CELEX: 62021CJ0264
Præjudiciel forelæggelse
direktiv 85/374/EØF
produktansvar
artikel 3, stk. 1
begrebet »producent«
enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent, eller som tillader, at det anbringes

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar (
EFT 1985, L 210, s. 29
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999 (
EFT 1999, L 141, s. 20
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem forsikringsselskabet Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia (herefter »Fennia«) og Koninklijke Philips NV vedrørende erstatning for skade forårsaget af en brand, der er opstået i en kaffemaskine.
Retsforskrifter
EU-retten
Fjerde og femte betragtning til direktiv 85/374 lyder som følger:
»[B]eskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt[,] at enhver, der har andel i produktionsprocessen, skal kunne gøres ansvarlig, for så vidt som et færdigt produkt eller et delprodukt af et sådant eller et leveret materiale lider af en defekt; af samme grund omfatter ansvaret importører af produkter fremstillet uden for Fællesskabet samt enhver, der præsenterer sig som producent i eget navn eller med sit eget mærke eller kendetegn, samt enhver, der leverer et produkt, hvis producent ikke kan identificeres[.]
[S]åfremt flere personer hæfter for den samme skade, er det af hensyn til beskyttelsen af forbrugerne nødvendigt, at skadelidte kan kræve fuld skadeserstatning hos hver enkelt.«
Dette direktivs artikel 1 er affattet således:
»En producent er ansvarlig for skade, der forårsages af en defekt ved hans produkt.«
Det nævnte direktivs artikel 3, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Ved »producent« forstås fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent.«
Samme direktivs artikel 5 fastsætter:
»Såfremt flere personer i henhold til bestemmelserne i dette direktiv er ansvarlige for samme skade, hæfter de solidarisk, og uden at nationale bestemmelser om regres berøres.«
Finsk ret
§ 5 i tuotevastuulaki (694/1990) (lov om produktansvar nr. 694/1990) i den affattelse, der finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i hovedsagen, og som gennemfører artikel 3 i direktiv 85/374 i den finske retsorden, bestemmer i stk. 1, at forpligtelsen til at betale erstatning i første omgang påhviler den, der har produceret eller fremstillet det defekte produkt, og i anden omgang den, der har solgt det skadevoldende produkt som sit eget, hvis den pågældendes navn, mærke eller andet kendetegn er blevet anbragt på produktet.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Fennia udbetalte i henhold til en boligforsikring erstatning på 58879,10 EUR til en forbruger for skader forårsaget af en brand. Dagen før branden havde forbrugeren af en forhandler købt en kaffemaskine af mærket Philips Saeco Xsmall HD 8743/11. Det fremgik af den ulykkesrapport, som brandvæsenet udarbejdede, at den omhandlede kaffemaskine havde forårsaget branden.
Denne kaffemaskine var fremstillet i Rumænien af Saeco International Group SpA, som er et datterselskab af Koninklijke Philips. Tegnene Philips og Saeco, som er varemærker, der er registreret af Koninklijke Philips, var anbragt på den nævnte kaffemaskine og på dens emballage. Desuden var denne kaffemaskine forsynet med CE-mærkning, som var påført tegnet Saeco, en adresse i Italien og angivelsen »fremstillet i Rumænien«. Koninklijke Philips ejer et datterselskab i Finland, Philips Oy, som dér sælger husholdningsapparater under varemærket Philips, herunder den omhandlede kaffemaskine.
Fennia, som er indtrådt i forbrugerens rettigheder efter at have betalt erstatning til denne, anlagde sag mod Koninklijke Philips med påstand om erstatning for produktansvar. Koninklijke Philips nedlagde påstand om frifindelse og gjorde gældende, at selskabet ikke var producent af den omhandlede kaffemaskine.
Käräjäoikeus (ret i første instans, Finland) fandt, at Koninklijke Philips havde solgt den omhandlede kaffemaskine under selskabets varemærke i Finland, og at det var ansvarligt for den skade, der var forårsaget af en defekt ved dette produkt.
