CELEX: 62016TJ0584
Javni uslužbenci
Pogodbeni uslužbenci za pomožne naloge
Člen 3b PZDU
Zaporedne zaposlitve uslužbenca
Pogodbe za določen čas
Odločba o nepodaljšanju
Zloraba pooblastil
Prošnja za pomoč
Pravica do izjave
Nepogodbena odgovornost

Dejansko stanje
Organ Evropskega parlamenta, pooblaščen za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP), je zaposlil tožečo stranko, HF, z zaporednimi pogodbami od 6. januarja do 14. februarja 2003, od 15. februarja do 31. marca 2003, od 1. aprila do 30. junija 2003 in od 1. do 31. julija 2003, in sicer kot pomožno uslužbenko, kar je kategorija zaposlitve, ki je bila predvidena s Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropske unije (v nadaljevanju: PZDU) v različici, veljavni pred 1. majem 2004. Tožeča stranka je bila razporejena v Avdiovizualni sektor, ki je pozneje postal oddelek (v nadaljevanju: Avdiovizualni oddelek), Direktorata za medije (v nadaljevanju: Direktorat za medije) Generalnega direktorata (GD) za informiranje in odnose z javnostmi, ki je postal GD za komuniciranje. Tam je opravljala naloge asistentke kategorije B, skupina V, razred 3.
Tožečo stranko je od 1. avgusta 2003 do 31. julija 2004 zaposlila družba s sedežem v Franciji, ki je za Parlament opravljala storitve kot organizatorka produkcije zaradi povečanja dejavnosti Avdiovizualnega oddelka v zvezi z organizacijo produkcije. Ta pogodba je bila s sporazumom med tožečo stranko in družbo izvajalko storitev podaljšana za obdobje od 1. avgusta 2004 do 31. januarja 2005, nato pa se je v skladu s pogodbo z dne 31. januarja 2005 zaposlitev tožeče stranke pri tej družbi nadaljevala za nedoločen čas.
Vendar je tožeča stranka 1. aprila 2005 prenehala opravljati dejavnosti v Parlamentu za navedeno družbo, ker jo je OPSP znova neposredno zaposlil kot pogodbeno uslužbenko, kar je kategorija zaposlitve, ki je bila uvedena s PZDU v različici, veljavni po 1. maju 2004. Tokrat je bila razvrščena v naziv 9 funkcionalne skupine III, da bi opravljala „[i]zvedbene naloge, naloge pri pripravi osnutkov, računovodske in druge enakovredne tehnične naloge, ki se opravljajo pod nadzorom uradnikov ali začasnih uslužbencev“, v okviru dela Avdiovizualnega oddelka, imenovanega „Newsdesk Hotline“ (v nadaljevanju: Newsdesk Hotline), za začetno obdobje devetih mesecev oziroma do 31. decembra 2005. Ta zaposlitev v istem nazivu in isti funkcionalni skupini je bila pogodbeno podaljšana od 1. januarja do 31. marca 2006.
V skladu s pogodbo o zaposlitvi, ki sta jo OPSP in tožeča stranka podpisala 24. oziroma 25. januarja 2006, sta se ti stranki dogovorili, da bo tožeča stranka odtlej, in sicer od 1. februarja 2006 do 31. decembra 2007, zaposlena na podlagi člena 2(b) PZDU kot začasna uslužbenka, za katero se uporablja šestmesečna poskusna doba. Ta zaposlitev je bila z zaporednima aneksoma podaljšana od 1. januarja do 31. decembra 2008 in od 1. januarja 2009 do 31. januarja 2010, to je za skupno obdobje treh let. V skladu s pogodbo, ki sta jo OPSP in tožeča stranka podpisala 26. oziroma 27. januarja 2010, sta se navedeni stranki dogovorili, da bo pogodba tožeče stranke podaljšana za dve leti in bo veljala do 31. januarja 2012. Ta pogodba je določala, da „[v] skladu s členom 8[, drugi odstavek,] PZDU ni dovoljeno nobeno dodatno podaljšanje […]“.
Tožeča stranka je bila z obvestilom Oddelka za natečaje in izbirne postopke (v nadaljevanju: Oddelek za natečaje) GD za kadrovske zadeve z dne 26. septembra 2011 obveščena, da ni dobila zadostne ocene za pripustitev k naslednji fazi notranjega natečaja Parlamenta za delovna mesta asistentov z nazivom AST 5.
S pogodbo z dne 31. januarja 2012 sta se OPSP in tožeča stranka dogovorila, da bo ta od 1. februarja do 31. julija 2012 na podlagi člena 3b PZDU zaposlena kot pogodbena uslužbenka za pomožne naloge, razvrščena v plačilni razred 1 naziva 11 funkcionalne skupine III, da bi opravljala „[i]zvedbene naloge, naloge pri pripravi osnutkov, računovodske in druge enakovredne tehnične naloge […] pod nadzorom uradnikov ali začasnih uslužbencev“. Ta zaposlitev naj bi bila tožeči stranki ponujena po neuspešni objavi razpisa prostega delovnega mesta št. 136691, ki se je nanašal za delovno mesto „avdiovizualni producent“ v funkcionalni skupini asistentov (AST), ki bi moralo biti prednostno zapolnjeno s premestitvijo uradnika.
Ta zaposlitev tožeče stranke kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge je bila z zaporednimi aneksi podaljšana od 1. avgusta do 31. decembra 2012, od 1. januarja do 31. marca 2013, od 1. aprila do 31. decembra 2013, od 1. januarja do 31. marca 2014, od 1. aprila do 30. junija 2014 in od 1. julija do 31. decembra 2014. Ta podaljšanja pogodbe so bila utemeljena z enakimi besedami, in sicer s „[p]otrebn[o] okrepit[vijo] za učinkovito delovanje službe Newsdesk Hotline Avdiovizualnega oddelka“.
Tožeča stranka je bila od 26. septembra 2014 poslana na bolniški dopust in odtlej ni nadaljevala poklicne dejavnosti v Parlamentu.
Tožeča stranka je v elektronskem dopisu z dne 20. novembra 2014 vprašala enega od svojih sodelavcev v Avdiovizualnem oddelku, ali je znano kaj novega glede podaljšanja njene pogodbe, sodelavec pa ji je 27. novembra 2014 odgovoril, da je bil pravkar obveščen, da bo njena pogodba podaljšana do 31. decembra 2015.
Medtem je uslužbenec GD za kadrovske zadeve z elektronskim dopisom z dne 26. novembra 2014 obvestil vodjo Avdiovizualnega oddelka (v nadaljevanju: vodja oddelka), da je ta generalni direktorat potrdil, da bodo pogodbe treh uslužbencev njegovega oddelka, med njimi pogodba tožeče stranke, podaljšane do 31. decembra 2015, vodja oddelka pa je to informacijo v elektronskem dopisu naslednji dan posredoval zadevnim trem uslužbencem. V tem elektronskem dopisu je pojasnil, da so bile „tri prošnje za podaljšanje pogodb pogodbenih uslužbencev za leto 2015 […] končno odobrene“, da pa je „[generalni direktor GD za kadrovske zadeve] opozoril, da bodo za leto 2016 stvari precej bolj zapletene in da je treba pričakovati občutno zmanjšanje števila pogodbenih uslužbencev“.
V tem elektronskem dopisu z dne 27. novembra 2014 je vodja oddelka navedel, da se mu zdi „zelo razumno, da se pogodbe [pogodbenih uslužbencev] podaljšajo za celotno leto [2015] in da se ne podaljšujejo več postopno za [tri] ali [šest] mesecev, zaradi česar je vse skupaj precej težavneje na poklicni in predvsem človeški ravni“. V istem elektronskem dopisu je tudi napovedal, da se bo oddelku kmalu pridružil uradnik iz funkcionalne skupine administratorjev (AD), zaposlen na podlagi natečaja na avdiovizualnem področju, katerega glavni nalogi naj bi bili koordinacija dela produkcije in odgovornost za vodenje promocijske strategije, vključno s koordinacijo službe Newsdesk Hotline in akreditacijami. Zadevni trije uslužbenci, med njimi tožeča stranka, so bili obveščeni še, da bodo njihove odgovornosti prilagojene tej novi organizaciji oddelka, katere cilj sta boljše izpolnjevanje prednostnih nalog Direktorata za medije in GD za komuniciranje ter boljši odziv na spremembe delovnih metod, ki jih je zahteval generalni sekretar Parlamenta (v nadaljevanju: generalni sekretar).
Z aneksom, ki ga je OPSP podpisal 9. decembra 2014, je bilo treba pogodbo o zaposlitvi tožeče stranke kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge podaljšati od 1. januarja 2015 do 31. marca 2015. Glede tega je bila tožeča stranka z elektronskim dopisom z dne 10. decembra 2014 obveščena, da se je „v zvezi s podaljšanjem [njene] pogodbe, o katerem [je] bil[a] pravkar obveščen[a], do 31. [marca] 2015, […] prošnja, ki je bila naslovljena na GD [za kadrovske zadeve], res nanašala na podaljšanje [njene pogodbe] za eno leto, do 31. [decembra] 2015“, da pa „je GD [za kadrovske zadeve] pred odobritvijo prošnje za podaljšanje preučil spis [tožeče stranke]“ ter da je „tako […] postalo jasno, da [ni bila] uspešn[a] v [izbirnem postopku] CAST“, in da je, „[k]adar ta pogoj ni izpolnjen, […] mogoče pogodbo odobriti le, če je odbor za izbor pogodbenih uslužbencev izdal ugodno mnenje“. V tem elektronskem dopisu je bilo pojasnjeno, da je GD za kadrovske zadeve odobril podaljšanje pogodbe tožeče stranke za tri mesece, da bi se položaj uredil z vidika tega pogoja, pri čemer je bila zadevna oseba v navedenem elektronskem dopisu pozvana, naj pravočasno izpolni prijavni obrazec in predloži vse dokumente, da bi lahko odbor za izbor pogodbenih uslužbencev (v nadaljevanju: CoSCon) še preučil njen spis na svojem sestanku januarja 2015 in da bi bilo mogoče v primeru ugodnega mnenja tega odbora njeno pogodbo potem podaljšati do 31. decembra 2015.
Tožeča stranka je 11. decembra 2014 sopodpisala aneks z dne 9. decembra 2014, ki je določal podaljšanje njene zaposlitve do 31. marca 2015. Poleg tega je tožeča stranka z dopisom prav tako z dne 11. decembra 2014, naslovljenim na generalnega sekretarja ter poslanim v vednost še predsedniku Posvetovalnega odbora za nadlegovanje in njegovo preprečevanje na delovnem mestu (v nadaljevanju: Posvetovalni odbor) ter predsedniku Parlamenta in generalnemu direktorju GD za kadrovske zadeve, na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) vložila prošnjo za pomoč v smislu člena 24 Kadrovskih predpisov (v nadaljevanju: prošnja za pomoč), saj se navedena člena na podlagi členov 92 in 117 PZDU smiselno uporabljata za pogodbene uslužbence. V utemeljitev te prošnje je trdila, da je žrtev psihičnega nadlegovanja s strani vodje oddelka, ki se kaže v njegovem ravnanju ter njegovih besedah in pisanjih zlasti na sestankih službe. V bistvu je prosila, naj se sprejmejo nujni ukrepi za njeno takojšnjo zaščito pred domnevnim nadlegovalcem in naj OPSP začne upravno preiskavo za ugotovitev resničnosti dejstev.
Vodja Oddelka za človeške vire Direktorata za vire GD za kadrovske zadeve, sicer predsednik Posvetovalnega odbora, je z dopisom z dne 13. januarja 2015 potrdil prejem prošnje za pomoč in obvestil tožečo stranko, da je bila ta prošnja posredovana generalnemu direktorju GD za kadrovske zadeve, ki bo kot OPSP odločil o njej v štirih mesecih, ob izteku katerih bi se po potrebi lahko štelo, da je nastopila odločba o zavrnitvi te prošnje za pomoč zaradi molka organa, ta odločba pa bi bila nato lahko predmet pritožbe v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov.
Svetovalec tožeče stranke je z dopisom z dne 23. januarja 2015 generalnemu direktorju GD za kadrovske zadeve med drugim sporočil, da je bil vodja oddelka obveščen o vložitvi prošnje za pomoč in o tem, da je OPSP začel upravno preiskavo. Te informacije naj bi bile namreč vključene v zapisnik sestanka Avdiovizualnega oddelka, kar naj bi pripomoglo k temu, da so določene podatke izvedeli ne le sodelavci tožeče stranke, ampak tudi nekatere osebe, ki ne delajo v instituciji. Na tem sestanku naj bi vodja oddelka tudi napovedal, da se tožeča stranka ne bo vrnila v Avdiovizualni oddelek in da je zato treba razmisliti o reorganizaciji službe Newsdesk Hotline.
Z elektronskim dopisom z dne 26. januarja 2015 je uslužbenec Oddelka za zaposlovanje pogodbenih uslužbencev in akreditiranih parlamentarnih pomočnikov (v nadaljevanju: Oddelek za zaposlovanje pogodbenih uslužbencev) Direktorata za kadrovsko strategijo (v nadaljevanju: Direktorat za kadrovsko strategijo), delujočega v okviru GD za kadrovske zadeve Generalnega sekretariata Parlamenta, tožeči stranki poslal „obvestilo o potrditvi menjave [njenega] delovnega mesta od 21. [januarja] 2015“. V tem obvestilu, prav tako z dne 26. januarja 2015, je bilo navedeno, da bo tožeča stranka z retroaktivnim učinkom od 21. januarja 2015 razporejena v Oddelek za program obiskovalcev Evropske unije (EUVP) (v nadaljevanju: Oddelek za program obiskovalcev) Direktorata za odnose z državljani GD za komuniciranje in da razen te prerazporeditve njena pogodba o zaposlitvi ne bo zajemala drugih sprememb (v nadaljevanju: odločba o prerazporeditvi).
Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je z dopisom z dne 4. februarja 2015 odgovoril na dopis svetovalca tožeče stranke z dne 23. januarja 2015, pri čemer je navedel, da je bil v zvezi z vodjo oddelka in v prid tožeče stranke sprejet ukrep premestitve v obliki njene prerazporeditve v Oddelek za program obiskovalcev. Poleg tega je generalni direktor GD za kadrovske zadeve tožeči stranki sporočil, da je po temeljiti preučitvi njenega spisa in v odgovor na njeno prošnjo za začetek upravne preiskave odločil, da se ta spis posreduje Posvetovalnemu odboru, katerega predsednik jo bo sproti obveščal o nadaljnjem razvoju dogodkov. Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je menil, da je s tem odgovoril na prošnjo za pomoč in da to povzroči „zaključitev zadeve“ tožeče stranke na njegovem področju pristojnosti (v nadaljevanju: odločba z dne 4. februarja 2015).
