010:284
, т.
и от 16 декември 2010 г., Комисия/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari и Gessa,
T‑259/09
, непубликувано,
EU:T:2010:536
, т.
).
От всичко гореизложено следва, че договорните норми и релевантните разпоредби от Регламент № 1605/2002 и Регламент № 966/2012, така както се тълкуват от съда на Съюза, по принцип не възпрепятстват събирането от EACEA на всички изплатени суми на жалбоподателя по споразуменията, предмет на спора. Въпросът дали в разглеждания случай такова събиране съответства на принципа на пропорционалност, е предмет на изложеното в жалбата четвърто основание и съответно ще бъде разгледан по-нататък.
Поради това първото оплакване от второто основание трябва да се отхвърли по същество.
–
По второто оплакване — липса на системни и повтарящи се нередности
[…]
Накрая, жалбоподателят не може да черпи никакви доводи от факта, че в член 135, параграф 4 от Регламент № 966/2012 не се използват изразите системни и повтарящи се нередности или че на тези понятия не е дадено определение в същия регламент. Достатъчно е всъщност да се отбележи, от една страна, че тази разпоредба изрично изисква да се вземе предвид тежестта на установените нередности. Това, че те са системни или повтарящи се, очевидно е обстоятелство, което трябва да се вземе предвид, за да се прецени тежестта на въпросните нередности. От друга страна, употребата в Регламент № 966/2012 на тези понятия, по-специално в член 135, параграф 5, без изрично да им се дава определение, не може да има каквото и да било значение за процесното искане за възстановяване на суми, тъй като смисълът на тези понятия без никакво съмнение произтича от обичайната им употреба, съгласно която системните и повтарящите се нередности са характерни с тяхната повторяемост и с това, че засягат цялата система на контрол и на управление, каквито в случая са изложените в точки 124—131 по-горе.
[…]
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той трябва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на EACEA.

По изложените съображения,
ОБЩИЯТ СЪД (десети разширен състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Universität Koblenz-Landau да заплати съдебните разноски.

Papasavvas
Корнезов
Buttigieg
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 24 февруари 2021 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.