Hovioikeus (appeldomstol, Finland), for hvilken Koninklijke Philips havde iværksat appel til prøvelse af dommen i første instans, fastslog, at det ikke var blevet godtgjort, at Koninklijke Philips havde solgt denne kaffemaskine i Finland som sit eget produkt. Hovioikeus (appeldomstol) var af den opfattelse, at Koninklijke Philips ikke var ansvarlig for den skade, der var forårsaget af det omhandlede produkt, og frifandt selskabet.
Fennia har iværksat appel til prøvelse af hovioikeus’ (appeldomstol) afgørelse ved den forelæggende ret, Korkein oikeus (øverste domstol, Finland), som antog appellen til realitetsbehandling for så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt Koninklijke Philips i henhold til lov om produktansvar er ansvarlig for den skade, som forårsages af en kaffemaskine, der er forsynet med selskabets varemærke, og som er fremstillet af dets datterselskab.
Den forelæggende ret ønsker oplyst, hvorledes udtrykket »enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent« i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal forstås. Den forelæggende ret ønsker navnlig oplyst, om andre kriterier ud over anbringelsen af varemærket skal være opfyldt for, at varemærkeindehaveren kan anses for at være den, der udgiver sig for at være det pågældende produkts producent, eller om der skal tages hensyn til visse elementer, der kan udelukke ansvar, såsom den omstændighed, at de angivelser, der er påført produktet, viser, at producenten er en anden virksomhed end varemærkeindehaveren. Den forelæggende ret er af den opfattelse, at producenten er »den, der bedst er i stand til« at forhindre, at et produkt kan forvolde sådanne skader.
På denne baggrund har Korkein oikeus (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Forudsætter begrebet »producent« som omhandlet i […] artikel 3, stk. 1, [i direktiv 85/374,] at en person, der anbringer sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet [, eller som] tillader, at det anbringes, også på anden måde udgiver sig for at være produktets producent?
2)
Såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende: Ud fra hvilke synspunkter bedømmes det, om den pågældende udgiver sig for at være producent af produktet? Er det relevant for denne bedømmelse, at et produkt blev produceret af et datterselskab til varemærkeindehaveren og solgt af et andet datterselskab?«
De præjudicielle spørgsmål
Formaliteten
Koninklijke Philips er i det væsentlige af den opfattelse, at de præjudicielle spørgsmål ikke kan antages til realitetsbehandling med den begrundelse, at de ikke er relevante for afgørelsen af tvisten i hovedsagen, eftersom erstatning for produktansvar i henhold til § 5, stk. 1, i lov om produktansvar er betinget af, at produktet sælges af den, hvis mærke eller andet kendetegn er blevet anbragt herpå. Inden for rammerne af hovedsagen er det imidlertid på ingen måde blev påvist, at der er sket et sådant salg.
Herved bemærkes, at det i henhold til fast retspraksis, hvorefter det inden for rammerne af en procedure i henhold til artikel 267 TEUF, som er baseret på en klar adskillelse mellem de nationale retters og Domstolens funktioner, alene er den nationale ret, der har kompetence til at fastlægge og vurdere hovedsagens faktiske omstændigheder og til at fortolke og anvende den nationale ret. Det tilkommer ligeledes udelukkende den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere såvel nødvendigheden som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom (dom af 26.5.2011, Stichting Natuur en Milieu m.fl.,
C-165/09 – C-167/09
,
EU:C:2011:348
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Da det alene er den forelæggende ret, der har kompetence til at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der verserer for den, skal Domstolen i princippet begrænse sin prøvelse til de forhold, som den forelæggende ret har besluttet at forelægge for den, og henholde sig til det, som denne retsinstans anser for godtgjort, og Domstolen kan ikke være bundet af hypoteser, der fremføres af en af parterne i hovedsagen (dom af 2.4.2020, Coty Germany,
C-567/18
,
EU:C:2020:267
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen er ikke forpligtet til at træffe afgørelse, bl.a. når det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, eller når problemet er af hypotetisk karakter (dom af 26.5.2011, Stichting Natuur en Milieu m.fl.,
C-165/09 – C-167/09
,
EU:C:2011:348
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Dette er imidlertid ikke tilfældet i den foreliggende sag.