Svetovalec tožeče stranke je v dopisu z dne 12. februarja 2015 generalnega direktorja GD za kadrovske zadeve med drugim prosil, naj pojasni obseg ukrepa, ki ga je napovedal v svoji odločbi z dne 4. februarja 2015, in naj zlasti navede, ali je bil ukrep premestitve tožeče stranke sprejet začasno.
V obrazcu z naslovom „Prošnja za pogodbenega uslužbenca – P[odaljšanje]“, ki ga je 2. marca 2015 izpolnil in podpisal generalni direktor GD za komuniciranje, da bi bil ta obrazec nato vsaj tri tedne pred iztekom pogodbe tožeče stranke posredovan GD za kadrovske zadeve, je bilo navedeno, da generalni direktor GD za komuniciranje prosi za podaljšanje pogodbe tožeče stranke za dva meseca, to je od 1. aprila do 31. maja 2015, in da je to podaljšanje utemeljeno s potrebo po okrepitvi Oddelka za program obiskovalcev „v odgovor na povečano delovno obremenitev ob praznovanju 40 let obstoja programa [obiskovalcev], za katero bo do konca maja [2015] organizirana cela vrsta dogodkov“. V tem okviru je bilo tudi navedeno, da ta predlog „sledi odobritvi s strani odbora CoSCon [na njegovem sestanku] 25. [februarja] 2015[, ki mu je bila predložena] prošnj[a] Oddelka za zaposlovanje [pogodbenih uslužbencev in akreditiranih parlamentarnih pomočnikov Direktorata za kadrovsko strategijo] GD za kadrovske zadeve[, po] pregled[u] spisa [tožeče stranke kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge], katere pogodba [pogodbenega uslužbenca] je nasledila pogodbo [začasnega uslužbenca]“, vendar da „[tožeča stranka] ni bila med uspešnimi kandidati ne na seznamu CAST ne v prvotnem postopku CoSCon“.
Z obvestilom prav tako z dne 2. marca 2015, ki ga je poslal vodja Oddelka za natečaje in izbirne postopke Direktorata za kadrovsko strategijo, je bila tožeča stranka obveščena, da je bilo njeno ime uvrščeno na rezervni seznam za zaposlitev pogodbenih uslužbencev v funkcionalni skupini III, ki je veljaven do 29. februarja 2016.
Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je v dopisu z dne 4. marca 2015 ponovil svoje mnenje, da je z odločitvijo o posredovanju prošnje za pomoč Posvetovalnemu odboru „zaključil to zadevo na [sv]ojem področju pristojnosti“. Poleg tega je navedel, da je bil ukrep premestitve tožeče stranke iz Avdiovizualnega oddelka v Oddelek za program obiskovalcev izveden tako na zahtevo zadevne osebe, izraženo v prošnji za pomoč, kot „v interesu službe v odgovor na povečane potrebe v [Oddelku za program obiskovalcev]“ in da se mora ta prerazporeditev ohraniti do izteka njene pogodbe.
Posvetovalni odbor je z elektronskim dopisom z dne 9. marca 2015 povabil tožečo stranko na zaslišanje 25. marca 2015.
Z aneksom, ki sta ga OPSP in tožeča stranka podpisala 27. marca 2015, je bilo dogovorjeno, da bo z učinkom od 1. aprila 2015„pogodba pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge, ki je začela veljati 1. [februarja] 2012“, podaljšana do 31. maja 2015.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 24. aprila 2015 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo, prvič, zoper odločbo o prerazporeditvi, ker naj bi jo OPSP s to odločbo stalno, in ne začasno, prerazporedil v Oddelek za program obiskovalcev, drugič, zoper odločbo z dne 4. februarja 2015, s katero naj bi generalni direktor GD za kadrovske zadeve s tem, da je presodil, da je zadeva „na njegovem področju pristojnosti“ zaključena, odločil o prošnji za pomoč, ter tretjič, zoper odločbo, ki naj bi nastopila 11. aprila 2015 in s katero naj bi bila zaradi molka OPSP zavrnjena njena prošnja za pomoč.
29. aprila 2015 je bil objavljen razpis prostega delovnega mesta s številko AST/157554, ki se je nanašal na prosto delovno mesto asistenta za odnose z javnostmi in avdiovizualno področje v Avdiovizualnem oddelku, opis delovnega mesta pa je v bistvu ustrezal delu, ki ga je v tem oddelku opravljala tožeča stranka kot pogodbena uslužbenka za pomožne naloge. To delovno mesto je bilo treba zapolniti v skladu s členom 29(1)(a) Kadrovskih predpisov, to je s premestitvijo ali napredovanjem uradnika na delovno mesto. Dne 12. maja 2015 je bil objavljen razpis prostega delovnega mesta št. 11051, ki se je nanašal na še eno zaposlitev asistenta, in sicer na delovnem mestu tiskovnega predstavnika, ki je bilo prosto v Avdiovizualnem oddelku.
Tožeča stranka je 17. novembra 2015 na podlagi člena 270 PDEU v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence Evropske unije vložila tožbo, vpisano pod številko F‑142/15, s katero je predlagala, naj se za nično razglasi odločba zaradi molka OPSP, ki je po njenem mnenju nastopila 11. aprila 2015 in s katero naj bi OPSP zavrnil njeno prošnjo za pomoč, vloženo 11. decembra 2014, ter naj se Parlamentu naloži plačilo 50.000 EUR za povrnitev premoženjske škode, ki jo je domnevno utrpela. V tej zadevi je bila izdana sodba z dne 24. aprila 2017, HF/Parlament (T‑570/16).
Tožeča stranka je z elektronskim dopisom z dne 22. maja 2015, poslanim v vednost še generalnemu sekretarju, na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov zahtevala podaljšanje svoje pogodbe o zaposlitvi (v nadaljevanju: zahteva za podaljšanje pogodbe).
V zvezi s tem je v zahtevi za podaljšanje pogodbe spomnila, da čeprav jo je vodja oddelka z elektronskim dopisom z dne 26. novembra 2014 obvestil, da bo njena pogodba o zaposlitvi podaljšana do 31. decembra 2015, se je OPSP odločil njeno pogodbo podaljšati le za tri mesece in nato za dva meseca, to je od 1. januarja do 31. maja 2015. Dalje, pojasnila je, da lahko OPSP na podlagi člena 88(b) PZDU njeno pogodbo o zaposlitvi podaljša še do 31. januarja 2018 oziroma za skupno dve leti in osem mesecev. Nazadnje je tožeča stranka ob navedbi, da je na bolniškem dopustu, poudarila, da se po eni strani v Oddelku za program obiskovalcev povečujejo potrebe, kar „popolnoma utemeljuje podaljšanje [njene] pogodbe“, in da po drugi strani Avdiovizualni oddelek prav tako potrebuje okrepitev, saj sta v službi Newsdesk Hotline zaposleni le dve osebi. Splošneje je tožeča stranka menila, da tudi Direktorat za medije GD za komuniciranje potrebuje nove človeške vire.
V elektronskem dopisu z dne 28. maja 2015, ki ga je poslal uslužbenec Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje v imenu vodje tega oddelka, je bilo tožeči stranki sporočeno, da GD za komuniciranje ne namerava podaljšati njene zaposlitve kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge (v nadaljevanju: odločba z dne 28. maja 2015). Ta elektronski dopis se je nadaljeval tako:
„Kot sem vam pojasnil že med najinim pogovorom 4. februarja 2015, je ta oddelek potreboval okrepitev zaradi priprav na obsežen dogodek, in sicer štiridesetletnico EUVP, ki je bil načrtovan za 26. maj 2015. Ker po izvedbi tega dogodka potreba po okrepitvi v [O]ddelku [za program obiskovalcev] ni več utemeljena, pristojnemu organu (OPSP) nismo poslali prošnje za podaljšanje vaše pogodbe.“
Tožeča stranka je 31. maja 2015 ob 18.44 na službo Parlamenta, pristojno za upravne zadeve, naslovila elektronski dopis, v katerem je navedla, da je bila obveščena, da njena pogodba pogodbenega uslužbenca ne bo podaljšana in bo prenehala prav tega 31. maja 2015, ter to službo povprašala o korakih, ki jih mora storiti, da bi dobila nadomestilo za brezposelnost, predvideno v PZDU. Istega dne je bil tožeči stranki po njenih besedah onemogočen dostop do njenega službenega poštnega predala. Vendar je predložila elektronski dopis z dne 1. junija 2015, ki ga je ob 10.26 na njen službeni elektronski naslov v Parlamentu poslal Urad za vodenje in plačevanje posameznih pravic (PMO).
Z dopisom, ki ga je tožeči stranki 14. julija 2015 s priporočeno pošto poslal vodja Oddelka za zaposlovanje pogodbenih uslužbencev Direktorata za kadrovsko strategijo GD za kadrovske zadeve, je bila tožeča stranka opomnjena, da ji je po njenem elektronskem dopisu z dne 22. maja 2015, v katerem je zahtevala podaljšanje svoje pogodbe pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge, vodja Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje posredoval „jasen in obrazložen odgovor“, in sicer v elektronskem dopisu z dne 28. maja 2015. V tem dopisu z dne 14. julija 2015 je bilo pojasnjeno, da je Oddelek za program obiskovalcev, v katerega je bila tožeča stranka razporejena od 21. januarja 2015, „potreboval okrepitev zaradi priprav na obsežen dogodek, in sicer štiridesetletnico tega oddelka, ki je bil načrtovan za 26. maj 2015[, in da je bila z]ato [njena] pogodba podaljšana v okviru tega oddelka samo za dva meseca, od 1. aprila do 31. maja 2015“.
V dopisu z dne 14. julija 2015 je bilo tudi navedeno, da GD za komuniciranje po koncu tega obdobja nima več potrebe zagotoviti okrepitev za Oddelek za program obiskovalcev, tako da ta generalni direktorat ne more več upravičiti novega podaljšanja pogodbe tožeče stranke in posledično ni poslal take prošnje GD za kadrovske zadeve. V zvezi s tem je vodja Oddelka za zaposlovanje pogodbenih uslužbencev – pri čemer je deloval s pooblastilom v imenu OPSP – tožeči stranki sporočil, da lahko zgolj potrdi razloge, ki ji jih je predstavil vodja Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje, ker sam nima „nobenega objektivnega razloga, da bi dvomil o potrebah, ki jih ugotovijo ali ne ugotovijo operativne službe“, in da je „nepredložitev prošnje za podaljšanje pogodbe [njegovi] službi običajen način, s katerim m[u] generalni direktorati sporočijo svojo željo končati pogodbeno razmerje z uslužbencem ob izteku njegove pogodbe“. Nazadnje je tožečo stranko opozoril, da ima na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov možnost vložiti pritožbo „zoper nepodaljšanje [njene] pogodbe, ki je nastopilo 31. [maja] 2015, v treh mesecih po datumu prenehanja pogodbe“.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 22. julija 2015 na podlagi člena 90(2) Kadrovskih predpisov vložila pritožbo zoper odločbo z dne 28. maja 2015, kot je bila potrjena z dopisom z dne 14. julija 2015. V utemeljitev pritožbe je zatrjevala zlorabo pooblastil, kršitev člena 88(b) PZDU, kršitev člena 12a(2) Kadrovskih predpisov in kršitev pravice do izjave, kot je navedena v členu 41(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah, kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja, kršitev člena 30 Listine o temeljnih pravicah, napačno obrazložitev in očitno napako pri presoji.
V zvezi s tem je tožeča stranka med drugim poudarila, da so bile potrebe Avdiovizualnega oddelka, v katerem je delala pred ukrepom premestitve, resnične in so utemeljevale podaljšanje njene pogodbe o zaposlitvi. Dokaz tega naj bi bilo dejstvo, da je bil 29. aprila 2015 objavljen razpis prostega delovnega mesta v funkcionalni skupini AST. Opis nalog, povezanih s tem delovnim mestom, pa se je po navedbah tožeče stranke ujemal z nalogami, ki jih je tudi sama 12 let opravljala v navedenem oddelku, kar je potrjevalo obstoj potrebe tega oddelka po tem, da jo obdrži v službi.
Poleg tega je tožeča stranka prerekala razlog, ki ga je navedel uslužbenec Direktorata za vire GD za komuniciranje v utemeljitev odločbe z dne 28. maja 2015, in sicer, da so bile potrebe Oddelka za program obiskovalcev, v katerega je bila začasno razporejena v okviru ukrepa premestitve od njenega domnevnega nadlegovalca, zgolj enkratne in da navedeni oddelek po štiridesetletnici ne potrebuje več njenih storitev. V zvezi s tem je tožeča stranka menila, da OPSP nikdar ni nameraval utemeljiti njene prerazporeditve v Oddelek za program obiskovalcev s potrebo po okrepitvi te službe zaradi oziroma zgolj zaradi tega dogodka. Nasprotno, OPSP naj bi potrebe tega oddelka opredelil kot povečane v odločbi z dne 4. februarja 2015. Tako naj bi OPSP v dopisu z dne 14. julija 2015 nenadoma spremenil razlog za prerazporeditev tožeče stranke v navedeni oddelek in s tem razlog za svojo odločitev o nepodaljšanju njene pogodbe. Kot je navedla tožeča stranka, je vsekakor v nasprotju s členom 12a(2) Kadrovskih predpisov utrpela posledice vložitve svoje prošnje za pomoč, saj bi se, če ne bi bila prerazporejena v oddelek, katerega potrebe so bile zgolj enkratne, temveč bi ostala v Avdiovizualnem oddelku, OPSP odločil podaljšati njeno pogodbo v obsegu, ki ga določa člen 88(b) PZDU, in sicer v tem primeru do 31. januarja 2018.
Generalni sekretar je kot OPSP v dopisu z dne 20. avgusta 2015 odločil, da se pritožbi, ki jo je tožeča stranka vložila 24. aprila 2015, delno ugodi. Kar zadeva prerazporeditev tožeče stranke v Oddelek za program obiskovalcev, je generalni sekretar spomnil, da je bila ta prerazporeditev nujno začasne narave in jo je bilo treba ohraniti celotno trajanje upravne preiskave, ki še poteka, ter je v bistvenem zavrnil trditve, ki jih je tožeča stranka podala zoper utemeljenost ali podrobnosti ukrepa premestitve (v nadaljevanju: odločba z dne 20. avgusta 2015).
