CELEX: 62018TJ0380
Žig Europske unije
Postupak povodom prigovora
Prijava verbalnog žiga Europske unije INTAS
Raniji figurativni žigovi Europske unije i nacionalni žigovi koji sadržavaju verbalni element ‚Indas’
Relativni razlog za odbijanje
Vjerojatnost dovođenja u zabludu
Sličnost znakova i proizvoda
Članak 8. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001
Dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova
Članak 47. Uredbe 2017/1001

)
[
omissis
]
Pravo
[
omissis
]
Dopuštenost
[
omissis
]
Argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo intervenijent
Intervenijent tvrdi da su prigovori tužitelja kojima nastoji osporiti dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova i konceptualnu usporedbu suprotstavljenih znakova nedopušteni. Prema intervenijentu, pravna i činjenična pitanja istaknuta u tim prigovorima već su konačno riješena u odluci koju je 16. ožujka 2017. donio Odjel za prigovore u drugom postupku povodom prigovora između istih stranaka u pogledu znakova istovjetnih onima o kojima je riječ u ovom predmetu i proizvoda za koje je podnesena prijava za registraciju žiga različitih od onih o kojima je riječ u ovom slučaju (predmeti R 816/2017‑4 i R 1031/2017‑4) (u daljnjem tekstu: odluka od 16. ožujka 2017.). Tužitelj i intervenijent su pobijali odluku od 16. ožujka 2017. pred istim žalbenim vijećem koje je donijelo pobijanu odluku u ovom predmetu. Navedeno žalbeno vijeće, koje je pozvano očitovati se o dokazivanju stvarne uporabe predmetnih ranijih žigova i o konceptualnoj sličnosti suprotstavljenih znakova, potvrdilo je ocjene Odjela za prigovore u odluci od 16. ožujka 2017. Dakle, budući da odluka žalbenog vijeća u pogledu navedenih pitanja nije pobijana pred Općim sudom, ocjene sadržane u odluci od 16. ožujka 2017. postale su pravomoćne. Točnije, intervenijent tvrdi da pobijana odluka u ovom predmetu samo potvrđuje odluku od 16. ožujka 2017. jer se njome ne uzimaju u obzir novi elementi niti ona sadržava preispitivanje položaja stranaka s obzirom na to da je žalbeno vijeće izričito uputilo na analizu tih pitanja koja je izvršena u okviru ranijeg postupka povodom prigovora između istih stranaka. Stoga je tužitelj, zahtijevajući poništenje pobijane odluke u ovom predmetu,
de facto
zahtijevao poništenje odluke od 16. ožujka 2017. Naposljetku, intervenijent ističe da bi, ako Opći sud ne ocijeni nedopuštenima predmetne prigovore, to bilo protivno načelima
res iudicata
i
ne bis in idem
te bi dovelo do situacije nesigurnosti u pogledu njegovih isključivih prava, što je u suprotnosti s njegovim legitimnim očekivanjima i načelom pravne sigurnosti.
Kao prvo, valja podsjetiti da se načelo pravomoćno presuđene stvari, koje zahtijeva da se pravomoćnost sudske odluke ne dovodi u pitanje, ne primjenjuje u odnosu između odluke Odjela za prigovore i prigovora koji je kasnije podnesen u drugom postupku, posebno s obzirom na to da su postupci pred EUIPO‑om upravne, a ne sudske naravi (vidjeti presudu od 8. prosinca 2015., Giand/OHMI – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, neobjavljenu,
EU:T:2015:943
, t.
21.
i navedenu sudsku praksu).
A fortiori
, obrazloženje odluke Odjela za prigovore u okviru drugog postupka povodom prigovora nema snagu pravomoćno presuđene stvari. Takvo obrazloženje ne može stvoriti stečena prava ili legitimna očekivanja za dotične stranke.
Stoga, intervenijent ne može tvrditi da bi odbijanje njegova argumenta o postojanju zapreke vođenju postupka stvorilo situaciju neizvjesnosti u pogledu njegovih isključivih prava, protivno njegovim legitimnim očekivanjima i načelu pravne sigurnosti.
