CELEX: 62014TJ0726
Mimosmluvní odpovědnost
Důkaz o existenci, platnosti a rozsahu ochrany starší ochranné známky
Mezinárodní zápis s vyznačením Evropské unie
Rozhodnutí, kterým byla námitka zamítnuta pro neexistenci důkazu o starším právu
Pravidlo 19 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 2868/95
Přezkum rozhodnutí
Článek 62 odst. 2 nařízení (ES) č. 207/2009
Újma spočívající v nákladech na zastupování advokátem
Příčinná souvislost

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobkyně Novar GmbH je majitelkou mezinárodního zápisu ochranné známky FlexES s vyznačením Evropské unie.
Dne 15. června 2012 podala žalobkyně k Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) námitku založenou na této ochranné známce proti přihlášce ochranné známky Evropské unie FLEXPS. Jazykem námitkového řízení byla angličtina.
V dopise ze dne 22. června 2012 EUIPO žalobkyni oznámil, že její námitka byla prohlášena za přípustnou, a v souladu s čl. 41 odst. 3 druhou větou nařízení Rady (ES) č. 207/2009 ze dne 26. února 2009 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2009, L 78, s. 1
) a pravidlem 19 nařízení Komise (ES) č. 2868/95 ze dne 13. prosince 1995, kterým se provádí nařízení Rady (ES) č. 40/94 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1995, L 303, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s. 189), jí stanovil lhůtu pro předložení skutečností, důkazů a vyjádření na podporu její námitky, zejména skutečností dokládajících starší právo uplatněné na podporu této námitky.
Ohledně důkazu o existenci, platnosti a rozsahu ochrany starších práv uplatněných na podporu námitky bylo v tomto dopise uvedeno zejména následující:
„Pokud je námitka založena na starších přihláškách nebo zápisech ochranných známek [Evropské unie], osoba, která podala námitku, nemusí předložit žádný důkaz týkající se uvedených ochranných známek, neboť Úřad má příslušné informace k dispozici ve své databázi a odkaz na tuto databázi (CTM-Online) předá druhému účastníku řízení. Mimoto vás žádáme, abyste vzali na vědomí, že tak je tomu i tehdy, je-li starší ochranná známka mezinárodním zápisem s vyznačením [Evropské unie], avšak s výhradou, že jednacím jazykem je angličtina, francouzština nebo španělština, které jsou třemi úředními jazyky [Světové organizace duševního vlastnictví] (WIPO), a že údaje jsou dostupné v těchto třech jazycích.“
S účinností od 1. července 2012 změnil EUIPO svou praxi, pokud jde o uplatnění pravidla 19 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2868/95, když rozhodl, že výpisy z databáze EUIPO, CTM-Online a TM View, již nejsou dostačující k prokázání existence starší ochranné známky v případech, kdy je námitka založena na mezinárodním zápisu s vyznačením Unie. Tato nová praxe se vztahovala na všechny námitky podané po 1. červenci 2012.
Dne 26. října 2012 předložila žalobkyně vyjádření na podporu námitky, ke kterému nepřipojila doklady o existenci, platnosti a rozsahu ochrany starší ochranné známky.
Rozhodnutím ze dne 14. května 2013 námitkové oddělení zamítlo námitku na základě pravidla 20 odst. 1 nařízení č. 2868/95, neboť žalobkyně neprokázala existenci, platnost a rozsah ochrany starší ochranné známky.
Dne 21. května 2013 podala žalobkyně k EUIPO proti rozhodnutí námitkového oddělení odvolání a předložila výpisy z rejstříku EUIPO a Světové organizace duševního vlastnictví (WIPO). Podpůrně podala žádost o navrácení do původního stavu, pokud jde o lhůtu pro předložení důkazů týkajících se starší ochranné známky.