Nasprotno pa je generalni sekretar v tej odločbi z dne 20. avgusta 2015 odločil, da se odločba z dne 4. februarja 2015 spremeni v delu, v katerem je generalni direktor GD za kadrovske zadeve napačno menil, da je OPSP zaključil postopek v zvezi s prošnjo za pomoč. V zvezi s tem je natančneje navedel, da bo ta prošnja za pomoč v prihodnje pripeljala do dokončne odločbe generalnega direktorja GD za kadrovske zadeve in da posledično – v nasprotju s tem, kar je trdila tožeča stranka – 11. aprila 2015 ni nastopila nobena odločba o zavrnitvi prošnje za pomoč zaradi molka organa, tako da je pritožba v tej točki nedopustna.
Tožeča stranka je z dopisom z dne 10. septembra 2015 dopolnila svojo pritožbo z vidika vsebine dopisa z dne 20. avgusta 2015, ki ga je štela za novo dejstvo. Tako se je zoper odločbo o nepodaljšanju njene pogodbe o zaposlitvi sklicevala na očitno napako OPSP pri presoji, kar zadeva opredelitev službe, ki jo je bilo treba šteti za tisto, v katero je bila razporejena tožeča stranka, in posledično na očitno napako OPSP pri presoji potreb, ki jih je bilo treba preučiti, da bi se glede na interes službe presodila možnost podaljšanja oziroma nepodaljšanja njene pogodbe o zaposlitvi. Po mnenju tožeče stranke namreč glede na to, da je bila njena prerazporeditev v okviru ukrepa premestitve v Oddelek za program obiskovalcev začasna, OPSP za sprejetje odločbe o nepodaljšanju njene pogodbe o zaposlitvi ni mogel upoštevati potreb tega oddelka. OPSP naj bi moral upoštevati samo potrebe oddelka, v katerega je bila prvotno razporejena, in sicer Avdiovizualnega oddelka, oziroma, splošneje, potrebe Direktorata za medije.
Generalni sekretar je kot OPSP z dopisom z dne 7. decembra 2015 (v nadaljevanju: odločba o pritožbi) odločil o pritožbi tožeče stranke z dne 22. julija 2015, kakor je bila dopolnjena 10. septembra 2015, pri čemer je med drugim menil, da je v tem primeru akt, ki posega v položaj, odločba zaradi molka OPSP o nepodaljšanju pogodbe tožeče stranke.
Čeprav je generalni sekretar v odločbi o pritožbi potrdil utemeljenost odločbe o nepodaljšanju pogodbe tožeče stranke, je priznal, da so ji njeni nadrejeni sporočili, da bo njena pogodba o zaposlitvi podaljšana do 31. decembra 2015. V teh okoliščinah je odločil, tudi ob upoštevanju kariere zadevne osebe v instituciji, da se ji dodeli znesek 22.000 EUR, ki ustreza plačam, ki bi jih prejela, če bi obdržala delovno razmerje do tega datuma.
Ob tem je generalni sekretar tožečo stranko obvestil, da ji OPSP ne more ponuditi drugega delovnega mesta za obdobje po 31. decembru 2015. Glede tega je navedel, da možnosti zaposlitve tožeče stranke v Avdiovizualnem oddelku ni več, ker je bilo medtem odločeno, da se opravljanje nalog, za katere je bila prvotno zaposlena ona, zaupa uradniku, ter da GD za komuniciranje tožeči stranki glede na njen posebni profil in delo, ki ga je opravljala, ne more ponuditi drugega delovnega mesta, ki bi ustrezalo njenim kvalifikacijam, za obdobje po 31. decembru 2015.
Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je z dopisom z dne 8. decembra 2015 tožečo stranko obvestil, da namerava, potem ko je Posvetovalni odbor med drugim zaslišal vodjo oddelka ter štirinajst drugih uradnikov in uslužbencev v Avdiovizualnem oddelku, ugotoviti, da je njena prošnja za pomoč neutemeljena.
Svetovalec tožeče stranke je v dopisu z dne 18. februarja 2016 generalnega sekretarja prosil za pojasnila glede ponudbe za „odškodnino v znesku 22.000 EUR, ki ustreza plačam, ki bi jih [tožeča stranka] prejela med 1. junijem 2015 in 31. decembrom 2015“, in zlasti glede vprašanja, ali ta znesek vpliva na pravico zadevne osebe do tega, da dobi celotno nadomestilo za brezposelnost, predvideno v PZDU.
OPSP je 16. aprila 2016 nakazal znesek 22.000 EUR na bančni račun tožeče stranke.
Z odločbo z dne 3. junija 2016 je OPSP zavrnil prošnjo za pomoč, tožeča stranka pa je v repliki navedla, da namerava zoper to odločbo vložiti pritožbo.
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 14. marca 2016 v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložila to tožbo, ki je bila najprej vpisana pod številko F‑14/16.
Na podlagi člena 3 Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 6. julija 2016 o prenosu pristojnosti za odločanje o sporih med Evropsko unijo in njenimi uslužbenci na prvi stopnji na Splošno sodišče (
UL 2016, L 200, str. 137
) je bila obravnavana zadeva v stanju, v kakršnem je bila 31. avgusta 2016, prenesena na Splošno sodišče in jo je treba odtlej obravnavati v skladu s Poslovnikom Splošnega sodišča. Ta zadeva je bila tako vpisana pod številko T‑584/16 in dodeljena prvemu senatu.
Po drugi izmenjavi vlog, ki jo je dovolilo Sodišče za uslužbence na podlagi člena 55 svojega poslovnika, je bil pisni del postopka končan v skladu s Poslovnikom Splošnega sodišča.
Ker stranki nista podali predloga, naj se opravi obravnava, v skladu s členom 106(1) Poslovnika, je Splošno sodišče, ki je menilo, da je na podlagi listin iz spisa v zadevi dejansko stanje dovolj razjasnjeno, odločilo, da bo o tožbi odločilo brez ustnega dela postopka.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
razglasi ničnost odločbe z dne 28. maja 2015;
—
po potrebi razglasi ničnost odločbe zaradi molka OPSP z dne 31. maja 2015, s katero je ta organ zavrnil podaljšanje njene pogodbe, in po potrebi razglasi ničnost odločbe o pritožbi;
—
Parlamentu naloži plačilo odškodnine, ki jo je treba
ex aequo et bono
določiti na 115.000 EUR, za povrnitev domnevno povzročene nepremoženjske škode;
—
Parlamentu naloži plačilo stroškov.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
zavrne tožbo kot neutemeljeno;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Predmet tožbe in pravilna izvedba predhodnega postopka
Tožeča stranka s prvimi tremi tožbenimi predlogi izpodbija zaporedoma odločbo z dne 28. maja 2015, odločbo zaradi molka OPSP, ki je po njenem mnenju nastopila na dan prenehanja njene pogodbe, to je 31. maja 2015, in s katero naj bi navedeni organ odločil, da ne podaljša navedene pogodbe, ter odločbo o pritožbi.
Opredelitev izpodbijane prvotne odločbe
Uvodoma je treba spomniti, da v položaju, v katerem je pogodbo začasnega uslužbenca mogoče podaljšati, odločba OPSP o nepodaljšanju navedene pogodbe, sprejeta ob koncu posebej za to določenega postopka (glej v tem smislu sodbo z dne 1. marca 2005, Smit/Europol,
T‑143/03
,
EU:T:2005:71
, točke od 28 do 31) ali v odgovor na zahtevo, ki jo je zadevna oseba vložila na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov kot oseba, za katero veljajo ti predpisi (glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2006, Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, točka
), pomeni akt, ki posega v položaj, ki je ločen od zadevne pogodbe in ki je v rokih, določenih v Kadrovskih predpisih, lahko predmet pritožbe ali celo tožbe na podlagi člena 270 PDEU (sodba z dne 15. oktobra 2008, Potamianos/Komisija,
T‑160/04
,
EU:T:2008:438
, točka
, po pritožbi potrjena s sklepom z dne 23. oktobra 2009, Komisija/Potamianos in Potamianos/Komisija,
C‑561/08 P in C‑4/09 P
,
EU:C:2009:656
, točka
).
V obravnavanem primeru je treba zahtevo za podaljšanje pogodbe, kot je tožeča stranka pojasnila v navedeni zahtevi, šteti za zahtevo, ki je bila naslovljena na OPSP na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov. V tej zahtevi je tožeča stranka predstavila razloge, zaradi katerih je menila, da je v njenem interesu in v interesu službe, da se njena pogodba podaljša tudi za obdobje po datumu njenega izteka, in sicer po 31. maju 2015.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da čeprav je bila zahteva za podaljšanje poslana v vednost tudi generalnemu sekretarju, je bil nanjo podan odgovor, in sicer odločba z dne 28. maja 2015, ki je formalno ni sestavila oseba, ki bi bila na tem področju pristojnosti pooblaščena za delovanje v imenu OPSP. Ta odgovor je bil namreč podan v imenu vodje Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje.
Toda glede na vsebino dopisa z dne 14. julija 2015, ki ga je poslal vodja Oddelka za zaposlovanje pogodbenih uslužbencev Direktorata za kadrovsko strategijo GD za kadrovske zadeve, pri čemer je deloval „s pooblastilom“ kot OPSP, je očitno, da je vodja Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje, ko je pripravil odgovor v svojem elektronskem dopisu z dne 28. maja 2015, deloval v soglasju z OPSP ter da je tožeča stranka upoštevajoč status zadevnega uradnika vsekakor lahko razumno sklepala, da ta odgovor z dne 28. maja 2015 na zahtevo za podaljšanje prihaja od OPSP in torej pomeni odločbo tega organa (glej v tem smislu sodbe z dne 19. januarja 1984, Erdini/Svet,
65/83
,
EU:C:1984:24
, točka
; z dne 30. junija 1993, Devillez in drugi/Parlament,
T‑46/90
,
EU:T:1993:54
, točka
, in z dne 28. junija 2006, Le Maire/Komisija,
F‑27/05
,
EU:F:2006:56
, točka
).
Posledično je odločba z dne 28. maja 2015 pomenila odločbo OPSP o nepodaljšanju pogodbe tožeče stranke in akt, ki posega v položaj, zoper katerega je lahko vložila svojo pritožbo in podala svoj prvi predlog za razglasitev ničnosti.
Vendar se drugi predlog za razglasitev ničnosti nanaša na odločbo z enakim obsegom, ki naj bi zaradi molka organa domnevno nastopila na dan izteka pogodbe tožeče stranke, to je 31. maja 2015. Ta odločba je tista, na katero se je generalni sekretar skliceval v odločbi o pritožbi, ko je menil, da v predhodni fazi odloča o zakonitosti take odločbe zaradi molka organa.
V zvezi s tem, ker OPSP na podlagi Kadrovskih predpisov ni dolžan uporabiti možnosti, predvidene v PZDU, za podaljšanje pogodbe o zaposlitvi uslužbenca niti mu ni treba v določenem roku obvestiti zadevne osebe o svoji nameri glede tega, temu organu ni mogoče pripisovati, da je na dan izteka pogodbe zaradi molka sprejel odločbo, da se odreka uporabi te možnosti. Poleg tega je to razlog, zaradi katerega je sodišče Evropske unije menilo, da dopis, v katerem je uslužbenec zgolj opomnjen na določbe njegove pogodbe v zvezi z datumom izteka te pogodbe in ki ne zajema nobenega novega elementa v primerjavi z navedenimi določbami, ni akt, ki posega v položaj (glej v tem smislu sodbi z dne 9. julija 1987, Castagnoli/Komisija,
329/85
,
EU:C:1987:352
, točki
in
, in z dne 14. septembra 2006, Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, točke od 45 do 47, ter sklep z dne 2. februarja 2001, Vakalopoulou/Komisija,
T‑97/00
,
EU:T:2001:38
, točka
).
Tako je za to, da bi se lahko štelo, da je bila sprejeta odločba OPSP, ki se nanaša na podaljšanje pogodbe, potrebno, da je ta odločba rezultat ponovne preučitve interesa službe in interesa zadevne osebe, ki jo je opravil OPSP, ter da je ta organ podal novo presojo glede na pogoje prvotne pogodbe, ki so že določali datum prenehanja pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 23. oktobra 2013, Solberg/EMCDDA,
F‑124/12
,
EU:F:2013:157
, točke 18, 20 in 34).
Taka odločba pa je bila izrecno sprejeta 28. maja 2015 v odgovor na zahtevo za podaljšanje. Tako v nasprotju s tem, kar je generalni sekretar ugotovil v odločbi o pritožbi – ki pojasnjuje, zakaj je tožeča stranka podala predlog za razglasitev ničnosti takega akta – po odločbi z dne 28. maja 2015 ni nastopila nobena odločba zaradi molka OPSP, ki bi se nanašala na podaljšanje pogodbe tožeče stranke po datumu prenehanja te pogodbe.
Tako je drugi predlog za razglasitev ničnosti brezpredmeten in mora biti torej zavržen kot nedopusten.
Iz navedenega izhaja, da je prvotni akt OPSP, katerega razglasitev ničnosti predlaga tožeča stranka, v obravnavanem primeru odločba z dne 28. maja 2015, vsebovana v elektronskem dopisu z dne 28. maja 2015, kot je bila potrjena z odločbo z dne 14. julija 2015 (v nadaljevanju: skupaj: izpodbijana prvotna odločba).
Pravilnost predhodnega postopka
V skladu z ustaljeno sodno prakso je dopustnost tožbe, vložene pri Splošnem sodišču na podlagi člena 270 PDEU in člena 91 Kadrovskih predpisov, pogojena s pravilno izvedbo predhodnega postopka in upoštevanjem rokov, določenih s tem postopkom (sodbi z dne 6. julija 2004, Huygens/Komisija,
T‑281/01
,
EU:T:2004:207
, točka
, in z dne 9. januarja 2007, Van Neyghem/Odbor regij,
T‑288/04
,
EU:T:2007:1
, točka
, ter sklep z dne 14. januarja 2014, Lebedef/Komisija,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
, točka
).
V zvezi s tem je treba spomniti, da sta roka za vložitev pritožbe in tožbe, določena v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, roka kogentnega prava ter nista predmet diskrecije strank in sodišča, ki mora preveriti, tudi po uradni dolžnosti, ali sta bila spoštovana. Ta roka ustrezata zahtevi po pravni varnosti in potrebi po preprečitvi vsakršne diskriminacije ali samovoljne obravnave pri izvajanju sodne oblasti (sodba z dne 7. julija 1971, Müllers/ESO,
79/70
,
EU:C:1971:79
, točka
, in sklep z dne 22. aprila 2015, ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, točka
).