Kao drugo, načelo
ne bis in idem
, koje zabranjuje izricanje sankcije istoj osobi više od jednog puta za isto nezakonito ponašanje kako bi zaštitilo isti pravni interes, opće je načelo prava Europske unije čije poštovanje osigurava sud. Međutim, to se načelo primjenjuje samo na sankcije, što nije slučaj s odlukama EUIPO‑a u okviru postupka povodom prigovora (vidjeti presudu od 8. prosinca 2015., FLAMINAIRE,
T‑583/14
, neobjavljenu,
EU:T:2015:943
, t.
19.
i navedenu sudsku praksu). Posljedično, pozivanje na navedeno načelo u ovom je slučaju bespredmetno.
Kao treće, valja podsjetiti da odluka kojom se samo potvrđuje ranija odluka koja nije pravodobno pobijana nije akt koji se može pobijati. Naime, kako bi se onemogućio ponovni tijek proteklog roka za podnošenje tužbe protiv ranije odluke, tužbu protiv takve potvrđujuće odluke treba proglasiti nedopuštenom. Stoga, kada se pobijanim aktom samo potvrđuje raniji akt, tužba je dopuštena samo pod uvjetom da je potvrđeni akt pravodobno pobijan (vidjeti rješenje od 13. srpnja 2017., myToys.de/EUIPO – Laboratorios Indas (myBaby),
T‑519/15
, neobjavljeno,
EU:T:2017:502
, t.
38.
i navedenu sudsku praksu).
Za odluku se smatra da samo potvrđuje raniju odluku ako u odnosu na tu odluku ne sadržava nijedan novi element te ako joj nije prethodilo preispitivanje položaja adresata te ranije odluke (vidjeti rješenje od 13. srpnja 2017., myBaby,
T‑519/15
, neobjavljeno,
EU:T:2017:502
, t.
39.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu odluka žalbenog vijeća, čak i ako sadržava zahtjev istovjetan onomu iz ranije odluke koju je donio Odjel za prigovore u nekom drugom postupku povodom prigovora, rezultat je preispitivanja pravnih i činjeničnih pitanja koja su mu podnesena. Točno je da to preispitivanje može dovesti do istovjetnog rezultata onomu koji je ranije postignut pred Odjelom za prigovore u okviru drugog postupka koji suprotstavlja iste stranke i koji se tiče znakova istovjetnih onima o kojima je riječ u kasnijem postupku pred EUIPO‑om. Međutim, taj pristup dvaju različitih tijela EUIPO‑a u okviru različitih postupaka povodom prigovora ipak ne znači da se odlukom koju je donijelo žalbeno vijeće samo potvrđuje odluka koju je ranije donio Odjel za prigovore u drugom postupku.
To vrijedi tim više što se smatra da dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova može varirati u vremenu i on se nikad ne može smatrati konačno utvrđenim u okviru postupka povodom prigovora koji je različit od onog u okviru kojeg se traži njegovo utvrđivanje. Također, s obzirom na to da se usporedba suprotstavljenih znakova može razlikovati ovisno o relevantnoj javnosti kao i vremenskom periodu, takva se usporedba ne može smatrati konačno utvrđenom odlukom EUIPO‑a koja nije pobijana pred Općim sudom.
Iz toga slijedi da se pobijana odluka, s obzirom na to da se odnosi na pitanja dokazivanja stvarne uporabe ranijih žigova i konceptualne sličnosti suprotstavljenih znakova, ne može smatrati „potvrdom” odluke koju je donio Odjel za prigovore u okviru drugog postupka povodom prigovora koji se odnosi na iste stranke i u vezi s istim žigovima.
S obzirom na prethodno navedeno, argument o postojanju zapreke vođenju postupka koji je istaknuo intervenijent ne može se prihvatiti te ga treba odbiti.