Dne 27. června 2013 námitkové oddělení informovalo v souladu s čl. 62 odst. 2 nařízení č. 207/2009 žalobkyni a přihlašovatelku napadené ochranné známky Evropské unie o svém úmyslu odvolání vyhovět z důvodu, že na rozdíl od toho, co vyplývá z rozhodnutí ze dne 14. května 2013, mělo být rozhodnuto, že skutečnosti, důkazy a vyjádření byly předloženy na podporu námitky.
Dne 27. srpna 2013 přihlašovatelka ochranné známky Evropské unie souhlasila s přezkumem podle čl. 62 odst. 2 nařízení č. 207/2009. Dne 9. října 2013 kancelář odvolacího senátu informovala žalobkyni, že námitkové oddělení přezkoumalo své rozhodnutí ze dne 14. května 2013, odvolací řízení je ukončeno a poplatek za odvolání bude vrácen.
Námitkové řízení pokračovalo a rozhodnutím ze dne 17. října 2013 námitkové oddělení vyhovělo námitce a zamítlo přihlášku ochranné známky Evropské unie. Toto rozhodnutí nabylo právní moci, neboť se proti němu účastníci řízení neodvolali.
V dopisech ze dne 10. února a 24. března 2014 žalobkyně požádala EUIPO o náhradu škody podle čl. 118 odst. 3 nařízení č. 207/2009, a to ve výši 2498 eur z titulu nákladů na zastupování advokátem při napadení rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013.
Dopisem ze dne 2. května 2014 EUIPO žádost žalobkyně zamítl.
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 26. září 2014 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Žalobkyně navrhuje, aby Tribunál:
—
uložil EUIPO povinnost zaplatit částku 2498 eur, navýšenou o úroky ve výši pěti procentních bodů nad rámec základní úrokové sazby, a to od podání žaloby;
—
uložil EUIPO náhradu nákladů řízení, včetně nákladů na zastoupení advokátem.
EUIPO navrhuje, aby Tribunál:
—
žalobu zamítl;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Na návrh soudce zpravodaje Tribunál rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 svého jednacího řádu vyzval účastníky řízení k předložení některých dokumentů a položil jim písemné otázky, přičemž je vyzval, aby na tyto otázky částečně odpověděli před jednáním a částečně během něj.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 30. září 2016.
Právní otázky
V rámci projednávané žaloby na náhradu škody se žalobkyně domáhá náhrady majetkové újmy, která spočívá v nákladech na zastupování advokátem, jež vynaložila v rámci odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013 (viz bod 12 výše).
Žalobkyně tvrdí, že tři podmínky umožňující založit mimosmluvní odpovědnost EUIPO na základě čl. 118 odst. 3 nařízení č. 207/2009 jsou v projednávané věci splněny. Zaprvé je žalobkyně toho názoru, že rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013 je protiprávním aktem, který představuje dostatečně závažné porušení práva ve smyslu judikatury v oblasti mimosmluvní odpovědnosti, v rozsahu, v němž je založeno na nesprávném použití pravidla 19 odst. 2 písm. a) nařízení č. 2868/95 a bylo přijato v rozporu se zásadou dobré víry a zákazem jednat rozporně. Žalobkyně totiž v tomto ohledu uvádí, že tímto rozhodnutím byla její námitka zamítnuta z důvodu, že nepředložila důkaz o existenci, platnosti a rozsahu ochrany starší ochranné známky, ačkoli podle informací, které jí byly sděleny v dopise ze dne 22. června 2012 (viz bod 4 výše), není tento důkaz požadován v takových případech, jako je případ dotčený v projednávané věci, kdy je námitka založena na mezinárodním zápisu s vyznačením Unie a jednacím jazykem je angličtina.
Zadruhé skutečnost, že EUIPO takto nesprávně uplatnil právní předpisy, přinutila žalobkyni podat odvolání a způsobila škody odpovídající nákladům na zastupování advokátem při tomto odvolání.
Zatřetí podle žalobkyně existuje přímá příčinná souvislost mezi těmito náklady a protiprávním aktem EUIPO, neboť žalobkyně byla nucena využít služeb advokáta pro účely přezkumu legality rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013.
EUIPO zpochybňuje opodstatněnost těchto tvrzení.