Tako okoliščina, da je institucija ali agencija v odločbi o upravni pritožbi – kot v obravnavanem primeru – odgovorila na dejanske trditve, ne da bi omenila možnost, da so bile te trditve podane v prepozni in torej nedopustni pritožbi, ali dejstvo, da je bilo v tej odločbi zadevni osebi izrecno sporočeno, da ima možnost izpodbijati navedeno odločbo po sodni poti, ne vplivata na presojo Splošnega sodišča v zvezi z dopustnostjo pravnega sredstva, ki se nato vloži zoper to odločbo. Take okoliščine namreč ne morejo povzročiti odstopanja od sistema zavezujočih rokov, uvedenega s členoma 90 in 91 Kadrovskih predpisov, še manj pa Splošno sodišče oprostiti obveznosti, da preveri upoštevanje rokov iz Kadrovskih predpisov (glej v tem smislu sodbo z dne 18. marca 1997, Rasmussen/Komisija,
T‑35/96
,
EU:T:1997:36
, točka
, ter sklepa z dne 15. januarja 2009, Braun-Neumann/Parlament,
T‑306/08 P
,
EU:T:2009:6
, točka
, in z dne 20. marca 2014, Michel/Komisija,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, točka
).
Splošno sodišče v obravnavanem primeru ugotavlja, da je tožeča stranka svojo pritožbo zoper izpodbijano prvotno odločbo vložila 22. julija 2015, to je v roku treh mesecev, ki ga določajo Kadrovski predpisi. Vendar je želela to pritožbo dopolniti, ko je z dopisom z dne 10. septembra 2015, ki je bil opredeljen kot dopolnilna pritožba, predložila nove trditve, podane z vidika dopisa z dne 20. avgusta 2015, s katerim je v vmesnem času generalni sekretar na eni strani odločil o drugi pritožbi, ki jo je vložila 24. aprila 2015 zoper odločbo o prerazporeditvi, in na drugi strani spremenil odločbo z dne 4. februarja 2015 v delu, v katerem je generalni direktor napačno menil, da je postopek glede prošnje za pomoč zaključen.
V zvezi s tem dopis z dne 14. julija 2015, s katerim je OPSP potrdil odločbo z dne 28. maja 2015, seveda ni učinkoval tako, da bi trimesečni rok za vložitev pritožbe zoper zadnjenavedeno odločbo začel teči znova, tudi če je bil ta dopis lahko priložnost za OPSP, da zagotovi dopolnitev obrazložitve navedene odločbe (glej v tem smislu sklep z dne 22. aprila 2015, ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, točke od 38 do 42). Vendar je treba upoštevati, da je dopis z dne 20. avgusta 2015, kot je zatrdila tožeča stranka, pomenil novo dejstvo in da je v vsakem primeru v odločbi o pritožbi, sprejeti po štirimesečnem roku za odgovor iz Kadrovskih predpisov, toda v roku za vložitev tožbe iz člena 270 PDEU, OPSP v primeru iz člena 91(3), druga alinea, Kadrovskih predpisov upošteval dodatne trditve, ki jih je tožeča stranka navedla v dopisu z dne 10. septembra 2015.
Zato je treba ugotoviti, da je bil predhodni postopek izveden pravilno.
Predlog za razglasitev ničnosti odločbe o pritožbi
Kar zadeva predlog za razglasitev ničnosti odločbe o pritožbi, je treba spomniti, da iz ustaljene sodne prakse, ki se uporablja na področju prava javnih uslužbencev Unije, izhaja, da sta upravna pritožba, kot je predvidena v členu 90(2) Kadrovskih predpisov, in njena zavrnitev, z odločbo ali molče, sestavni del večstopenjskega postopka in sta le pogoj, ki mora biti izpolnjen pred predložitvijo spora sodišču. V teh okoliščinah tožba, čeprav je formalno usmerjena zoper zavrnitev pritožbe, učinkuje, kot da je bil sodišču predložen akt, ki posega v položaj, zoper katerega je bila ta pritožba vložena (sodba z dne 17. januarja 1989, Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, točki
in
), razen kadar ima zavrnitev pritožbe različno vsebino od akta, zoper katerega je bila ta pritožba vložena (sodba z dne 25. oktobra 2006, Staboli/Komisija,
T‑281/04
,
EU:T:2006:334
, točka
).
Vsebina odločbe o zavrnitvi pritožbe namreč ne potrjuje nujno akta, ki ga izpodbija tožeča stranka. To velja, če odločba o zavrnitvi pritožbe vsebuje ponovno preučitev položaja tožeče stranke na novi pravni podlagi ali ob upoštevanju novih dejstev ali če spreminja ali dopolnjuje prvotno odločbo. V teh primerih je zavrnitev pritožbe akt, ki je podvržen sodnemu nadzoru, sodišče pa ga upošteva pri presoji zakonitosti izpodbijanega akta ali pa ga upošteva celo kot akt, ki posega v položaj, ki izpodbijani akt nadomešča (glej sodbo z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, točka
in navedena sodna praksa).
Ker mora v skladu s sistemom Kadrovskih predpisov ali PZDU zadevna oseba vložiti pritožbo zoper odločbo, ki jo izpodbija, in tožbo zoper odločbo o zavrnitvi te pritožbe, je Sodišče presodilo, da je tožba dopustna, če je usmerjena le zoper odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba, le zoper odločbo, s katero je bila pritožba zavrnjena, ali zoper obe odločbi skupaj, če sta bili pritožba in tožba vloženi v rokih iz členov 90 in 91 Kadrovskih predpisov (sodba z dne 26. januarja 1989, Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
, točka
). Vendar lahko sodišče v skladu z načelom ekonomičnosti postopka ugotovi, da ni treba posebej odločiti o predlogih, usmerjenih zoper odločbo o zavrnitvi pritožbe, če se ugotovi, da ti predlogi nimajo samostojne vsebine in se dejansko prekrivajo s tistimi, ki so usmerjeni zoper odločbo, zoper katero je bila vložena pritožba (glej v tem smislu sodbo z dne 17. januarja 1989, Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, točki
in
).
V obravnavanem primeru je iz besedila odločbe o pritožbi razvidno, da je generalni sekretar poleg tega, da je potrdil utemeljenost izpodbijane prvotne odločbe,
ex gratia
odločil, da se tožeči stranki dodeli znesek 22.000 EUR, pri čemer je priznal, da je bilo pri njej zaradi zagotovil, ki so ji jih decembra 2014 dali njeni nadrejeni, vzbujeno legitimno pričakovanje glede prihodnjega podaljšanja njene pogodbe do 31. decembra 2015. Poleg tega so v odločbi o pritožbi, ki ima v smislu odločanja samostojno vsebino v primerjavi z izpodbijano prvotno odločbo, pojasnjeni razlogi, zaradi katerih sicer OPSP tožeči stranki 7. decembra 2015 ni mogel ponuditi delovnega mesta za obdobje po 31. decembru 2015.
V teh okoliščinah je treba skupaj odločiti na eni strani o predlogu za razglasitev ničnosti izpodbijane prvotne odločbe, ker je bilo z njo zavrnjeno podaljšanje pogodbe tožeče stranke za obdobje po 31. maju 2015, in to ob upoštevanju obrazložitve, navedene v odločbi o pritožbi, ter na drugi strani o predlogu za razglasitev ničnosti zadnjenavedene odločbe, ker je z njo OPSP odločil, da ne podaljša pogodbe tožeče stranke za obdobje po 31. decembru 2015.
Ugovor nedopustnosti, ki ga je podal Parlament
Parlament v odgovoru na tožbo trdi, da tožeča stranka ni dokazala pravnega interesa za izpodbijanje izpodbijane prvotne odločbe, ker je po eni strani v zvezi s svojo zahtevo za podaljšanje pogodbe dosegla zadoščenje v predhodnem postopku, saj je od OPSP dobila – poleg nadomestila za brezposelnost, predvidenega v PZDU – znesek 22.000 EUR, ki ustreza plačam, ki bi jih prejela, če bi bila njena pogodba podaljšana za obdobje od 1. aprila do 31. decembra 2015. Po drugi strani – še vedno po mnenju Parlamenta – morebitna razglasitev ničnosti izpodbijane prvotne odločbe s strani Splošnega sodišča sama po sebi ne bi mogla pripeljati do tega, da bi se tožeča stranka vrnila na delovno mesto v Parlament.
V zvezi s tem iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je ničnostna tožba dopustna le takrat, kadar ima tožeča stranka interes za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta. Tak interes obstaja, kadar ima lahko sama razglasitev ničnosti tega akta pravne posledice za zadevno osebo oziroma, z drugimi besedami, kadar lahko rezultat pravnega sredstva osebi, ki ga je vložila, prinese korist (glej sklep z dne 22. aprila 2015, ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot pa je pravilno navedla tožeča stranka, je v zahtevi za podaljšanje zahtevala, naj se njena pogodba, ki bi lahko ostala veljavna tudi po 31. maju 2015, podaljša, ne da bi se sklicevala zgolj na podaljšanje do 31. decembra 2015. V zvezi s tem je tudi natančneje navedla, da je po njenem mnenju mogoče njeno pogodbo o zaposlitvi podaljšati do 31. januarja 2018.
Tako tožeča stranka neodvisno od okoliščine, da je dobila znesek 22.000 EUR zlasti – vendar ne izključno – iz naslova odškodnine za plače, ki bi jih prejela, če bi obdržala delovno razmerje do 31. decembra 2015, ohrani pravni interes, četudi zgolj zato, ker je OPSP v odločbi o pritožbi navedel, da ji ne more ponuditi pogodbe o zaposlitvi za obdobje po 31. decembru 2015.
Kar zadeva trditev Parlamenta, da tožeča stranka v primeru razglasitve ničnosti izpodbijane prvotne odločbe vseeno ne bi dosegla vrnitve na svoje delovno mesto, ta trditev ne more zadoščati za dokaz neobstoja pravnega interesa tožeče stranke za izpodbijanje izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi. V skladu z ustaljeno sodno prakso mora namreč institucija, ki je izdala akt, ki naj bi ga sodišče Unije razglasilo za ničen, za izpolnitev obveznosti, ki jo ima na podlagi člena 266 PDEU, določiti, kateri ukrepi se zahtevajo za izvršitev ničnostne sodbe, tako da diskrecijsko pravico, ki jo ima v ta namen, izvaja z upoštevanjem tako izreka in obrazložitve sodbe, ki jo mora izvršiti, kot tudi določb prava Unije, ki se uporabljajo (glej v tem smislu sodbe z dne 9. avgusta 1994, Parlament/Meskens,
C‑412/92 P
,
EU:C:1994:308
, točki
in
; z dne 8. oktobra 1992, Meskens/Parlament,
T‑84/91
,
EU:T:1992:103
, točka
, in z dne 6. oktobra 2015, CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, točka
).
Po eni strani pa v nasprotju s tem, kar očitno meni Parlament, tožeča stranka v tožbenih predlogih ni formalno predlagala, naj se ji zagotovi vrnitev na njeno prejšnje delovno mesto. Po drugi strani nikakor ni nujno, da bi bil OPSP, če bi bili izpodbijana prvotna odločba in odločba o pritožbi razglašeni za nični, primoran vrniti tožečo stranko na delovno mesto v okviru ukrepa za izvršitev odločbe Splošnega sodišča.
V takem primeru bi morala namreč v skladu s členom 266 PDEU institucija le opredeliti potrebne ukrepe, ki bi lahko imeli zlasti obliko vrnitve tožeče stranke v katero od služb Parlamenta, potrditve – iz drugih razlogov – odločbe o nepodaljšanju njene pogodbe za obdobje po 31. decembru 2015 ali tudi dodelitve pravičnega finančnega nadomestila tožeči stranki v okviru morebitne mirne rešitve spora (glej v tem smislu sodbo z dne 5. februarja 2016, GV/ESZD,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, točke od 91 do 93 in navedena sodna praksa).
Zato je treba ugovor nedopustnosti, ki ga je podal Parlament, zavrniti.
Predloga za razglasitev ničnosti izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi
Tožeča stranka v utemeljitev predlogov za razglasitev ničnosti izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi v bistvu navaja štiri tožbene razloge, ki se nanašajo na:
—
prvič, zlorabo pooblastil ter kršitve člena 88(b) PZDU, člena 12a(2) Kadrovskih predpisov in člena 41(1) Listine o temeljnih pravicah;
—
drugič, kršitev člena 30 Listine o temeljnih pravicah;
—
tretjič, očitno napako pri presoji in kršitev dolžnosti skrbnega ravnanja;
—
četrtič, kršitve člena 41(2) Listine o temeljnih pravicah, obveznosti obrazložitve, pravice do obrambe in pravice do izjave.
Prvi tožbeni razlog
Tožeča stranka v podporo prvemu tožbenemu razlogu trdi, da je OPSP glede na protislovno obrazložitev, ki jo je navedel v izpodbijani prvotni odločbi in v odločbi o pritožbi, da bi utemeljil svojo odločitev o nepodaljšanju njene pogodbe o zaposlitvi, zlorabil pooblastila. Resnični razlog za to odločitev, da tožeče stranke ne obdrži v službi po več kot 13 letih neposrednega ali posrednega sodelovanja z Newsdesk Hotline Avdiovizualnega oddelka, naj bi bil namreč ta, da je vložila prošnjo za pomoč. Izpodbijana prvotna odločba je tako po mnenju tožeče stranke povračilni ukrep zoper njo.
Dokaz tega naj bi bilo dejstvo, da je OPSP, čeprav je od leta 2005 stalno podaljševal njene pogodbe o zaposlitvi in decembra 2014 napovedal, da bo njena pogodba podaljšana do 31. decembra 2015, v okviru ukrepa premestitve odločil, da jo prerazporedi v Oddelek za program obiskovalcev za skrajšano obdobje treh mesecev in nato še za obdobje dveh mesecev. Čeprav ji je bilo 4. marca 2015 potrjeno, da so potrebe tega oddelka povečane, pa naj bi OPSP nazadnje za utemeljitev svoje končne odločitve, da ne podaljša njene pogodbe, navedel izgovor, da so bile potrebe tega oddelka po okrepitvi v resnici le enkratne zaradi organizacije njegove štiridesetletnice in da potem v navedenem oddelku ne bo več takih potreb. Vendar tožeča stranka trdi, da ni vedela, da je bil ta enkratni dogodek razlog za zadnje podaljšanje njene pogodbe pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge, in sicer zgolj za dva meseca.
