CELEX: 62021CJ0264
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 85/374/EHS
Zodpovednosť za chybné výrobky
Článok 3 ods. 1
Pojem ‚výrobca‘
Ktorákoľvek osoba uvádzaná ako výrobca, ktorá uviedla alebo dovolila uviesť na výrobku svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky (
Ú. v. ES L 210, 1985, s. 29
; Mim. vyd. 15/001, s. 257), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 1999/34/ES z 10. mája 1999 (
Ú. v. ES L 141, 1999, s. 20
; Mim. vyd. 15/001, s. 257).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi poisťovňou Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia (ďalej len „Fennia“) a spoločnosťou Koninklijke Philips NV vo veci náhrady škôd v dôsledku požiaru spôsobeného kávovarom.
Právny rámec
Právo Únie
Štvrté a piate odôvodnenie smernice 85/374 znejú takto:
„keďže ochrana spotrebiteľa si vyžaduje, aby všetci výrobcovia zapojení do výrobného procesu podliehali zodpovednosti, ak ich konečný výrobok, súčiastka alebo surovina, ktorú dodali, bola chybná; keďže z toho istého dôvodu by sa mala zodpovednosť rozšíriť na dovozcov výrobkov do spoločenstva a na osoby, ktoré sa sami označujú za výrobcov pripojením [uvedením –
neoficiálny preklad
] svojho mena, obchodnej značky [ochrannej známky –
neoficiálny preklad
] alebo iného rozlišovacieho znaku, alebo ktoré dodávajú výrobok neznámeho výrobcu;
keďže v situáciách, kde je za tú istú škodu zodpovedných viacero osôb, si ochrana spotrebiteľa vyžaduje, aby poškodená osoba bola oprávnená požadovať plnú náhradu škody od ktorejkoľvek z nich“.
Článok 1 tejto smernice uvádza:
„Výrobca je zodpovedný za škodu spôsobenú chybou svojho výrobku.“
V zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice:
„‚Výrobcom‘ sa označuje výrobca finálneho výrobku, výrobca akejkoľvek suroviny alebo výrobca súčiastky, zároveň ktorákoľvek osoba, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej značky [ochrannej známky –
neoficiálny preklad
] alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca.“
Článok 5 tej istej smernice stanovuje:
„V zmysle ustanovenia tejto smernice, ak sú za tú istú škodu zodpovedné dve alebo viac osôb, mali by byť spoločne i jednotlivo zodpovedn[é] bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sa týkajú oprávnenia na príspevok alebo odvolávania sa.“
Fínske právo
§ 5 tuotevastuulaki (694/1990) [zákon o zodpovednosti za chybné výrobky (č. 694/1990)] v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej, ktorým sa vo fínskom právom poriadku vykonáva článok 3 smernice 85/374, vo svojom odseku 1 stanovuje, že povinnosť nahradiť škodu má v prvom rade ten, kto chybný výrobok vyrobil alebo zhotovil, a v druhom rade ten, kto výrobok, ktorý spôsobil škodu, uviedol na trh ako svoj vlastný s tým, že na výrobku bolo uvedené jeho meno, ochranná známka alebo iný rozlišovací znak.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Spoločnosť Fennia nahradila spotrebiteľovi škodu spôsobenú požiarom vo výške 58879,10 eura v rámci poistenia domácnosti. Deň pred požiarom si spotrebiteľ kúpil od distribútora kávovar značky Philips Saeco Xsmall HD 8743/11. V správe o nehode, ktorú vypracovali hasiči, bolo uvedené, že príčinou požiaru bol dotknutý kávovar.
Tento kávovar bol vyrobený v Rumunsku spoločnosťou Saeco International Group SpA, dcérskou spoločnosťou spoločnosti Koninklijke Philips. Na kávovare a jeho obale boli umiestnené značky Philips a Saeco, ktoré sú ochrannými známkami zapísanými v prospech spoločnosti Koninklijke Philips. Okrem toho mal ten istý kávovar označenie CE so značkou Saeco, adresou v Taliansku a údajom „vyrobený v Rumunsku“. Koninklijke Philips vlastní vo Fínsku dcérsku spoločnosť Philips Oy, ktorá uvádza na trh domáce spotrebiče označené ochrannou známkou Philips, okrem iného aj dotknutý kávovar.