Podle čl. 340 druhého pododstavce SFEU nahradí Unie v souladu s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států škody způsobené jejími orgány nebo jejími zaměstnanci při výkonu jejich funkce.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že z ustálené judikatury plyne, že vznik mimosmluvní odpovědnosti Unie ve smyslu čl. 340 druhého pododstavce SFEU za protiprávní jednání jejích orgánů nebo institucí je vázán na splnění souboru podmínek, kterými jsou protiprávnost vytýkaného jednání, skutečná existence škody a existence příčinné souvislosti mezi tímto jednáním a uplatňovanou škodou (rozsudek ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS,
26/81
,
EU:C:1982:318
, bod
; viz rovněž rozsudek ze dne 9. listopadu 2006, Agraz a další v. Komise,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, bod
a citovaná judikatura). Tyto zásady se
mutatis mutandis
uplatní i na mimosmluvní odpovědnost Unie – ve smyslu téhož ustanovení – za protiprávní jednání a škodu způsobenou jedním z jejích jiných subjektů, jakým je EUIPO, kterou je posledně uvedený na základě čl. 118 odst. 3 nařízení č. 207/2009 povinen nahradit (viz rozsudek ze dne 27. dubna 2016, European Dynamics Luxembourg a další v. EUIPO,
T‑556/11
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2016:248
, bod
a citovaná judikatura).
Rovněž je třeba připomenout, že vzhledem ke kumulativnímu charakteru těchto podmínek musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu, pokud některá z těchto podmínek není splněna, aniž je nezbytné zkoumat ostatní podmínky (rozsudky ze dne 15. září 1994, KYDEP v. Rada a Komise,
C‑146/91
,
EU:C:1994:329
, body
a
, a ze dne 20. února 2002, Förde-Reederei v. Rada a Komise,
T‑170/00
,
EU:T:2002:34
, bod
). Unijní soud kromě toho není povinen zkoumat tyto podmínky v předem daném pořadí (rozsudek ze dne 9. září 1999, Lucaccioni v. Komise,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
, bod
).
Tribunál má za to, že je třeba nejprve přezkoumat existenci příčinné souvislosti mezi údajně protiprávním jednáním EUIPO, a sice přijetím rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013, a uplatňovanou újmou spočívající v nákladech na zastupování advokátem, které žalobkyně vynaložila za účelem podání odvolání proti tomuto rozhodnutí.
V tomto ohledu z judikatury vyplývá, že Unii lze činit odpovědnou pouze za škodu, která dostatečně přímo vyplývá z protiprávního jednání dotčeného orgánu (rozsudek ze dne 4. října 1979, Dumortier a další v. Rada,
64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79
,
EU:C:1979:223
, bod
). Žalobkyni přísluší předložit důkaz o existenci takové souvislosti (rozsudek ze dne 30. ledna 1992, Finsider a další v. Komise,
C‑363/88 a C‑364/88
,
EU:C:1992:44
, bod
).
Žalobkyně v podstatě tvrdí, že existuje přímá příčinná souvislost mezi náklady na zastupování advokátem při podání odvolání proti rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013 a protiprávním jednáním EUIPO spočívajícím v přijetí tohoto rozhodnutí, jelikož byla nucena využít služeb advokáta za účelem přezkumu legality uvedeného rozhodnutí, a to zejména z důvodů týkajících se povinnosti minimalizovat škody.
EUIPO připomíná, že podle článku 92 nařízení č. 207/2009 není zastoupení advokátem v řízeních před EUIPO povinné. Je-li však takové zastoupení zajištěno, ustanovení nařízení č. 207/2009 a nařízení č. 2868/95 upravují rozdělení a stanovení nákladů na toto zastoupení. Podle EUIPO proto žalobu podle čl. 118 odst. 3 nařízení č. 207/2009 nelze podat za účelem uplatnění nákladů na zastoupení v odvolacím řízení před odděleními EUIPO, jelikož taková žaloba může vést k obcházení taxativních pravidel uvedených v nařízení č. 207/2009 a týkajících se rozdělení a stanovení nákladů.