Poleg tega naj se vodja zadevnega oddelka za namene odločbe o prerazporeditvi ne bi obrnil na direktorja Direktorata za medije, da bi se pozanimal o stanju potreb tega direktorata z vidika usposobljenosti tožeče stranke.
Tožeča stranka dvomi tudi o odločitvi GD za komuniciranje glede tega, da zaupa naloge, ki so bile njene, uradniku, ker naj bi bilo mogoče to odločitev pojasniti s premišljeno namero OPSP, da „se [j]e znebi“.
Skratka, izpodbijana prvotna odločba in odločba o pritožbi naj ne bi bili sprejeti v interesu službe in za njuno sprejetje naj sploh ne bi bil oziroma naj ne bi bil dovolj upoštevan interes tožeče stranke. Po njenem mnenju pa to pomeni kršitev njene pravice, ki jo ima na podlagi člena 41(1) Listine o temeljnih pravicah, do pravičnega in nepristranskega obravnavanja njenega primera. Ker je šlo po njenem mnenju pri teh odločbah dejansko za povračilne ukrepe OPSP v odgovor na vložitev prošnje za pomoč, tožeča stranka tudi trdi, da sta bili navedeni odločbi sprejeti v nasprotju s členom 12a(2) Kadrovskih predpisov. Ker je imel poleg tega OPSP na podlagi člena 88(b) PZDU možnost podaljšati pogodbo tožeče stranke do 31. januarja 2018, naj bi ta organ s tem, da se je odrekel uporabi te možnosti v njenem primeru, kršil tudi to določbo.
Parlament predlaga, naj se prvi tožbeni razlog zavrne kot neutemeljen, pri čemer zatrjuje, da nič ne podpira trditve tožeče stranke, da je bil namen odločitve o nepodaljšanju njene pogodbe škodovati tožeči stranki ali da je bil razlog za to odločitev želja po povračilnih ukrepih v odgovor na vložitev prošnje za pomoč. Očitek v zvezi s kršitvijo člena 88 PZDU, ki je po mnenju tožeče stranke omogočal podaljšanje njene pogodbe do 31. januarja 2018, naj bi bil brezpredmeten glede na sodno prakso, ki izhaja zlasti iz sodbe z dne 21. maja 2014, Komisija/Macchia (
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
, točka
).
Parlament poudarja, da čeprav je bil predlog za trimesečno podaljšanje pogodbe od 1. januarja do 31. marca 2015 podan na pobudo vodje oddelka, ki ga tožeča stranka obtožuje psihičnega nadlegovanja, je bil avtor predloga za dvomesečno podaljšanje do 31. maja 2015 vodja Oddelka za program obiskovalcev, enako pa velja za odločitev tega vodje, da na GD za kadrovske zadeve ne naslovi prošnje za naknadno podaljšanje pogodbe tožeče stranke glede na potrebe svoje službe. V vsakem primeru Parlament izpodbija to, da je OPSP tožeči stranki zagotovil protislovno obrazložitev, da bi utemeljil odločitev o nepodaljšanju njene pogodbe, in meni, da je spoštoval načelo skrbnega ravnanja, zlasti ker je podaljšal pogodbo tožeče stranke tudi po vložitvi prošnje za pomoč in ker je poleg tega v odločbi o pritožbi odločil, da se ji
ex gratia
dodeli odškodnina, ob priznanju, da je bilo lahko pri njej vzbujeno legitimno pričakovanje, da bo njena zaposlitev podaljšana do 31. decembra 2015.
V skladu z ustaljeno sodno prakso se za zlorabo pooblastil šteje, da je podana in da vpliva na domnevo zakonitosti, ki se priznava aktu organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi, le če se dokaže, da je ta organ ob sprejetju spornega akta uresničeval drug cilj od tistega, ki se uresničuje z zadevnimi predpisi, ali če je na podlagi objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev razvidno, da je bil zadevni akt sprejet za doseganje drugih ciljev od tistih, na katere se sklicuje (glej v tem smislu sodbo z dne 3. oktobra 2006, Nijs/Računsko sodišče,
T‑171/05
,
EU:T:2006:288
, točka
; sklep z dne 22. oktobra 2015, Macchia/Komisija,
T‑80/15 P
,
EU:T:2015:845
, točka
, in sodbo z dne 26. marca 2015, CW/Parlament,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem trditev tožeče stranke o obstoju psihičnega nadlegovanja s strani njenega nadrejenega ne zadošča za dokaz, da je vsak akt, ki ga je sprejel OPSP, zlasti v času upravne preiskave, nezakonit. Potrebno je namreč še, da zadevna oseba dokaže vpliv ravnanj, ki naj bi pomenila psihično nadlegovanje, na vsebino izpodbijanega akta (glej v tem smislu sodbe z dne 24. februarja 2010, Menghi/ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
, točka
; z dne 26. marca 2015, CW/Parlament,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
, točka
, in z dne 12. maja 2016, FS/EESO,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, točka
), saj bi v takem primeru to pomenilo, da je OPSP prek svojih uradnikov in uslužbencev na višjih položajih uporabil svoja pooblastila za doseganje nezakonitega cilja glede na člen 12a Kadrovskih predpisov, ki določa, da se „[u]radniki […] vzdržijo vseh oblik psihičnega […] ali spolnega nadlegovanja“.
V obravnavanem primeru je iz spisa razvidno, da razlog, zaradi katerega je bila pogodba tožeče stranke podaljšana samo za tri mesece, in sicer od 1. januarja do 31. marca 2015, ne pa za eno leto, kot je tožeči stranki napovedal med drugim vodja oddelka, ne more biti razumno in objektivno povezan z nenadno odločitvijo, ki jo je sprejel ta vodja oddelka oziroma, splošneje, OPSP, potem ko je tožeča stranka vložila prošnjo za pomoč.
Čeprav je vodja oddelka v elektronskem dopisu z dne 26. novembra 2014 tožeči stranki, ki je bila takrat na bolniškem dopustu, in še dvema pogodbenima uslužbencema napovedal, da bi morale biti njihove pogodbe podaljšane za celo leto in da si je v okviru svojih pristojnosti v največji možni meri prizadeval zagotoviti, da bi bile njihove zaposlitve v njegovem oddelku podaljšane za daljše obdobje kot prej, je namreč vseeno poudaril, da se pojavljajo težave, zlasti proračunske, kar zadeva ohranitev njihovih zaposlitev in njihovih delovnih razmerij v prihodnje.
Dalje, poslan je bil elektronski dopis z dne 10. decembra 2014, za katerega se lahko domneva, da se je tožeča stranka, ki je bila takrat na bolniškem dopustu, z njim seznanila, zlasti ker je med navedenim dopustom uporabljala svoj službeni poštni predal (glej v tem smislu sklep z dne 14. januarja 2014, Lebedef/Komisija,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
, točki
in
). V tem elektronskem dopisu, poslanem dan pred tem, ko je tožeča stranka vložila prošnjo za pomoč, je bil zadevni osebi jasno razložen objektivni razlog, zaradi katerega njena pogodba o zaposlitvi ne bo podaljšana za eno leto, kot sta ji lahko napovedala vodja oddelka in eden od njenih sodelavcev, temveč bo podaljšana samo za tri mesece. Ta razlog je bil, da tožeča stranka ni bila uspešna v izbirnem postopku CAST in da je moral posledično CoSCon januarja 2015 preučiti njen spis, da bi bilo mogoče predvideti podaljšanje njene pogodbe o zaposlitvi po navedenem obdobju treh mesecev. Tako tožeča stranka ne more razumno trditi, da je odločitev OPSP, da njeno pogodbo podaljša samo za tri mesece, povezana s prošnjo za pomoč, ki je bila v tem primeru vložena dan po tem, ko je tožeča stranka od OPSP prejela informacijo glede skrajšanega podaljšanja njene pogodbe in glede razlogov, ki so utemeljevali to odločitev.
Po prerazporeditvi tožeče stranke v Oddelek za program obiskovalcev, ki je bila izvedena v okviru ukrepa premestitve, je iz obrazca z dne 2. marca 2015, ki ga je izpolnil direktor GD za komuniciranje, razvidno, da je bil predlog za podaljšanje pogodbe tožeče stranke za dodatna dva meseca, in sicer od 1. aprila do 31. maja 2015, podan, potem ko je CoSCon izdal ugodno mnenje na svojem sestanku 25. februarja 2015, to je na dan, ko je moralo biti ime tožeče stranke že uvrščeno na seznam, omenjen v obrazcu z dne 2. marca 2015, opisanem v točki 19 te sodbe.
V zvezi s tem je v obrazcu z dne 2. marca 2015 navedeno, da je podaljšanje, za katero se zaproša, utemeljeno s potrebo po okrepitvi Oddelka za program obiskovalcev „v odgovor na povečano delovno obremenitev ob praznovanju 40 let obstoja programa […], za katero bo do konca maja [2015] organizirana cela vrsta dogodkov“. Vendar tožeča stranka zanika, da bi bila seznanjena s tem razlogom za zadnje podaljšanje njene pogodbe.
Ob tem tožeča stranka ne izpodbija resničnosti pogovora, opravljenega 4. februarja 2015. Vodja Oddelka za kadrovske zadeve Direktorata za vire GD za komuniciranje pa je v elektronskem dopisu z dne 28. maja 2015 zatrdil – ne da bi tožeča stranka v predhodnem ali sodnem postopku to izpodbijala – da ji je med tem pogovorom 4. februarja 2015 pojasnil, da se za namene njene prerazporeditve v okviru ukrepa premestitve izbira OPSP znotraj GD za komuniciranje nagiba k Oddelku za program obiskovalcev zaradi potreb po okrepitvi tega oddelka ob praznovanju te štiridesetletnice, ki je načrtovano za 26. maj 2015.
Glede na te elemente tožeča stranka prav tako ne more trditi, da je OPSP svojo odločitev, da podaljša njeno pogodbo zgolj za dodatna dva meseca, to je od 1. aprila do 31. maja 2015, sprejel le zato, da bi jo kaznoval, ker je vložila prošnjo za pomoč.
V vsakem primeru je treba – kolikor želi tožeča stranka s prvim tožbenim razlogom izpodbiti zakonitost odločitve OPSP, da podaljša njeno pogodbo zgolj za obdobje od 1. aprila do 31. maja 2015 oziroma da jo podaljša izključno na podlagi potreb Oddelka za program obiskovalcev, ne pa na podlagi potreb Avdiovizualnega oddelka, v katerega je bila prvotno razporejena – ugotoviti, da neodvisno od dejstva, da je tožeča stranka 27. marca 2015 sopodpisala zadevni aneks, te odločitve ni izpodbijala s pritožbo, vloženo v skladu s členom 90(2) Kadrovskih predpisov. Posledično v okviru te tožbe ne more izpodbijati zakonitosti te odločitve, ki je zdaj pravnomočna.
Glede na navedeno Splošno sodišče meni, da elementov, ki jih tožeča stranka navaja v zvezi s tem, da Oddelek za program obiskovalcev ni predložil predloga za podaljšanje njene pogodbe GD za kadrovske zadeve, ni mogoče šteti za objektivne, upoštevne in skladne indice, ki bi kazali, da je bila odločitev OPSP o nepodaljšanju njene pogodbe za obdobje po 31. maju 2015 sprejeta za doseganje drugih ciljev od tistih, na katere se sklicuje ta organ, medtem ko je iz spisa razvidno, da je bila ta odločitev sprejeta zato, ker Direktorat za vire GD za komuniciranje ni podal prošnje za podaljšanje navedene pogodbe na podlagi prošnje katerega od oddelkov, ki spadajo pod ta generalni direktorat.
Kar zadeva okoliščino, da je OPSP po prerazporeditvi tožeče stranke v Oddelek za program obiskovalcev odločil, da se naloge, ki jih je v Avdiovizualnem oddelku prej opravljala ona, zaupajo uradnikom, zaradi česar je vsakršna prošnja za naknadno podaljšanje njene pogodbe o zaposlitvi za ta oddelek postala neutemeljena, čeprav je tožeča stranka opravljala naloge v tem oddelku od leta 2003, je treba opozoriti, da po eni strani stalna delovna mesta v institucijah načeloma zasedajo uradniki in da so lahko drugi uslužbenci na teh delovnih mestih le izjemoma (sodba z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, točka
). Po drugi strani ima uprava široko diskrecijsko pravico pri organizaciji in strukturiranju svojih služb ter lahko odloči, da je treba naloge, ki niso bile jasno opredeljene ali so se skozi čas spremenile in ki so jih prej opravljali pogodbeni uslužbenci za pomožne naloge, morda namesto uradnikov ali začasnih uslužbencev, odslej izpolnjevati v okviru stalnih delovnih mest.
Institucije in agencije Unije imajo namreč proste roke pri strukturiranju svojih upravnih enot, pri čemer upoštevajo vse dejavnike, kot so narava in obseg nalog, ki so jim dodeljene, in proračunske možnosti (sodbe z dne 17. decembra 1981, Bellardi-Ricci in drugi/Komisija,
178/80
,
EU:C:1981:310
, točka
; z dne 25. septembra 1991, Sebastiani/Parlament,
T‑163/89
,
EU:T:1991:49
, točka
, in z dne 9. februarja 1994, Lacruz Bassols/Sodišče,
T‑109/92
,
EU:T:1994:16
, točka
). Ta svoboda pomeni, da lahko za zagotovitev večje učinkovitosti organizacije del ali v odgovor na proračunske zahteve za ukinitev delovnih mest, ki jih postavijo politični organi Unije, ukinjajo delovna mesta in spreminjajo dodeljene naloge, prav tako pa lahko naloge, ki jih je prej izvajala oseba, zaposlena na ukinjenem delovnem mestu, prerazporedijo, ne da bi bila navedena ukinitev nujno pogojena s tem, da mora vse zahtevane naloge opraviti manjše število oseb kot pred reorganizacijo. Poleg tega ukinitev delovnega mesta ne pomeni nujno, da se ukinjajo tudi naloge, ki jih je to vključevalo (glej sodbi z dne 11. julija 1997, Cesaratto/Parlament,
T‑108/96
,
EU:T:1997:115
, točke od 49 do 51, in z dne 10. septembra 2014, Tzikas/ERA,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, točka
in navedena sodna praksa).