Fennia, ktorá po vyplatení poistného plnenia vstúpila do práv spotrebiteľa, podala proti spoločnosti Koninklijke Philips žalobu o náhradu škody z dôvodu zodpovednosti za chybné výrobky. Koninklijke Philips tvrdí, že žalobu treba zamietnuť, pretože nie je výrobcom predmetného kávovaru.
Käräjäoikeus (Súd prvého stupňa, Fínsko) konštatoval, že Koninklijke Philips uviedla na trh vo Fínsku predmetný kávovar označený jej ochrannou známkou a že je zodpovedná za škodu spôsobenú chybou tohto výrobku.
Hovioikeus (Odvolací súd, Fínsko), na ktorý Koninklijke Philips podala odvolanie proti prvostupňovému rozsudku, rozhodol, že nebolo preukázané, že Koninklijke Philips uviedla tento kávovar na trh vo Fínsku ako svoj vlastný výrobok. Tento súd rozhodol, že Koninklijke Philips nie je zodpovedná za škody spôsobené predmetným výrobkom, a odvolanie zamietol.
Vnútroštátny súd, Korkein oikeus (Najvyšší súd, Fínsko), ktorý rozhodoval o opravnom prostriedku spoločnosti Fennia proti rozhodnutiu hovioikeus (Odvolací súd), pripustil opravný prostriedok v rozsahu, v akom sa týka otázky, či je Koninklijke Philips zodpovedná podľa zákona o zodpovednosti za chybné výrobky, za škody spôsobené kávovarom označeným jej ochrannou známkou a vyrobeným jej dcérskou spoločnosťou.
Vnútroštátny súd žiada o objasnenie významu výrazu „ktorákoľvek osoba, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej značky [ochrannej známky –
neoficiálny preklad
] alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca“ uvedeného v článku 3 ods. 1 smernice 85/374. Konkrétne sa pýta, či sa okrem uvedenia ochrannej známky vyžadujú dodatočné kritériá na to, aby sa majiteľ ochrannej známky považoval za výrobcu predmetného výrobku, alebo či sa môžu zohľadniť určité okolnosti vylučujúce zodpovednosť, ako je napríklad skutočnosť, že z údajov uvedených na tomto výrobku je zrejmé, že výrobcom je iný podnik ako majiteľ ochrannej známky. Domnieva sa, že výrobca je „osoba, ktorá má najlepšie predpoklady“ na to, aby zabránila vzniku podobných škôd spôsobených výrobkom.
Práve za týchto okolností Korkein oikeus (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Predpokladá pojem výrobca v zmysle článku 3 ods. 1 [smernice 85/374], že osoba, ktorá na výrobku uviedla alebo dovolila uviesť svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak, sa môže uvádzať ako výrobca výrobku aj iným spôsobom?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aké kritériá sa majú zohľadniť pri posudzovaní toho, či sa osoba uvádza ako výrobca výrobku? Má na toto posúdenie vplyv skutočnosť, že výrobok vyrobila dcérska spoločnosť majiteľa ochrannej známky, a na trh ho uviedla iná dcérska spoločnosť?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
Koninklijke Philips v podstate tvrdí, že prejudiciálne otázky sú neprípustné z dôvodu, že nie sú relevantné na účely rozhodnutia sporu vo veci samej, keďže náhrada škody z dôvodu zodpovednosti za chybné výrobky vyžaduje, podľa § 5 ods. 1 zákona o zodpovednosti za chybné výrobky, aby výrobok na trh uviedol majiteľ ochrannej známky alebo iného rozlišovacieho znaku. Toto uvedenie na trh však nebolo v rámci sporu vo veci samej žiadnym spôsobom preukázané.
V tejto súvislosti treba na pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry má v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, výlučne vnútroštátny súd právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav veci, ako aj vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo. Rovnako prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok z 26. mája 2011, Stichting Natuur en Milieu a i.,
C‑165/09 až C‑167/09
,
EU:C:2011:348
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Keďže jedine vnútroštátny súd má právomoc zistiť a posúdiť skutkový stav sporu, ktorý mu bol predložený, Súdny dvor musí v zásade obmedziť svoje skúmanie na tie prvky posúdenia, ktoré sa mu vnútroštátny súd rozhodol poskytnúť, a musí sa preto pridŕžať situácie, ktorú uvedený súd považuje za preukázanú, a nemôže byť viazaný teóriami vyjadrenými jedným z účastníkov konania vo veci samej (rozsudok z 2. apríla 2020, Coty Germany,
C‑567/18
,
EU:C:2020:267
,
EU:C:2020:267
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor nie je povinný rozhodovať najmä vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo veci samej alebo ak ide o problém hypotetickej povahy (rozsudok z 26. mája 2011, Stichting Natuur en Milieu a i.,
C‑165/09 až C‑167/09
,
EU:C:2011:348
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci však nejde o taký prípad.