Som det fremgår af forelæggelsesafgørelsen og som anført i denne doms præmis 11 og 12, fandt käräjäoikeus (ret i første instans), at Koninklijke Philips havde solgt kaffemaskinen forsynet med selskabets varemærke i Finland, mens hovioikeus (appeldomstol) fastslog, at det ikke var godtgjort, at Koninklijke Philips havde solgt denne kaffemaskine i Finland som selskabets eget produkt. Da de kompetente retsinstanser ikke er enige om, hvorledes de faktiske omstændigheder skal bedømmes i henhold til national ret, og da den forelæggende ret er af den opfattelse, at det ikke kan udelukkes, at Koninklijke Philips er ansvarlig for det omhandlede defekte produkt, fremgår det imidlertid ikke åbenbart, at de forelagte spørgsmål har hypotetisk karakter i forhold til den bedømmelse, som den nationale ret skal foretage i forbindelse med tvisten i hovedsagen.
Anmodningen om præjudiciel afgørelse skal derfor antages til realitetsbehandling.
Realiteten
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at det i denne bestemmelse omhandlede begreb »producent« forudsætter, at den person, der anbringer sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet, eller som tillader, at det anbringes, også på anden måde udgiver sig for at være produktets producent.
I overensstemmelse med fast praksis skal der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot tages hensyn til dennes ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori den indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som den udgør en del af (dom af 17.12.2020, CLCV m.fl. (Manipulationsanordning anvendt på en dieselmotor),
C-693/18
,
EU:C:2020:1040
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det første bemærkes, at det af selve ordlyden af artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 fremgår, at »[v]ed »producent« forstås fabrikanten af et færdigt produkt, producenten af en råvare eller fabrikanten af et delprodukt, samt enhver person, der ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet udgiver sig for at være dets producent«.
Artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 indeholder således i det væsentlige to alternativer, hvoraf kun det første vedrører den, der i det mindste delvist er involveret i processen for fremstilling af produktet. Det andet omhandler derimod den, der udgiver sig for at være producent ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet.
Det fremgår således af denne bestemmelses klare og utvetydige ordlyd, at det ikke er nødvendigt, at den, der udgiver sig for at være producent, deltager i processen for fremstillingen af produktet, for at denne kan kvalificeres som »producent« i den nævnte bestemmelses forstand.
Endvidere fremgår det af Domstolens praksis, at kredsen af ansvarssubjekter, som skadelidte kan rette krav mod i medfør af den ansvarsordning, som er indført ved direktiv 85/374, er afgrænset i dets artikel 1 og 3, og at eftersom direktivet har til formål at gennemføre en totalharmonisering inden for sit anvendelsesområde, må afgrænsningen af kredsen af ansvarssubjekter i de nævnte artikler anses for udtømmende (dom af 10.1.2006, Skov og Bilka,
C-402/03
,
EU:C:2006:6
, præmis
og
).
Denne afgrænsning af kredsen af ansvarssubjekter kan derfor ikke være betinget af, at der fastsættes yderligere kriterier, som ikke fremgår af ordlyden af artikel 1 og 3 i direktiv 85/374.
Eftersom det andet alternativ i definitionen i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 ikke indeholder yderligere kriterier, fremgår det af ordlyden af denne bestemmelse, at det afgørende for kvalificeringen som »producent« i den nævnte bestemmelses forstand er den omstændighed, at et kendetegn anbringes på et produkt af den person, som dette kendetegn identificerer, eller af en person, som har fået tilladelse hertil.