Meritum
Dokaz o stvarnoj uporabi ranijih žigova
[
omissis
]
–
Stvarna uporaba ranijeg žiga Europske unije
Tužitelj smatra da je žalbeno vijeće pogriješilo kada je zauzelo stav da je uporaba ranijeg žiga Europske unije u Španjolskoj dovoljna da se dokaže stvarna narav uporabe tog žiga u Uniji. Prema mišljenju tužitelja, iz presude od 19. prosinca 2012., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), proizlazi da se raniji žig Europske unije mora upotrebljavati na širem području od onog samo jedne države članice kako bi se njegova uporaba mogla smatrati stvarnom i da se samo u određenim posebnim okolnostima uporaba u samo jednoj državi članici može pokazati dovoljnom da bi se dokazala stvarna uporaba tog žiga u okviru Unije.
U tom pogledu valja istaknuti da je Sud u presudi od 19. prosinca 2012., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), koju navodi tužitelj, presudio, s jedne strane, s obzirom na članak 47. stavke 2. i 3. Uredbe 2017/1001, da iz sudske prakse proizlazi da se izraz „uporaba u [Uniji]” treba tumačiti na način da teritorijalni opseg uporabe nije kriterij koji se razlikuje od stvarne uporabe, nego jedna od sastavnica te uporabe, koja treba biti integrirana u sveobuhvatnu analizu i ispitana istodobno s ostalim sastavnicama tog žiga, i da izrazi „u [Uniji]” nastoje odrediti mjerodavno zemljopisno tržište za svaku analizu postojanja „stvarne uporabe” žiga Europske unije. S druge strane, Sud je presudio da izraz „stvarna uporaba u [Uniji]” u smislu članka 18. stavka 1. Uredbe br. 2017/1001 znači da se uporaba žiga Europske unije u trećim zemljama nije mogla uzeti u obzir (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
36.
do
38.
i t. 1. izreke).
Osim toga, Sud je pojasnio da je cilj Uredbe br. 2017/1001 bio ukloniti prepreku teritorijalnosti prava koju zakonodavstva država članica nameću nositeljima žigova, omogućujući poduzetnicima da prilagode svoje gospodarske djelatnosti dimenzijama Unije i da ih obavljaju bez prepreka. Sud smatra da žig Europske unije svojem nositelju omogućuje da svoje proizvode ili usluge na istovjetan način identificira u cijeloj Uniji, bez obzira na granice. Nasuprot tomu, poduzetnici koji ne žele zaštitu svojih žigova na razini Unije mogu odabrati uporabu nacionalnih žigova, a da pritom ne budu obvezni prijaviti svoje žigove kao žigove Europske unije. Sud je naglasio da jedinstveni karakter žiga Europske unije podrazumijeva uživanje ujednačene zaštite na cijelom području Unije, u smislu da se žig Europske unije načelno ne može registrirati ili prenijeti, biti predmetom odricanja, odluke kojom se opozivaju prava njegova nositelja ili ništavosti i da njegova uporaba ne može biti zabranjena, osim u odnosu na cijelu Uniju. Stoga, Sud smatra da bi, u okviru sustava žigova Europske unije, dodjela posebnog značenja područjima država članica onemogućila ostvarenje navedenog cilja i nanijela štetu jedinstvenom karakteru žiga Europske unije. Sud je iz toga zaključio da za ocjenu postojanja „stvarne uporabe u [Uniji]” treba zanemariti granice područja država članica (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
39.
do
42.
i
44.
).
Nasuprot tomu, Sud je izričito odbio, s jedne strane, tezu iznesenu pred njim prema kojoj se smatra da se teritorijalni opseg uporabe žiga Europske unije ni u kojem slučaju ne može ograničiti na područje samo jedne države članice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
49.
) i s druge strane, tezu prema kojoj, čak i kada bi se zanemarile granice država članica u sklopu unutarnjeg tržišta, uvjet stvarne uporabe žiga Europske unije podrazumijeva da se on koristi u značajnom dijelu područja Unije, što može odgovarati području jedne države članice (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
52.
i
53.
).
S tim u vezi, Sud je pojasnio da, iako je točno da bi bilo razumno očekivati da će se žig Europske unije koristiti na širem području od onog samo jedne države članice kako bi se mogao okvalificirati kao stvarno upotrebljavan, nije nužno da ta uporaba bude zemljopisno proširena da bi se smatrala stvarnom jer takva kvalifikacija ovisi o značajkama predmetnog proizvoda ili usluge na odgovarajućem tržištu (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
54.