Ako totiž vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a ako bolo pripomenuté v bodoch 11 a 12 tohto rozsudku, käräjäoikeus (Súd prvého stupňa) dospel k záveru, že Koninklijke Philips uviedla na trh vo Fínsku kávovar označený svojou ochrannou známkou, zatiaľ čo hovioikeus (Odvolací súd) rozhodol, že nebolo preukázané, že Koninklijke Philips uviedla na trh tento kávovar vo Fínsku ako svoj vlastný výrobok. Keďže medzi posúdením skutkových okolností podľa vnútroštátneho práva príslušnými súdnymi orgánmi nie je zhoda a keďže vnútroštátny súd zastáva názor, že zodpovednosť spoločnosti Koninklijke Philips za predmetný chybný výrobok nemožno vylúčiť, nezdá sa, aspoň nie zjavným spôsobom, že položené otázky sú hypotetické vzhľadom na posúdenie, ktoré je vnútroštátny súd povinný vykonať vo veci samej.
V dôsledku toho treba návrh na začatie prejudiciálneho konania považovať za prípustný.
O veci samej
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 smernice 85/374 vykladať v tom zmysle, že pojem „výrobca“ uvedený v tomto ustanovení vyžaduje, aby osoba, ktorá uviedla svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak na výrobku, alebo ktorá takéto uvedenie dovolila, sa uvádzala ako výrobca výrobku aj iným spôsobom.
Podľa ustálenej judikatúry je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou [rozsudok zo 17. decembra 2020, CLCV a i. (Rušiace zariadenia na dieselových motoroch),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
, bod
, ako aj citovaná judikatúra].
V prvom rade treba uviesť, že podľa samotného znenia článku 3 ods. 1 smernice 85/374 „‚výrobcom‘ sa označuje výrobca finálneho výrobku, výrobca akejkoľvek suroviny alebo výrobca súčiastky, zároveň ktorákoľvek osoba, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej značky [ochrannej známky –
neoficiálny preklad
] alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca“.
Článok 3 ods. 1 smernice 85/374 teda v podstate obsahuje alternatívu, podľa ktorej sa len prvá časť vzťahuje na osobu, ktorá sa aspoň čiastočne podieľa na procese výroby výrobku. Druhá časť alternatívy sa naopak vzťahuje na osobu, ktorá sa uvádza ako výrobca tým, že na výrobok uvedie svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak.
Z jasného a jednoznačného znenia tohto ustanovenia teda vyplýva, že účasť osoby, ktorá sa uvádza ako výrobca v rámci výroby výrobku, nie je nevyhnutná na to, aby sa táto osoba považovala za „výrobcu“ v zmysle uvedeného ustanovenia.
Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že okruh zodpovedných osôb, voči ktorým má poškodená osoba právo podať žalobu z dôvodu režimu zodpovednosti stanoveného smernicou 85/374, je definovaný v jej článkoch 1 a 3, a že vzhľadom na skutočnosť, že táto smernica sa usiluje o úplné zosúladenie v bodoch, ktoré upravuje, musí sa vymedzenie okruhu zodpovedných osôb uskutočnené v uvedených článkoch považovať za taxatívne (rozsudok z 10. januára 2006, Skov a Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, body
a
).
Toto určenie okruhu zodpovedných osôb preto nemôže byť podmienené stanovením dodatočných kritérií, ktoré nevyplývajú zo znenia článkov 1 a 3 smernice 85/374.
Keďže definícia uvedená v druhej časti alternatívy článku 3 ods. 1 smernice 85/374 neobsahuje žiadne dodatočné kritérium, zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že práve uvedenie rozlišovacích znakov osobou uvedenou v tomto ustanovení alebo oprávnenou osobou, je základom postavenia „výrobcu“ v zmysle uvedeného ustanovenia.