Hvad for det andet angår den sammenhæng, som artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 indgår i, og det formål, der forfølges hermed, fremgår det af fjerde og femte betragtning til dette direktiv og af dets artikel 5, at EU-lovgiver ønskede at anlægge en bred forståelse af begrebet »producent« for at beskytte forbrugeren.
Det fremgår af fjerde betragtning til direktiv 85/374, at beskyttelsen af forbrugerne gør det nødvendigt, at enhver, der præsenterer sig som producent ved at anbringe sit navn eller sit eget mærke eller kendetegn på produktet, skal kunne gøres ansvarlig på samme måde som den egentlige producent. Desuden fremgår det såvel af dette direktivs artikel 5 som af femte betragtning hertil, at det ansvar, som påhviler den person, der præsenterer sig som producent, er det samme, som den egentlige producent ifalder, og at forbrugeren frit kan vælge at kræve fuld erstatning for skaden hos hver enkelt af dem, idet de hæfter solidarisk.
Det fremgår således, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 har til formål at gøre det lettere at identificere den egentlige producent af det omhandlede defekte produkt. I denne henseende fremgår det af begrundelsen vedrørende artikel 2 i Kommissionens forslag til direktiv af 9. september 1976, der ligger til grund for direktiv 85/374, som uden indholdsmæssige ændringer er blevet til direktivets artikel 3, at EU-lovgiver var af den opfattelse, at forbrugerbeskyttelsen ikke ville være tilstrækkelig, hvis distributøren kunne »henvise« forbrugeren til producenten, som forbrugeren muligvis ikke kender.
Det skal endvidere bemærkes, at den person, der udgiver sig for at være producent ved at anbringe sit navn, mærke eller andet kendetegn på det omhandlede produkt, giver indtryk af at være involveret i fremstillingsprocessen eller at påtage sig ansvaret herfor. Brugen af disse angivelser indebærer derfor, at denne person anvender sin anseelse med henblik på at gøre produktet mere attraktivt for forbrugerne, hvilket til gengæld må medføre, at den pågældende kan ifalde ansvar for denne brug.
Eftersom flere personer kan anses for at være producenter, og forbrugeren kan rejse sit krav mod en hvilken som helst af dem, er det, som den tjekkiske regering med rette har anført, og i modsætning til, hvad den forelæggende ret synes at hævde, i øvrigt ikke relevant at identificere en enkelt person, som ansvaret »mest hensigtsmæssigt« kan pålægges, og som forbrugeren skal gøre sine rettigheder gældende over for.
Det følger heraf, at det ikke kan kræves, at den, der anbringer sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet, eller som tillader, at det anbringes, også på anden måde skal udgive sig for at være produktets producent for at blive anset for at være »producent« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374.
I modsætning til, hvad Koninklijke Philips har gjort gældende, skal det derfor fastslås, at en fordeling af ansvaret mellem Koninklijke Philips og Saeco International Group i hovedsagen ikke har nogen virkning i forhold til forbrugeren, som netop ikke skal påføres ulempen ved at skulle identificere den egentlige producent for at kunne rejse sit erstatningskrav.
På baggrund af ovenfor anførte betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at artikel 3, stk. 1, i direktiv 85/374 skal fortolkes således, at det i denne bestemmelse omhandlede begreb »producent« ikke forudsætter, at den person, der anbringer sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet, eller som tillader, at det anbringes, også på anden måde udgiver sig for at være produktets producent.
Det andet spørgsmål
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tiende Afdeling) for ret:

Artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 85/374/EØF af 25. juli 1985 om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/34/EF af 10. maj 1999 skal fortolkes således, at det i denne bestemmelse omhandlede begreb »producent« ikke forudsætter, at den person, der anbringer sit navn, mærke eller andet kendetegn på produktet, eller som tillader, at det anbringes, også på anden måde udgiver sig for at være produktets producent.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: finsk.