Tako je lahko OPSP v obravnavanem primeru svobodno odločil, da se naloge, ki sta jih prej opravljala tožeča stranka kot pogodbena uslužbenka za pomožne naloge in še eden od njenih sodelavcev, prav tako pogodbeni uslužbenec za pomožne naloge, odslej zaupajo uradnikom. Ker pa je vodja oddelka v elektronskem dopisu z dne 26. novembra 2014, to je pred vložitvijo prošnje za pomoč, tožeči stranki in še dvema njenima sodelavcema, prav tako pogodbenima uslužbencema, napovedal, da se v kratkem pričakuje reorganizacija službe Newsdesk Hotline, povezana s prihodom uradnika iz funkcionalne skupine administratorjev (AD), tožeča stranka ne more razumno trditi, da je odločitev OPSP o zaposlitvi uradnika za opravljanje nalog, ki jih je v Avdiovizualnem oddelku prej opravljala ona, dokaz ali celo zgolj indic, ki je objektiven in upošteven, želje po kaznovanju tožeče stranke zaradi vložitve prošnje za pomoč. Očitno je namreč, da je ta odločitev objektivno ustrezala skrbi za premišljeno organizacijo služb in izvajanju odločitve OPSP, da službi Newsdesk Hotline zagotovi večji pomen s tem, da vanjo razporedi uradnike.
Glede na vse zgornje preudarke je treba ugotoviti, da tožeča stranka ni zagotovila objektivnih, upoštevnih in skladnih indicev v podporo svojemu zatrjevanju zlorabe pooblastil.
Iz istih razlogov nič bolj ne more trditi, prvič, da je OPSP z izpodbijano prvotno odločbo in odločbo o pritožbi kršil člen 12a(2) Kadrovskih predpisov, v skladu s katerim uradnik, ki je žrtev psihičnega ali spolnega nadlegovanja ali ki je pričal o psihičnem ali spolnem nadlegovanju, ne utrpi nobenih škodljivih posledic s strani institucije ali, drugič, da glede na člen 41(1) Listine o temeljnih pravicah OPSP njenega primera ni obravnaval nepristransko, pravično in v razumnem roku.
Kar zadeva kršitev člena 88(b) PZDU, ki jo zatrjuje tožeča stranka, je treba navesti, da je ta člen v različici, veljavni od 1. maja 2004, glede „pogodbenih uslužbencev [za pomožne naloge] iz člena 3b“ določal, da „dejansko trajanje zaposlitve v instituciji, vključno z vsemi obnovitvami pogodbe, ne sme preseči treh let“, ter da je bilo to obdobje v različici, izhajajoči iz začetka veljavnosti Uredbe (EU, Euratom) št. 1023/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2013 o spremembi Kadrovskih predpisov in PZDU (
UL 2013, L 287, str. 15
), podaljšano na šest let. Toda čeprav je v tej določbi predvideno najdaljše trajanje zaposlitve te kategorije, z njo OPSP nikakor ni naloženo najkrajše trajanje zaposlitve uslužbenca, ki spada v to kategorijo.
Posledično to, da OPSP z izpodbijano prvotno odločbo in odločbo o pritožbi ni izčrpal najdaljšega trajanja zaposlitve tožeče stranke kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge, očitno ni kršitev člena 88(b) PZDU.
Nazadnje, tožeča stranka se ne more kot na indic o zlorabi pooblastil sklicevati na to, da je, kot navaja, OPSP „nenadoma“ spremenil stališče glede nje, potem ko je vložila prošnjo za pomoč, saj je od nekdaj, „vse od 6. januarja 2003 praviloma našel rešitev, na podlagi katere [je] lahko ostala na delovnem mestu“. Okoliščina, da je tožeča stranka, ki ni bila med uspešnimi kandidati niti na javnih natečajih, ki jih je organiziral EPSO, niti na notranjem natečaju Parlamenta, lahko ohranila delovno razmerje z OPSP na podlagi različnih zaporednih pogodb, sklenjenih za različne kategorije zaposlitev, za opravljanje v bistvu enakih nalog, tega organa nikakor ni zavezovala k ohranitvi delovnega razmerja z zadevno osebo, ker je glavna značilnost pogodb o zaposlitvi pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge negotovost njihovega trajanja, kar je primerno glede na namen teh pogodb, ki je opravljanje nestalnih nalog, ki jih zaradi njihove narave ali zaradi odsotnosti zaposlenega opravlja začasno osebje (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, točka
), in ker javni uslužbenci Unije, zaposleni na podlagi pogodbe za določen čas, ne morejo prezreti začasnosti svoje zaposlitve in tega, da ta pogodba ne zagotavlja zaposlitve (glej v tem smislu sodbo z dne 4. decembra 2013, ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, točka
).
Glede na vse navedeno je treba prvi tožbeni razlog zavrniti.
Drugi tožbeni razlog
Ker meni, da je bila odpuščena na način, ki kaže na zlorabo pooblastil s strani OPSP, tožeča stranka ugotavlja, da je šlo za neupravičeno odpustitev, glede katere je bila torej odločitev sprejeta v nasprotju s členom 30 Listine o temeljnih pravicah, v skladu s katerim ima „[v]sak delavec […] pravico do varstva pred neupravičeno odpustitvijo v skladu s pravom Unije ter nacionalnimi zakonodajami in običaji“. Poleg tega graja okoliščino, da se OPSP v odločbi o pritožbi ni opredelil do tega argumenta, tako da „je treba izpodbijane odločbe razglasiti za nične“.
Parlament meni, da je drugi tožbeni razlog brezpredmeten, ker je pogodba tožeče stranke prenehala na dan, predviden v pogodbi, in je torej OPSP ni odpovedal.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da tožeča stranka z drugim tožbenim razlogom očitno zmotno predpostavlja, da je v obravnavanem primeru OPSP sprejel odločbo o odpovedi pogodbe o zaposlitvi na podlagi člena 47(b)(ii) PZDU ali tudi člena 49 teh pogojev, čeprav je pogodba o zaposlitvi tožeče stranke prenehala na podlagi člena 47(b)(i) PZDU, ki se za pogodbene uslužbence za pomožne naloge uporablja na podlagi člena 119 navedenih pogojev, in sicer „na datum, naveden v pogodbi“.
Zato je treba drugi tožbeni razlog v vsakem primeru zavrniti kot očitno neutemeljen.
Tretji tožbeni razlog
Tožeča stranka v podporo tretjemu tožbenemu razlogu trdi, da je bila v izpodbijani prvotni odločbi in odločbi o pritožbi storjena očitna napaka pri presoji. To naj bi bilo mogoče ugotoviti že na podlagi tega, da je OPSP zagotovil protislovno obrazložitev, da bi utemeljil svojo odločitev o nepodaljšanju njene pogodbe, kar naj bi kazalo, da razlogi, ki jih je navedel ta organ, niso verjetni. Tožeča stranka tudi trdi, da je OPSP kršil dolžnost skrbnega ravnanja.
Parlament predlaga, naj se tretji tožbeni razlog zavrne, pri čemer pojasnjuje, da se je OPSP že leta 2009 odločil reorganizirati Avdiovizualni oddelek, ker je bilo v tem oddelku, ki je postal zelo operativen in mu je bil zagotovljen izdaten proračun, veliko pogodbenih uslužbencev. Tako naj bi bilo organiziranih več natečajev in izbirnih postopkov, ki naj bi večini uslužbencev, zaposlenih v tem oddelku, omogočili pridobitev statusa uradnika. Tožeča stranka pa naj v teh izbirnih postopkih ne bi bila uspešna, tako da naj je ne bi bilo mogoče zaposliti na delovnem mestu uradnika v tem oddelku.
Kar zadeva zahtevo za podaljšanje, naj bi jo OPSP preučil z vso mogočo skrbnostjo, vendar naj ne bi imel na voljo nobenega prostega delovnega mesta, ki bi omogočalo, da bi se pogodba tožeče stranke kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge podaljšala. Za dokaz tega Parlament šteje dejstvo, da se je po 31. maju 2015, datumu prenehanja pogodbe tožeče stranke, v Direktoratu za medije zaposlil en sam pogodbeni uslužbenec za pomožne naloge, in sicer od 3. avgusta 2015 do 2. februarja 2016, da bi nadomeščal članico osebja oddelka Europarl TV Direktorata za medije. Ko se je 15. aprila 2015 pripravljala prošnja za zaposlitev tega uslužbenca, pa tožeča stranka, čeprav je bila enako kot navedeni uslužbenec na izbirnem seznamu CAST, ni bila razpoložljiva, ker je bila še vedno na bolniškem dopustu, ki se je začel konec septembra 2014. Parlament pojasnjuje, da v Avdiovizualnem oddelku ostaja le en pogodbeni uslužbenec za pomožne naloge v funkcionalni skupini IV, potem ko je bil še en pogodbeni uslužbenec v isti funkcionalni skupini med trajanjem pogodbe iz tega oddelka prerazporejen v oddelek Europarl TV. Poleg tega Parlament opozarja, da za koordinacijo osebja službe Newsdesk Hotline Avdiovizualnega oddelka zdaj skrbi uradnik, da so bile vsakodnevne naloge, za katere je bila svoj čas odgovorna tožeča stranka, zaupane uradniku in da je bil še tretji uradnik zaposlen za dopolnitev te skupine. Kar zadeva Oddelek za program obiskovalcev, naj se po 31. maju 2015 ne bi v njem zaposlil noben pogodbeni uslužbenec za pomožne naloge. Ta pojasnila naj bi dokazovala, da ni bilo nobene možnosti za podaljšanje pogodbe tožeče stranke v navedenih dveh oddelkih niti, splošneje, v Direktoratu za medije.
V zvezi s tem je treba najprej spomniti, da je v skladu z ustaljeno sodno prakso podaljšanje pogodbe začasnega uslužbenca samo možnost, ki je predmet diskrecije pristojnega organa, v tem primeru OPSP.
Institucije imajo namreč široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb glede na naloge, ki so jim dodeljene, in pri razporejanju zaposlenih, ki jih imajo na voljo, glede na te naloge, čeprav je treba to razporejanje izvajati v interesu službe. Tako mora pristojni organ pri odločanju o položaju uslužbenca upoštevati vse elemente, ki lahko vplivajo na njegovo odločitev, pri čemer ne upošteva samo interesa službe, temveč tudi interes zadevnega uslužbenca. To namreč izhaja iz dolžnosti skrbnega ravnanja uprave, ki izraža ravnotežje vzajemnih pravic in obveznosti, ki so bile s Kadrovskimi predpisi in po analogiji s PZDU oblikovane v razmerjih med javnim organom in njegovimi uslužbenci (glej sodbo z dne 24. novembra 2015, Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar se s PZDU upravi ne nalaga obveznost, da predhodno preuči možnost prerazporeditve začasnega uslužbenca v drugo službo od tiste, v katero je bil razporejen, niti v primeru odpovedi pogodbe za nedoločen čas (glej v tem smislu sodbi z dne 4. decembra 2013, ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, točka
, in z dne 4. decembra 2013, ETF/Michel,
T‑108/11 P
,
EU:T:2013:625
, točka
) niti v primeru nepodaljšanja pogodbe za določen čas (glej v tem smislu sodbo z dne 21. maja 2014, Komisija/Macchia,
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
, točka
). Enako taka obveznost ne obstaja v zvezi s pogodbenimi uslužbenci, kot je tožeča stranka, ki niso razporejeni na delovno mesto s seznama delovnih mest, ki je priložen delu proračuna za posamezno institucijo. Nasprotno pa je uprava tudi za zadnjenavedeno kategorijo uslužbencev, čeprav niso zaposleni na delovnem mestu s tega seznama, dolžna pri odločanju o zahtevi za podaljšanje pogodbe, ki jo vloži uslužbenec, upoštevati vse elemente, ki lahko vplivajo na njeno odločitev, pri čemer ne upošteva samo interesa službe, temveč tudi interes zadevnega uslužbenca (sodba z dne 24. novembra 2015, Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, točka
).
V posebnih okoliščinah te zadeve, v katerih se je OPSP, da bi spoštoval svojo dolžnost pomoči v skladu s členom 24 Kadrovskih predpisov, odločil prerazporediti tožečo stranko v drug oddelek od tistega, za katerega je bila zaposlena, je moral navedeni organ v okviru zahteve za podaljšanje in na podlagi dolžnosti skrbnega ravnanja presoditi – ob upoštevanju želje po ohranitvi delovnega razmerja, ki jo je izrazila tožeča stranka, in ne glede na to, da je bila dejansko na bolniškem dopustu od oktobra 2014 – ali interes službe, tako v oddelku prvotne razporeditve kot v oddelku prerazporeditve, zahteva zaposlitev uslužbenca s takim profilom, kot ga ima tožeča stranka.
V zvezi s tem je ob upoštevanju široke diskrecijske pravice, ki je v tem okviru podeljena institucijam, nadzor sodišča omejen na preverjanje neobstoja očitne napake ali zlorabe pooblastil (glej sodbo z dne 24. novembra 2015, Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je iz spisa jasno razvidno, da je OPSP v fazi izpodbijane prvotne odločbe upošteval tako interes službe v zvezi z Oddelkom za program obiskovalcev kot interes tožeče stranke, ki ga je izrazila v zahtevi za podaljšanje. Vendar je ugotovil, da tožeči stranki ne more ponuditi podaljšanja njene zaposlitve kot pogodbene uslužbenke za pomožne naloge, in to neodvisno od tega, da je bilo takrat njeno ime na izbirnem seznamu pogodbenih uslužbencev.
Poleg tega, kar zadeva ugotovitev OPSP, da po izvedbi proslav, povezanih s štiridesetletnico Oddelka za program obiskovalcev, v tem oddelku ni bilo nobene potrebe po upravni okrepitvi, ta ugotovitev glede na trditve in dokumente, ki jih je predložil Parlament, ne vsebuje očitne napake pri presoji. V zvezi s tem okoliščina, da je generalni direktor GD za kadrovske zadeve v elektronskem dopisu z dne 4. marca 2015 omenil povečane potrebe tega oddelka na ta datum, nikakor ne more ovreči te ugotovitve. Po eni strani je bilo namreč to omembo povečanih potreb mogoče razumeti v zvezi s potrebami, povezanimi s štiridesetletnico. Po drugi strani nikakor ni sporno, da OPSP za opravljanje nalog v Oddelku za program obiskovalcev po datumu prenehanja pogodbe tožeče stranke ni zaposlil nobenega pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge, kar potrjuje, da so bile potrebe, če so bile povečane, v resnici le enkratno povečane in da v nobenem primeru niso utemeljevale zaposlitve uslužbenca za obdobje po 31. maju 2015.