Po druhé, pokiaľ ide o kontext článku 3 ods. 1 smernice 85/374 a cieľ, ktorý sleduje, zo štvrtého a piateho odôvodnenia tejto smernice, ako aj z jej článku 5 vyplýva, že normotvorca Únie chcel prijať široký výklad pojmu „výrobca“ s cieľom chrániť spotrebiteľa.
Podľa štvrtého odôvodnenia smernice 85/374 totiž ochrana spotrebiteľa vyžaduje, aby každá osoba, ktorá sa uvádza ako výrobca tým, že uvedie svoje meno, ochrannú známku alebo akýkoľvek iný rozlišovací znak na výrobku, niesla rovnakú zodpovednosť ako skutočný výrobca. Okrem toho z článku 5 tejto smernice, ako aj z jej piateho odôvodnenia vyplýva, že zodpovednosť osoby, ktorá sa uvádza ako výrobca, je rovnaká ako zodpovednosť skutočného výrobcu a že spotrebiteľ sa môže slobodne rozhodnúť, či bude požadovať plnú náhradu škody od ktorejkoľvek z nich, keďže ich zodpovednosť je spoločná a nerozdielna.
Zdá sa teda, že cieľom článku 3 ods. 1 smernice 85/374 je uľahčiť úlohu spojenú s určením skutočného výrobcu predmetného chybného výrobku. V tejto súvislosti z dôvodovej správy k článku 2 návrhu smernice Komisie z 9. septembra 1976, ktorý bol základom smernice 85/374 a ktorý sa bez podstatnej zmeny stal článkom 3 tejto smernice, vyplýva, že normotvorca Únie sa domnieval, že ochrana spotrebiteľa by nebola dostatočná, ak by distribútor mohol spotrebiteľa „odkázať“ na výrobcu, ktorý nemusí byť spotrebiteľovi známy.
Okrem toho treba poznamenať, že osoba, ktorá sa uvádza ako výrobca tým, že na dotknutý výrobok uvedie svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak, vyvoláva dojem, že sa podieľa na výrobnom procese alebo že zaň preberá zodpovednosť. Používanie týchto označení teda znamená, že táto osoba využíva svoju povesť s cieľom zatraktívniť tento výrobok v očiach spotrebiteľov, čo odôvodňuje, že na oplátku môže niesť zodpovednosť za takéto použitie.
Okrem toho, ako správne uvádza česká vláda, keďže na jednej strane môže byť za výrobcu považovaných viacero osôb, a na druhej strane môže spotrebiteľ uplatniť svoj nárok voči ktorejkoľvek z nich, hľadanie jedinej „najvhodnejšej“ zodpovednej osoby, voči ktorej by mal spotrebiteľ uplatniť svoje práva, je na rozdiel od návrhu vnútroštátneho súdu irelevantné.
Z toho vyplýva, že nemožno požadovať, aby osoba, ktorá na výrobok uviedla svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak, alebo ktorá takéto uvedenie dovolila, sa uvádzala tiež ako výrobca výrobku aj iným spôsobom, aby sa mohla považovať za „výrobcu“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 85/374.
V rozpore s tvrdením spoločnosti Koninklijke Philips je preto potrebné konštatovať, že rozdelenie zodpovednosti medzi ňu a Saeco International Group nemá vo veci samej žiadny vplyv na spotrebiteľa, ktorý musí byť zbavený povinnosti určiť skutočného výrobcu, aby vedel voči komu má smerovať svoj nárok na náhradu škody.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 smernice 85/374 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „výrobca“ uvedený v tomto ustanovení nevyžaduje, aby sa osoba, ktorá na výrobok uviedla svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak, alebo ktorá toto uvedenie dovolila, uvádzala tiež ako výrobca výrobku aj iným spôsobom.
O druhej otázke
Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku netreba odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

Článok 3 ods. 1 smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 1999/34/ES z 10. mája 1999, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „výrobca“ uvedený v tomto ustanovení nevyžaduje, aby sa osoba, ktorá na výrobok uviedla svoje meno, ochrannú známku alebo iný rozlišovací znak, alebo ktorá toto uvedenie dovolila, uvádzala tiež ako výrobca výrobku aj iným spôsobom.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: fínčina.