V tomto ohledu z ustálené judikatury vyplývá, že není-li zastoupení advokátem nebo poradcem v postupu před zahájením soudního řízení povinné, neexistuje příčinná souvislost mezi údajnou škodou, tedy náklady na takové zastoupení, a jednáním, které lze případně vytýkat orgánu nebo subjektu. Ačkoli totiž nelze dotyčné osobě zakázat, aby si již v této fázi zajistila poradenství advokáta, jedná se o její vlastní volbu, která proto nemůže být přičtena dotyčnému orgánu nebo subjektu (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. března 1978, Herpels v. Komise,
54/77
,
EU:C:1978:45
, body
až
; ze dne 28. června 2007, Internationaler Hilfsfonds v. Komise,
C‑331/05 P
,
EU:C:2007:390
, body
až
, a ze dne 8. července 2008, Franchet a Byk v. Komise,
T‑48/05
,
EU:T:2008:257
, body
a
).
Z článku 92 nařízení č. 207/2009 v projednávané věci vyplývá, že před odděleními EUIPO nemusí být advokátem zastoupen takový účastník řízení, jako je žalobkyně, který má své bydliště, sídlo nebo skutečnou průmyslovou či obchodní pobočku na území Unie. Náklady na zastupování advokátem, které v projednávané věci vynaložila žalobkyně, jsou tedy důsledkem její vlastní volby a nelze je přímo přičítat EUIPO. Příčinná souvislost mezi údajně protiprávním jednáním EUIPO a náklady na zastupování advokátem, které vynaložila žalobkyně za účelem odvolacího řízení, tedy neexistuje.
Argument žalobkyně, že pro účely napadení rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013 musela být zastupována advokátem, aby „minimalizovala škody“, nemůže tento závěr zpochybnit. Takovým argumentem totiž žalobkyně prohlašuje, že existovala příčinná souvislost mezi jednáním orgánu a uplatňovanou újmou, a tvrdí, že prokázala řádnou péči, když přijala opatření nezbytná k omezení případné újmy, a nenarušila tak svým vlastním jednáním příčinnou souvislost (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 27. března 1990, Grifoni v. Komise,
C‑308/87
,
EU:C:1990:134
, body
a
, a ze dne 19. května 1992, Mulder a další v. Rada a Komise,
C‑104/89 a C‑37/90
,
EU:C:1992:217
, bod
). V projednávané věci přitom chybí právě příčinná souvislost. Otázka, zda žalobkyně tím, že využila rady advokáta, omezila rozsah případné újmy, je tedy v projednávané věci irelevantní.
S ohledem na výše uvedené a na kumulativní charakter podmínek vzniku mimosmluvní odpovědnosti orgánů, institucí a jiných subjektů Unie je třeba žalobu na náhradu škody zamítnout v plném rozsahu, jelikož žalobkyně neprokázala existenci přímé příčinné souvislosti mezi údajně protiprávním jednáním EUIPO a uplatňovanou újmou, a ostatní podmínky vzniku uvedené odpovědnosti není nutné zkoumat.
Jen pro úplnost je třeba, podobně jak to činí EUIPO, rovněž uvést, že i když v řízeních před EUIPO není zastoupení advokátem povinné, článek 85 nařízení č. 207/2009 a článek 94 nařízení č. 2868/95 stanoví pravidla pro rozdělení nákladů a meze tarifů pro nahraditelné náklady, pokud jeden z účastníků řízení určí zástupce. Žalobkyně však správně zdůrazňuje – s čímž EUIPO v podstatě souhlasí – že tato ustanovení se uplatní jen v rámci námitkového řízení a týkají se rozdělení nákladů mezi účastníky tohoto řízení.