Tako je OPSP zlasti glede na člen 11(2) sklepa predsedstva Parlamenta z dne 3. maja 2004 o internem pravilniku o zaposlovanju uradnikov in drugih uslužbencev (v nadaljevanju: interni pravilnik o zaposlovanju), ki določa, da se pogodbeni uslužbenci za pomožne naloge zaposlijo v skladu s členom 3b PZDU za zagotovitev nepretrganega delovanja služb, lahko menil, da mu po tej štiridesetletnici ni več treba zaposliti tovrstnih uslužbencev za Oddelek za program obiskovalcev in zlasti ne uslužbenca s poklicnim profilom, kot ga ima tožeča stranka.
Kar zadeva upoštevanje interesa službe v zvezi z Avdiovizualnim oddelkom, je iz spisa res razvidno, da OPSP, kot trdi tožeča stranka, za sprejetje stališča v izpodbijani prvotni odločbi ni preučil potreb tega oddelka, ker je dne 28. maja in 14. julija 2015 obstajal dvom – ki ga je tožeča stranka želela odpraviti v okviru pritožbe z dne 24. aprila 2015 – glede tega, kateri oddelek je treba šteti za tisti, za katerega je bila tožeča stranka dejansko zaposlena. Zadnjenavedeni oddelek pa je moral biti tisti, ki bi morebitno prošnjo za podaljšanje pogodbe tožeče stranke naslovil na Direktorat za vire GD za komuniciranje, ta pa bi nato lahko zaprosil za tako podaljšanje GD za kadrovske zadeve v njegovi vlogi OPSP.
Vendar je generalni sekretar v odgovoru z dne 20. avgusta 2015 na pritožbo tožeče stranke z dne 24. aprila 2015 s tem, da je potrdil začasno naravo prerazporeditve tožeče stranke v Oddelek za program obiskovalcev, odpravil to negotovost. Tožeča stranka je nato v dopolnilni pritožbi z dne 10. septembra 2015 izpodbijala neobstoj interesa službe za podaljšanje njene pogodbe o zaposlitvi z vidika potreb Avdiovizualnega oddelka, za katerega je bilo treba šteti, da je tožeča stranka vanj ostala razporejena med trajanjem upravne preiskave, ki jo je OPSP začel v odgovor na prošnjo za pomoč.
OPSP pa je za sprejetje odločbe o pritožbi in v odgovor na trditve, predstavljene v dopolnilni pritožbi z dne 10. septembra 2015, preučil interes službe z vidika potreb Avdiovizualnega oddelka. Vendar je ugotovil, da kljub interesu tožeče stranke za podaljšanje njene zaposlitve ta oddelek nima potrebe, ki bi utemeljevala tako podaljšanje te zaposlitve v navedenem oddelku ali, splošneje, v GD za komuniciranje. Zato je treba očitek tožeče stranke glede neupoštevanja interesa službe zavrniti kot neutemeljen.
V zvezi s tem je treba tudi pojasniti, da lahko v nasprotju z zatrjevanjem tožeče stranke OPSP, kar zadeva odločbo o nepodaljšanju pogodbe, v fazi pritožbe spremeni ali nadomesti obrazložitev take odločbe, kot je to storil v obravnavani zadevi (glej v tem smislu sodbi z dne 21. maja 2014, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, točke od 33 do 46, in z dne 10. septembra 2014, Tzikas/ERA,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, točka
). Dokončno stališče institucije je namreč določeno ob sprejetju odgovora na pritožbo, zato je treba v tej fazi presojati, ali je OPSP spoštoval dolžnost skrbnega ravnanja, glede na obrazložitev tako prvotne odločbe kot odgovora na pritožbo (glej v tem smislu sodbo z dne 17. januarja 2017, LP/Europol,
T‑719/15
P, neobjavljena,
EU:T:2017:7
, točka
).
Tožeča stranka v repliki še zatrjuje, da je Parlament v tej zadevi v odgovoru na tožbo „vplet[el] različne enote – oddelek Europarl TV, Avdiovizualni oddelek, službo Newsdesk Hotline – [v zvezi s katerimi naj bi se OPSP] pozanimal za možnost podaljšanja pogodbe tožeče stranke“, da je lahko „
in tempore suspecto
“ zagotovil novo obrazložitev izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi. Taka obrazložitev pa je po njenem mnenju nedopustna.
V zvezi s tem je treba – v okviru tožb, vloženih na podlagi člena 270 PDEU – spomniti, da če popolnega neobstoja obrazložitve ni mogoče popraviti s pojasnili, podanimi po vložitvi tožbe, saj v tej fazi taka pojasnila ne izpolnjujejo več svoje funkcije (glej v tem smislu sodbe z dne 26. novembra 1981, Michel/Parlament,
195/80
,
EU:C:1981:284
, točka
; z dne 9. decembra 1993, Parlament/Volger,
C‑115/92 P
,
EU:C:1993:922
, točka
, in z dne 23. februarja 1994, Coussios/Komisija,
T‑18/92 in T‑68/92
,
EU:T:1994:19
, točke od 74 do 76), pa to ne velja v primeru nezadostne obrazložitve izpodbijanega akta, ki ga je sprejel OPSP ali organ za imenovanja tožene institucije.
V zadnjenavedenem primeru lahko namreč ta tožena institucija med postopkom zagotovi dodatna pojasnila, zaradi katerih postane tožbeni razlog, ki se nanaša na pomanjkljivo obrazložitev, brezpredmeten (glej v tem smislu sodbe z dne 30. maja 1984, Picciolo/Parlament,
111/83
,
EU:C:1984:200
, točka
; z dne 8. marca 1988, Sergio in drugi/Komisija,
64/86, od 71/86 do 73/86 in 78/86
,
EU:C:1988:119
, točka
, in z dne 30. novembra 1993, Perakis/Parlament,
T‑78/92
,
EU:T:1993:107
, točka
). Vendar v takem primeru tožena institucija napačne prvotne obrazložitve izpodbijanega akta ne sme nadomestiti s povsem novo (glej v tem smislu sodbi z dne 7. februarja 1990, Culin/Komisija,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, točka
, in z dne 6. novembra 1997, Berlingieri Vinzek/Komisija,
T‑71/96
,
EU:T:1997:170
, točka
).
V obravnavanem primeru Splošno sodišče ugotavlja, da je OPSP v odločbi o pritožbi izrecno navedel, prvič, da „možnosti ponovne zaposlitve [tožeče stranke] v Avdiovizualnem oddelku ni več, ker je bilo medtem odločeno, da se opravljanje nalog, za katere je bila zaposlena ona, zaupa uradniku“, ter drugič, da „GD za komuniciranje [tožeči stranki] glede na posebnost njenega profila in delo, ki ga je opravljala, ne more ponuditi drugega delovnega mesta, ki bi ustrezalo njenim kvalifikacijam, za obdobje po 31. decembru 2015“.
Tako navedbe, ki jih je v fazi sodnega postopka podal Parlament glede različnih oddelkov Direktorata za medije in Direktorata za odnose z državljani, ki spadata pod GD za komuniciranje, v zvezi s katerimi je OPSP preučil možnost podaljšanja pogodbe tožeče stranke, pomenijo zgolj dodatna pojasnila v smislu sodne prakse, navedene v točki 132 te sodbe, pri čemer je treba poudariti, da so te navedbe, ker se nanašajo na elemente, ki so glede na odločbo o pritožbi predhodni ali sočasni, v tem skladne z načelom zakonitosti (sodba z dne 21. maja 2014, Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, točka
). Ni namreč sporno, da se je tako v odločbi o pritožbi kot v fazi sodnega postopka razlog, ki ga je upošteval OPSP in na katerega se sklicuje Parlament, za zavrnitev podaljšanja pogodbe tožeče stranke za obdobje po 31. decembru 2015 nanašal na neobstoj delovnega mesta, ki bi bilo na voljo v GD za komuniciranje in ki bi glede na profil tožeče stranke omogočalo tako podaljšanje.
Poleg tega je treba v zvezi s tem opozoriti, da glede na sodno prakso, navedeno v točkah 119 in 120 te sodbe, OPSP na podlagi svoje dolžnosti skrbnega ravnanja ni bil dolžan preučiti možnosti podaljšanja pogodbe tožeče stranke zaradi razporeditve v druge oddelke razen v Avdiovizualni oddelek in Oddelek za program obiskovalcev, saj bi tako ravnanje pomenilo, da bi se tožeči stranki zagotavljala prednost, ki obstaja le za uradnike in ki bi škodovala interesom uslužbencev teh drugih oddelkov, ki bi želeli podaljšati svoje pogodbe o zaposlitvi v teh oddelkih, ali interesom kandidatov v izbirnih postopkih, organiziranih za prosta delovna mesta v navedenih oddelkih (glej v tem smislu sodbo z dne 4. decembra 2013, ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, točka
). V obravnavanem primeru je OPSP v odločbi o pritožbi vseeno opravil preučitev prostih delovnih mest v celotnem GD za komuniciranje, s čimer je presegel to, kar mu je bilo naloženo z dolžnostjo skrbnega ravnanja, vendar je ugotovil, da nobeno primerno delovno mesto ne omogoča takega podaljšanja za obdobje po 31. decembru 2015.
Ta ugotovitev pa nikakor ne vsebuje očitne napake pri presoji.
Tožeča stranka je namreč na dan sprejetja odločitve o nepodaljšanju njene pogodbe zasedala delovno mesto pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge. V zvezi s tem je bil Avdiovizualni oddelek, kot dokazujejo informacije in podatki, ki jih je predložil Parlament, v skladu z napovedjo vodje oddelka v elektronskem dopisu z dne 26. novembra 2014 deležen reorganizacije, pri čemer je želel OPSP naloge, ki jih je prej opravljala tožeča stranka, zaupati uradnikom, kar je spadalo, kot je bilo že navedeno, v njegovo široko diskrecijsko pravico pri organizaciji svojih služb. Zato je lahko navedeni organ delovno mesto, ki je bilo predmet razpisa prostega delovnega mesta s številko AST/157554, prednostno zapolnil s premestitvijo uradnika iz funkcionalne skupine asistentov, kar je status, ki ga tožeča stranka ni imela. Poleg tega dokumenti, ki jih je predložil Parlament, dokazujejo, da se je v letu 2016, po odhodu tožeče stranke, v Direktoratu za medije zaposlil en sam pogodbeni uslužbenec za pomožne naloge. V tem primeru je šlo za uslužbenca, ki je bil zaposlen zato, da bi od 3. avgusta 2015 do 2. februarja 2016 nadomeščal osebo, ki je odšla na porodniški dopust. Ta uslužbenec pa je bil zaposlen za opravljanje nalog v oddelku Europarl TV, ki je ločen od Avdiovizualnega oddelka in Oddelka za program obiskovalcev, in po eni strani na dan njegove zaposlitve tožeča stranka ni bila razpoložljiva za tako nadomeščanje, ker je bila tudi sama na dopustu iz zdravstvenih razlogov, po drugi strani pa nič ne kaže, da je bil njen profil primeren za potrebe tega nadomeščanja.
Tožeča stranka se pritožuje tudi nad tem, da so kljub prošnjam, ki jih je predložila, notranji natečaji, ki so bili organizirani v Parlamentu, zadevali zgolj „zelo specifične in tehnične [profile] arhivarjev, montažerjev, grafikov ali producentov“. Vendar je treba spomniti, da mora na podlagi člena 27 Kadrovskih predpisov „[z]aposlovanje [uradnikov] zagotoviti, da institucija dobi najsposobnejše, najučinkovitejše in neoporečne uradnike, ki jih izbira na najširšem možnem geografskem območju med državljani držav članic Unije“. Torej noben uslužbenec ne more zahtevati organizacije natečaja, ki ustreza njegovemu profilu, saj kljub členu 4(3) internega pravilnika o zaposlovanju institucija svojim uslužbencem ne sme omogočiti dostopa do statusa uradnika na način, ki bi bil v nasprotju z načelom enakega obravnavanja.
Nazadnje tožeča stranka navaja, da je konec koncev približno 13 let opravljala iste naloge v okviru različnih statusov in da je bil torej OPSP na podlagi dolžnosti skrbnega ravnanja dolžan podaljšati njeno zadnjo pogodbo.
V zvezi s tem je treba navesti, da je OPSP tožeči stranki v času, ko je delala za družbo, ki je opravljala storitve za Parlament, ponudil neposredno zaposlitev od 1. aprila 2005 s statusom pogodbenega uslužbenca in da je bila od 1. februarja 2006 zaposlena kot začasna uslužbenka. Na podlagi člena 8, drugi odstavek, PZDU je ta pogodba o zaposlitvi začasnega uslužbenca nujno morala prenehati ob izteku najdaljšega šestletnega obdobja zaposlitve s tem statusom in treba je šteti, da je bila ta zaposlitev kot izjema od načela, da stalna delovna mesta v institucijah zasedajo uradniki, lahko namenjena zgolj temu, da se zapolnijo potrebe Avdiovizualnega oddelka (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, točka
).
Vendar je ob izteku najdaljšega šestletnega obdobja zaposlitve tožeče stranke kot začasne uslužbenke OPSP poskrbel, da je lahko ohranila delovno razmerje z njim, v tem primeru kot pogodbena uslužbenka za pomožne naloge, čeprav se v zvezi s tem tožeča stranka zdaj sklicuje na okoliščino, da je stalno opravljala iste naloge ne glede na to, ali je imela status začasnega uslužbenca ali status pomožnega uslužbenca oziroma pogodbenega uslužbenca za pomožne naloge, kar na koncu povzroča dvom o utemeljenosti uporabe ene ali druge od teh kategorij zaposlitve s strani OPSP.
Poleg tega je OPSP privolil v to, da se tožeči stranki
ex gratia
dodeli znesek 22.000 EUR.
Vsi ti elementi kažejo na skrbno ravnanje OPSP v razmerju do zadevne osebe.
Glede na vse navedeno je OPSP v obravnavnem primeru brez očitne napake pri presoji in brez kršitve dolžnosti skrbnega ravnanja lahko menil, da ne more podaljšati pogodbe tožeče stranke, vsaj ne za obdobje po 31. decembru 2015.
Torej je treba tretji tožbeni razlog zavrniti.