).
Naime, prema mišljenju Suda, nije isključeno da „u određenim okolnostima” tržište proizvoda ili usluga za koje je registriran žig Europske unije bude zapravo ograničeno na područje samo jedne države članice. Sud tako pojašnjava da bi u takvom slučaju uporaba žiga Europske unije na tom području mogla istodobno odgovarati uvjetu stvarne uporabe žiga Europske unije i uvjetu stvarne uporabe nacionalnog žiga (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
50.
).
Stoga, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, kada je Sud u točki 50. presude od 19. prosinca 2012., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) upotrijebio izraz „u određenim okolnostima”, nije imao za cilj utvrditi da je priznanje stvarne uporabe žiga Europske unije u samo jednoj državi članici iznimka od općeg načela. Sud usto upućuje na uvjete utvrđene ustaljenom sudskom praksom u svrhu ocjene stvarne uporabe žiga, odnosno sve činjenice i okolnosti koje dokazuju da je komercijalno iskorištavanje tog žiga omogućilo stvaranje ili zadržavanje udjela na tržištu za proizvode ili usluge za koje je žig bio registriran. Naime, Sud je naglasio da je bilo nemoguće
a priori
apstraktno utvrditi koji bi zemljopisni opseg trebao biti dosegnut kako bi se utvrdilo je li uporaba žiga Europske unije stvarna ili ne i da stoga
de minimis
pravilo nije moglo biti uspostavljeno (vidjeti presudu od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
55.
i navedenu sudsku praksu). Prema mišljenju Suda, žig Europske unije u stvarnoj je uporabi kada se koristi u skladu sa svojom osnovnom funkcijom i s ciljem održavanja ili stvaranja udjela na tržištu u Uniji za proizvode ili usluge obuhvaćene navedenim žigom. Stoga, prilikom ocjene stvarne uporabe valja uzeti u obzir karakteristike predmetnog tržišta, narav proizvoda ili usluga koji su zaštićeni žigom, teritorijalni i kvantitativni opseg uporabe, kao i učestalost i pravilnost te uporabe (presuda od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
56.
).
Iz prethodno navedenog proizlazi, kao prvo, da je teritorijalni opseg samo jedan od čimbenika koje treba uzeti u obzir prilikom ocjene je li uporaba žiga Europske unije stvarna i, kao drugo, da se pravilo
de minimis
kako bi se utvrdilo je li taj čimbenik ispunjen ne može uspostaviti. Naime, nije nužno da je uporaba žiga Europske unije zemljopisno raširena kako bi se smatrala stvarnom, s obzirom na to da takva kvalifikacija ovisi o karakteristikama predmetnih proizvoda ili usluga na odgovarajućem tržištu i, općenitije, o svim činjenicama i okolnostima koje mogu dokazati da komercijalno iskorištavanje tog žiga omogućava stvaranje ili zadržavanje udjela na tržištu proizvoda ili usluga za koje je žig registriran (vidjeti, u tom smislu, presudu od 19. prosinca 2012., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, t.
55.
). Uostalom, kako bi se utvrdila stvarna uporaba žiga Europske unije, nije potrebno da se žig upotrebljava na značajnom dijelu područja Unije. Osim toga, ne može se isključiti mogućnost da se žig o kojem je riječ upotrebljava na području samo jedne države članice jer valja zanemariti granice država članica i uzeti u obzir obilježja predmetnih proizvoda ili usluga.
U skladu s načelima utvrđenima u presudi od 19. prosinca 2012., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), Opći je sud u više navrata presudio da je uporaba žiga Europske unije u samo jednoj državi članici (na primjer u Njemačkoj, Španjolskoj, Ujedinjenoj Kraljevini), odnosno u samo jednom gradu države članice Unije kao što je Ujedinjena Kraljevina (na primjer, u Londonu), dovoljna da bi se zadovoljio kriterij zemljopisnog opsega (vidjeti, u tom smislu, presude od 30. siječnja 2015., Now Wireless/OHMI – Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, neobjavljenu,
EU:T:2015:57
, t.