V tomto ohledu je třeba rovněž poznamenat, jak uvádí EUIPO, že žádné ustanovení nařízení č. 207/2009 ani nařízení č. 2868/95 nestanoví náhradu vzniklých nákladů na zastupování advokátem v souvislosti s odvoláním, pokud oddělení, které napadené rozhodnutí vydalo, rozhodne stejně jako v projednávaném případě o jeho přezkumu podle článku 62 nařízení č. 207/2009. Žádné ustanovení těchto nařízení zejména nestanoví, že EUIPO nahradí účastníku, který v řízení uspěl, náklady na zastupování advokátem v rámci takového řízení. Pouze vrácení poplatku za odvolání je stanoveno v pravidle 51 písm. a) nařízení č. 2868/95, podle kterého oddělení, jehož rozhodnutí bylo napadeno, rozhodne o vrácení poplatku za odvolání, jestliže vyhoví přezkoumání podle článku 61 nebo článku 62 nařízení č. 207/2009. Žalobkyně v projednávané věci nezpochybňuje, že EUIPO jí poplatek za odvolání vrátil.
Z výše uvedeného vyplývá, že pokud by byla žalobkyni přiznána náhrada nákladů na zastupování advokátem, které vynaložila v souvislosti s odvoláním proti rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013, vedlo by to k obejití režimu nákladů na zastoupení, který stanoví nařízení č. 207/2009 a nařízení č. 2868/95 (obdobně viz rozsudek ze dne 8. listopadu 2011, Idromacchine a další v. Komise,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
, bod
a citovaná judikatura).
Žaloba musí být proto zamítnuta.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Avšak podle čl. 135 odst. 2 téhož jednacího řádu může Tribunál uložit účastníku řízení, a to i když měl úspěch ve věci, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů řízení, odůvodňuje-li to jeho chování, a to i před zahájením řízení, zejména pokud způsobil druhému účastníku řízení náklady, které Tribunál posoudí jako náklady způsobené bezdůvodně nebo zlovolně.
Podle judikatury je třeba použít toto ustanovení v případě, že orgán nebo jiný subjekt Unie napomohly svým jednáním ke vzniku sporu [viz rozsudek ze dne 8. července 2015, European Dynamics Luxembourg a další v. Komise,
T‑536/11
,
EU:T:2015:476
, bod
(nezveřejněný) a citovaná judikatura].
V projednávané věci EUIPO nezpochybňuje, že dopis ze dne 22. června 2012 zaslaný žalobkyni obsahoval informaci, že je-li námitka stejně jako v projednávaném případě založena na mezinárodním zápisu s vyznačením Unie a jednacím jazykem je – stejně jako v projednávaném případě – zejména angličtina, osoba, která podala námitku, nemusí předložit žádný důkaz o tomto starším právu. Tato informace byla kromě toho v souladu s platnou praxí EUIPO v případě námitek, které byly stejně jako námitka žalobkyně podány před 1. červencem 2012, což EUIPO rovněž nezpochybňuje. Navzdory této informaci a této praxi však námitkové oddělení zamítlo námitku žalobkyně právě z důvodu, že žalobkyně neprokázala existenci, platnost a rozsah ochrany starší ochranné známky.
Takové jednání EUIPO přinutilo žalobkyni, aby proti rozhodnutí námitkového oddělení ze dne 14. května 2013 podala odvolání. Vzhledem k tomu, že žalobkyně nemohla získat zpět náklady spojené se zastupováním advokátem při podání tohoto odvolání na základě nařízení č. 207/2009 a nařízení č. 2868/95, jak vyplývá z bodů 35 a 36 výše, mohla mít za to, že žaloba na náhradu škody je jedinou možností, jak se domoci toho, aby jí EUIPO tyto náklady nahradil.
Podání projednávané žaloby mělo tedy svůj původ v jednání EUIPO během řízení, které před ním probíhalo. Bez ohledu na zamítnutí projednávané žaloby tak budou okolnosti projednávaného případu správně zohledněny rozhodnutím, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (první senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Novar GmbH
a Úřad Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO) ponesou každý vlastní náklady řízení.

Kanninen
Buttigieg
Calvo-Sotelo Ibáñez-Martín
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 17. února 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.