Četrti tožbeni razlog
Tožeča stranka v podporo četrtemu tožbenemu razlogu trdi, da ji OPSP v nasprotju s členom 41(2) Listine o temeljnih pravicah pred sprejetjem izpodbijane prvotne odločbe ni omogočil, da se izjasni. Če pa bi se lahko izjasnila, naj bi lahko navedla, da so bile potrebe Oddelka za program obiskovalcev povečane in so zahtevale podaljšanje njene pogodbe o zaposlitvi. Tako naj bi lahko OPSP povprašal ta oddelek o njegovih dejanskih potrebah ter odpravil očitno protislovje med resničnostjo njegovih potreb in izpodbijano prvotno odločbo, v kateri naj bi bil obstoj navedenih potreb zanikan. Poleg tega naj bi lahko opozorila OPSP na dejstvo, da je 24. aprila 2015 vložila pritožbo zoper odločbo o prerazporeditvi, da bi izpodbijala stalnost navedene prerazporeditve, prav tako pa naj bi lahko zatrdila, da so druge enote GD za komuniciranje potrebovale človeške vire, in sicer zlasti Direktorat za medije in v okviru tega direktorata Avdiovizualni oddelek. Tudi to, da so bili med 27. marcem in 29. majem 2015 objavljeni štirje razpisi prostih delovnih mest, naj bi bil element, na katerega bi se lahko sklicevala pred OPSP, da bi dokazala obstoj navedenih potreb. Nazadnje, v podporo zahtevi za podaljšanje naj bi lahko zagotovila pričanje direktorja Direktorata za medije o stanju potreb tega direktorata.
Poleg tega, da naj bi bila izpodbijana prvotna odločba lahko drugačna, če bi ji OPSP prej omogočil, da se izjasni glede vprašanja podaljšanja njene pogodbe, tožeča stranka trdi, da to, da je OPSP v fazi odločbe o pritožbi nadomestil obrazložitev svoje prvotne odločbe z obrazložitvijo, ki je popolnoma nova in v nasprotju s prvo, pomeni kršitev obveznosti obrazložitve. Enako naj bi veljalo za okoliščino, da OPSP v odločbi o pritožbi ni odgovoril na nekatere od njenih očitkov.
Parlament predlaga, naj se četrti tožbeni razlog zavrne, pri čemer navaja, da je v obravnavanem primeru tožeča stranka lahko v zahtevi za podaljšanje podala razloge, ki so po njenem mnenju utemeljevali podaljšanje njene pogodbe. OPSP pa naj bi ustrezno upošteval trditve, ki jih je v zvezi s tem navedla tožeča stranka, med drugim ko je v odločbi o pritožbi odločil, da se ugodi njeni zahtevi iz naslova legitimnega pričakovanja, da bo njena pogodba podaljšana do 31. decembra 2015. V vsakem primeru, tudi ob predpostavki, da je OPSP v tem primeru kršil pravico tožeče stranke do izjave, Parlament meni, da bi sprejel enako odločitev o nepodaljšanju njene pogodbe, če bi se lahko tožeča stranka ustrezno izjasnila. Po njegovem mnenju so namreč trditve, navedene v tožbi, ki naj bi jih tožeča stranka lahko uveljavljala pred sprejetjem izpodbijane prvotne odločbe, enake tistim, ki jih je podala v zahtevi za podaljšanje in v pritožbi z dne 22. julija 2015 ter na katere je bilo odgovorjeno tako v izpodbijani prvotni odločbi kot v odločbi o pritožbi.
Uvodoma je treba spomniti, da pravica do obrambe, kot je sedaj določena v členu 41 Listine o temeljnih pravicah, ki se po mnenju sodišča Unije splošno uporablja (sodba z dne 11. septembra 2013, L/Parlament,
T‑317/10 P
,
EU:T:2013:413
, točka
), zajema – ob tem, da je širša – postopkovno pravico vsake osebe, določeno v odstavku 2(a) navedenega člena, da se izjasni pred sprejetjem kakršnega koli posamičnega ukrepa, ki jo prizadene (sodba z dne 5. februarja 2016, GV/ESZD,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, točka
).
Tako pravica do izjave, ki mora biti zagotovljena, tudi če ni nobenih pravil, ki se uporabljajo, zahteva, da mora biti zadevni osebi dana možnost, da učinkovito predstavi svoje stališče do dokazov, ki se lahko uporabijo zoper njo pri sprejetju akta (glej v tem smislu sodbi z dne 3. junija 2015, BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, točka
in navedena sodna praksa, ter z dne 12. maja 2016, FS/EESO,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, točka
).
V zvezi s tem je treba opozoriti, da odločitev uprave, da ne uporabi možnosti za podaljšanje pogodbe o zaposlitvi za določen čas v zvezi z uslužbencem, kadar ima tako možnost na podlagi PZDU, formalno ni odločba, sprejeta ob koncu postopka, ki je bil začet zoper zadevno osebo.
Vendar če uslužbenec kot oseba, za katero veljajo Kadrovski predpisi, na podlagi člena 90(1) teh predpisov vloži zahtevo za podaljšanje njegove pogodbe o zaposlitvi pred iztekom navedene pogodbe (glej v tem smislu sodbo z dne 14. septembra 2006, Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, točka
) ali če institucija v internem pravilniku predvidi zaposlitev v primernem trenutku pred iztekom pogodbe uslužbenca v posebnem postopku, ki se nanaša na podaljšanje te pogodbe, je treba šteti, da OPSP ob koncu takega postopka ali v odgovor na tako zahtevo, določeno s Kadrovskimi predpisi, sprejme odločbo o podaljšanju pogodbe zadevne osebe in da je – ker taka odločba posega v njen položaj – OPSP tej osebi moral dati možnost izjasniti se, preden je sprejel navedeno odločbo, ki mora biti poleg tega obrazložena, kot se zahteva s členom 25 Kadrovskih predpisov, ki se na podlagi člena 92 PZDU smiselno uporablja za pogodbene uslužbence za pomožne naloge.
V tem položaju, v katerem OPSP odloči – če je taka možnost predvidena v PZDU – da ne uporabi te možnosti za podaljšanje pogodbe o zaposlitvi uslužbenca, ki jo ima na podlagi PZDU, je tako odločbo o nepodaljšanju mogoče sprejeti šele potem, ko je bilo zadevni osebi omogočeno, da učinkovito predstavi svoje stališče, po potrebi s preprosto napovedjo s strani OPSP, da ne namerava uporabiti navedene možnosti in zakaj, in to v okviru korespondence ali pogovora, ki je lahko tudi kratkotrajen (glej v tem smislu in po analogiji sodbe z dne 18. decembra 2008, Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
, točke od 49 do 52; z dne 3. julija 2014, Kamino International Logistics in Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 in C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
, točka
, in z dne 10. septembra 2014, Tzikas/ERA,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, točka
). To korespondenco ali pogovor mora začeti OPSP, ki nosi dokazno breme (glej v tem smislu sodbe z dne 6. decembra 2007, Marcuccio/Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, točka
; z dne 3. junija 2015, BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, točka
, in z dne 12. maja 2016, FS/EESO,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, točka
).
V zvezi s tem je bilo tudi razsojeno, da je načelo spoštovanja pravice do obrambe še toliko pomembnejše, če je bila, kot v obravnavanem primeru, odločba o nepodaljšanju pogodbe o zaposlitvi sprejeta v okoliščinah, zaznamovanih z obstojem težav v odnosih (glej v tem smislu sodbi z dne 3. junija 2015, BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, točka
, in z dne 12. maja 2016, FS/EESO,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, točka
), pri čemer pa je treba spomniti, da je treba obstoj kršitve pravice do izjave presojati med drugim glede na pravna pravila, ki urejajo zadevno področje (sodba z dne 10. septembra 2013, G. in R.,
C‑383/13 PPU
,
EU:C:2013:533
, točka
).
V obravnavanem primeru je bil OPSP – po vložitvi zahteve za podaljšanje šest delovnih dni pred iztekom pogodbe 31. maja 2015 in neodvisno od tega, da je imela glede tega uprava na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov na voljo štiri mesece za odgovor (glej v tem smislu sodbo z dne 17. januarja 2017, LP/Europol,
T‑719/15
P, neobjavljena,
EU:T:2017:7
, točka
) in da je bila zadevna oseba takrat na bolniškem dopustu – zmožen podati odgovor na zahtevo za podaljšanje v manj kot enem tednu. Vendar zadevni osebi ni omogočil, da se prej formalno izjasni v zvezi s tem, čeprav zahteve iz člena 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah skrbni upravi ne povzročajo nobenih posebnih težav pri izvajanju in čeprav je zaslišanje zadevne osebe minimalno jamstvo, kadar uprava tako kot v tem primeru deluje na področju, na katerem ima široko diskrecijsko pravico (glej v tem smislu sodbo z dne 5. februarja 2016, GV/ESZD,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, točka
). Prav tako OPSP tožeči stranki ni omogočil, da se formalno izjasni, pred sprejetjem potrditvene odločbe z dne 14. julija 2015.
Iz tega sledi, da je OPSP v obravnavanem primeru kršil pravico tožeče stranke do izjave in s tem člen 41(2)(a) Listine o temeljnih pravicah.
Vendar mora v skladu s sodno prakso tudi ob obstoju kršitve pravice do obrambe, da bi bilo mogoče sprejeti tožbeni razlog, poleg tega obstajati možnost, da bi se postopek končal drugače, če ne bi bilo te kršitve (sklep z dne 14. aprila 2016, Dalli/Komisija,
C‑394/15
P, neobjavljen,
EU:C:2016:262
, točka
, in sodba z dne 6. februarja 2007, Wunenburger/Komisija,
T‑246/04 in T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, točka
; glej tudi sodbo z dne 18. septembra 2015, Wahlström/Frontex,
T‑653/13 P
,
EU:T:2015:652
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem Splošno sodišče poudarja, da se elementi, ki jih je tožeča stranka predložila v sodnem postopku, v bistvu ujemajo s tistimi, ki jih je predstavila v zahtevi za podaljšanje. OPSP pa je upošteval te elemente, saj je v odgovor na to zahtevo sprejel izpodbijano prvotno odločbo, to je odločbo z dne 28. maja 2015, kot je bila potrjena z odločbo z dne 14. julija 2015.
Poleg tega so bili prav ti elementi ponovljeni in izpopolnjeni v pritožbi in dopolnilni pritožbi. OPSP pa je v odločbi o pritožbi odgovoril na navedene trditve, pri čemer je ohranil svojo odločitev, da pogodbe tožeče stranke ne podaljša. Poleg tega v zvezi s štirimi drugimi razpisi prostih delovnih mest, na katere naj bi se tožeča stranka lahko sklicevala, če bi se lahko izjasnila, zadošča ugotovitev, da so se nanašali na delovna mesta v funkcionalni skupini administratorjev, ki jih je bilo treba prednostno zapolniti s premestitvijo ali imenovanjem uradnikov.
Tudi če bi bilo torej tožeči stranki pred sprejetjem izpodbijane prvotne odločbe omogočeno, da se formalno izjasni, je treba glede na elemente, ki jih je predložila v sodnem postopku, šteti, da to ne bi moglo pripeljati do drugačnega izida, kar zadeva podaljšanje njene pogodbe.
Ob upoštevanju vsega navedenega je treba četrti razlog za razglasitev ničnosti zavrniti in posledično zavrniti predloga za razglasitev ničnosti v celoti.
Odškodninski zahtevek
Tožeča stranka v utemeljitev odškodninskega zahtevka trdi, da je zaradi nezakonitosti izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi utrpela nepremoženjsko škodo, zlasti ker je OPSP s tema odločbama zlorabil pooblastila in ker sta pomenili odpustitev, o kateri je bilo odločeno zaradi vložitve prošnje za pomoč. Zaradi prizadetosti na psihološki ravni tožeča stranka pojasnjuje, da se je bila primorana zdraviti, in meni, da so odločitve OPSP vplivale na njeno dostojanstvo. V teh okoliščinah zatrjuje, da ji je nastala nepremoženjska škoda, ki jo je treba povrniti z dodelitvijo zneska 100.000 EUR.
Poleg tega tožeča stranka ob sklicevanju na druge vidike v zvezi s tem, kako OPSP komunicira s svojimi uslužbenci, ki jim preneha pogodba – zlasti na blokado njenega e‑poštnega predala 31. maja 2015 in na avtomatsko pošiljanje informativnih elektronskih dopisov glede upravnih korakov, povezanih s prenehanjem pogodbe, glede katerih so zadevne osebe zaprošene, naj jih prezrejo, če bo njihova pogodba v kratkem podaljšana – meni, da ti vidiki pomenijo ločeno napako uprave, zaradi katere ji je bila povzročena nepremoženjska škoda, ki jo je treba povrniti z dodelitvijo zneska 15.000 EUR.
Parlament predlaga, naj se odškodninski zahtevek zavrne kot neutemeljen, pri čemer poudarja, da njegove službe niso storile nobene napake niti pri sprejemanju odločitve o nepodaljšanju pogodbe tožeče stranke niti, splošneje, pri načinu obravnavanja njenega primera.
V zvezi s tem je dovolj spomniti, da je treba predloge za povrnitev premoženjske ali nepremoženjske škode zavrniti, če so, kot v obravnavani zadevi, tesno povezani s predlogi za razglasitev ničnosti, ki so bili zavrženi kot nedopustni ali zavrnjeni kot neutemeljeni (glej v tem smislu sodbe z dne 6. marca 2001, Connolly/Komisija,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
, točka
; z dne 14. septembra 2006, Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, točka
, in z dne 30. aprila 2014, López Cejudo/Komisija,
F‑28/13
,
EU:F:2014:55
, točka
).
Zato je treba odškodninski zahtevek v delu, v katerem se nanaša na povrnitev nepremoženjske škode zaradi nezakonitosti izpodbijane prvotne odločbe in odločbe o pritožbi, zavrniti.
Poleg tega v delu, v katerem se ta zahtevek nanaša na povrnitev nepremoženjske škode, ki naj bi bila povezana z ločeno napako uprave, z elementi, ki jih je predložila tožeča stranka, nikakor ni mogoče dokazati te domnevne napake. Ker je elektronska pošta strogo namenjena uporabi, ki je neposredno povezana z nalogami, ki jih opravlja uslužbenec, namreč ni bilo nenormalno, da je OPSP ob izteku zaposlitve tožeče stranke izključil njen poštni predal (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2015, CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, točka
). Poleg tega je OPSP za delovanje služb lahko odločil, da se elektronski dopisi avtomatsko pošiljajo v skladu z razporedom, ki ga dobijo uslužbenci, katerih pogodbe se iztekajo.
Iz tega sledi, da je treba odškodninski zahtevek zavrniti tudi v zvezi z domnevno ločeno napako služb OPSP.
Ker so bili predlogi za razglasitev ničnosti in odškodninski zahtevek zavrnjeni, je treba zavrniti tožbo v celoti.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker tožeča stranka ni uspela, ji je treba v skladu s predlogom Parlamenta naložiti plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (prvi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
HF se naloži plačilo stroškov.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 24. aprila 2017.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.