52.
i
53.
; od 15. srpnja 2015., TVR Automotive/OHMI – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, t.
57.
; od 9. studenoga 2016., Gallardo Blanco/EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería (Prikaz konjskih žvala u obliku slova h),
T‑716/15
, neobjavljenu,
EU:T:2016:649
, t.
41.
do
44.
; od 30. studenoga 2016., K&K Group/EUIPO – Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner),
T‑2/16
, neobjavljenu,
EU:T:2016:690
, t.
50.
; od 28. lipnja 2017., Tayto Group/EUIPO – MIP Metro (real),
T‑287/15
, neobjavljenu,
EU:T:2017:443
, t.
59.
; od 15. studenoga 2018., DRH Licensing & Managing/EUIPO – Merck (Flexagil),
T‑831/17
, neobjavljenu,
EU:T:2018:791
, t.
67.
i od 6. ožujka 2019., Serenity Pharmaceuticals/EUIPO – Gebro Holding (NOCUVANT),
T‑321/18
, neobjavljenu,
EU:T:2019:139
, t.
43.
do
45.
).
Drugim riječima, kao što je istaknula nezavisna odvjetnica E. Sharpston u svojem mišljenju u predmetu Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
), nije važno je li žig Europske unije upotrebljavan u jednoj ili više država članica. Ono što je bitno je učestalost uporabe na unutarnjem tržištu, točnije, pitanje je li ta uporaba dovoljna za održavanje ili stvaranje udjela na tom tržištu za proizvode ili usluge označene žigom i doprinosi li značajnoj komercijalnoj prisutnosti proizvoda ili usluga na tom tržištu. Nevažno je dovodi li ta uporaba do stvarnog komercijalnog uspjeha (mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, t.
50.
).
U ovom slučaju, s obzirom na, kao prvo, velik broj dokaza koje je podnio intervenijent, kao drugo, na trajanje i učestalost uporabe koje potvrđuju ti dokumenti, kao treće, na karakteristike proizvoda za koje je ta uporaba bila dokazana i na uobičajene distribucijske kanale, odnosno to da je riječ o proizvodima koji ulaze u područje zdravstva i koje ponajprije dobavljaju ljekarne i bolnice i, kao četvrto, na važnost te uporabe u smislu istodobno obujma prodaje i prihoda, treba utvrditi da, s obzirom na načela utvrđena u presudi od 19. prosinca 2012., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) i u točki 80. ove presude, žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku u ocjeni kada je u točki 22. pobijane odluke utvrdilo da je intervenijent dokazao uporabu žiga INDAS u Španjolskoj i da je ta uporaba, s obzirom na to da je trebalo zanemariti granice država članica, bila dovoljna za dokazivanje uporabe u Uniji.
Naime, treba smatrati da uporaba ranijeg žiga Europske unije u državi članici može proizvesti učinke na unutarnje tržište, osiguravajući, primjerice, ugled proizvoda – na komercijalno relevantan način – u odnosu na sudionike na tržištu koje je šire od onoga koje odgovara području na kojem se žig upotrebljava (mišljenje nezavisne odvjetnice E. Sharpston u predmetu Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, t.
54.
).
Svi dokazni elementi koje je podnio intervenijent potvrđuju dovoljnu uporabu za održavanje ili stvaranje udjela na dotičnom tržištu i doprinos značajnoj komercijalnoj prisutnosti proizvoda navedenih u točki 15. ove presude, koji pripadaju razredu 10. i na koje se odnosi raniji žig Europske unije. Posljedično, žalbeno vijeće je, ne počinivši pogrešku u ocjeni, u točki 34. pobijane odluke zaključilo da je za te proizvode dokazana stvarna uporaba navedenog žiga.
Stoga tužiteljev drugi prigovor, naveden u točki 44. ove presude, treba odbiti.
[
omissis
]
Troškovi
[
omissis
]

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Intas Pharmaceuticals Ltd nalaže se snošenje troškova.

Gervasoni
Madiseda
Silva Passos
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 7. studenoga 2019.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke predmetne presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.