CELEX: 62018CJ0764
Előzetes döntéshozatal
Az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezése
Az állami tulajdon igénybevételére, illetve hasznosítására kivetett önkormányzati díj
2002/20/EK irányelv
A helyhez kötött telefonszolgáltatásokat és internet‑hozzáférést nyújtó vállalkozásokra történő alkalmazás
Az »elektronikus hírközlő hálózatok« és az »elektronikus hírközlési szolgáltatások« fogalma
12. cikk
Igazgatási díjak
13. cikk
A használati jogok és a létesítménytelepítési jogok díjai
Hatály
A tagállamok adóztatási jogköre gyakorlásának korlátozása

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2009. L 337., 37. o.
; helyesbítés:
HL 2013. L 241., 8. o.
) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (a továbbiakban: engedélyezési irányelv) (
HL 2002. L 108., 21. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.) 12. és 13. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az Ayuntamiento de Pamplona (Pamplona önkormányzata, Spanyolország, a továbbiakban: Pamplona önkormányzata) és az Orange España SAU között az állami önkormányzati tulajdonú területeknek, azok altalajának vagy az azok feletti légtérnek a közműszolgáltatásokat nyújtó vállalkozások általi kizárólagos vagy különleges célú hasznosításáért kivetett azon díj tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelyet e társaságra is kivetettek.
Jogi háttér
Az uniós jog
A keretirányelv
Az elektronikus hírközlő hálózatokra és az elektronikus hírközlési szolgáltatásokra, valamint a hozzájuk kapcsolódó erőforrásokra és kapcsolt szolgáltatásokra vonatkozó szabályozási hátteret a 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2009. L 337., 37. o.
; helyesbítés:
HL 2013. L 241., 8. o.
) módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások közös keretszabályozásáról szóló, 2002. március 7‑i 2002/21/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (Keretirányelv) (
HL 2002. L 108., 21. o.
; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 29. kötet, 337. o.; a továbbiakban: keretirányelv), valamint négy külön irányelv, köztük a 2002/20 irányelv képezi.
A keretirányelv „Fogalommeghatározások” című 2. cikke, az a) és c) pontjában kimondja:
„Ennek az irányelvnek az alkalmazásában:
a)
»elektronikus hírközlő hálózat«: olyan átviteli rendszer, esetleg kapcsoló vagy útválasztó eszköz, valamint egyéb erőforrás, – ideértve a nem aktív hálózati elemeket is – amely lehetővé teszi a vezetéken, rádióhullámon, optikai vagy egyéb elektromágneses úton történő jelátvitelt, beleértve a műholdas hálózatokat, a helyhez kötött (vonal‑ és csomagkapcsolt, beleértve az Internetet) és mobil földi hálózatokat, az elektromos vezetékrendszereket, annyiban, amennyiben azokat jelek továbbítására használják, a rádióműsor‑ és televízióműsor‑terjesztő hálózatokat, valamint a kábeltelevízió‑hálózatokat, a továbbított információtípusra tekintet nélkül;
[…]
c)
»elektronikus hírközlési szolgáltatás«: olyan, általában díjazás ellenében nyújtott szolgáltatás, amely teljes egészében vagy nagyrészt elektronikus hírközlő hálózaton történő jelátvitelből áll, beleértve a műsorterjesztő hálózatokon nyújtott távközlési szolgáltatásokat és átviteli szolgáltatásokat, de nem foglalja magában az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások segítségével történő tartalomszolgáltatást, illetve az ilyen tartalom felett szerkesztői ellenőrzést biztosító szolgáltatásokat; nem foglalja magában a 98/34/EK irányelv 1. cikkében meghatározott olyan, információs társadalommal összefüggő szolgáltatásokat, amelyek teljes egészében vagy nagyrészt nem elektronikus hírközlő hálózaton történő jelátvitelből állnak”.
Az engedélyezési irányelv
Az engedélyezési irányelv 1. cikke értelmében:
„(1)   Ennek az irányelvnek a célja az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások belső piacának létrehozása az engedélyezési szabályok és feltételek harmonizációja és egyszerűsítése révén, e hálózatok és szolgáltatások nyújtásának a Közösség egészében való megkönnyítése érdekében.
(2)   Ezt az irányelvet az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre kell alkalmazni.”
Az engedélyezési irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja a következőképpen rendelkezik:
„A következő fogalommeghatározást szintén alkalmazni kell:
a)
»általános felhatalmazás«: a tagállam által létrehozott jogi keretszabályozás, amely ennek az irányelvnek megfelelően biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok működtetésére és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogokat, és az elektronikus hírközlő hálózatok, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások valamennyi típusára vagy egyes típusaira vonatkozóan ágazatspecifikus kötelezettségeket állapít meg.”
Az engedélyezési irányelv „Igazgatási díjak” című 12. cikkének szövege a következő:
„(1)   Az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozások számára, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozások számára kivetett igazgatási díjnak olyannak kell lennie:
a)
amely csak azoknak az igazgatási költségeknek az összességét fedezi, amelyek az általános felhatalmazási rendszer, a használati jogok és a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek kezelése, ellenőrzése és alkalmazása során felmerülnek, amelyek között szerepelhet a nemzetközi együttműködés, a harmonizáció és szabványosítás, a piacelemzés, a megfelelés‑ellenőrzés és egyéb piaci ellenőrzés költsége, valamint a másodlagos jogszabályok és a közigazgatási határozatok – például hozzáférésre és összekapcsolásra vonatkozó határozatok – elkészítésével és végrehajtásával összefüggő szabályozási munka költsége; és
b)
amelyet az egyes vállalkozások között olyan tárgyilagos, átlátható és arányos módon osztanak meg, amely minimálisra csökkenti a további igazgatási és kapcsolódó ráfordításokat.
(2)   Ha a nemzeti szabályozó hatóságok igazgatási díjat vetnek ki, az igazgatási költségeiknek és a beszedett díjak teljes összegének áttekintését évente közzéteszik. A díjak teljes összegének és az igazgatási költségeknek a különbözetét figyelembe véve a megfelelő kiigazításokat el kell végezni.”
Az engedélyezési irányelvnek „A használati jogok és a létesítménytelepítési jogok díjai” című 13. cikke így rendelkezik:
„A tagállamok feljogosíthatják az illetékes hatóságot arra, hogy olyan díjakat vessen ki a rádiófrekvencia‑ vagy számhasználati jogokért, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogokért, amelyek tükrözik az ilyen erőforrások optimális felhasználásának biztosítására vonatkozó igényt. A tagállamok biztosítják, hogy az ilyen díjak tárgyilagos mérce szerint indokoltak, átláthatóak, megkülönböztetéstől mentesek [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentesek] és a céljukkal arányosak legyenek, és hogy megállapításuk a [keretirányelv] 8. cikkében szereplő célkitűzések figyelembevétele mellett történjen.”
A spanyol jog
A 2013. november 28‑i Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (a pamplonai önkormányzatnak az önkormányzati tulajdonú ingatlanok felszíne, légtere és felszín alatti területe különleges célú használatáért a közművállalatokkal szemben kivetett díjról szóló 22/2014. sz. adórendelete; a Navarrai BO 2013. december 16‑i 240. száma, 12766. o.; a továbbiakban: a 22/2014. sz. adórendelet) 2. cikkének első bekezdése értelmében:
„Az adóztatandó tényállás az önkormányzati tulajdonú ingatlan kizárólagos vagy különleges célú használata a felszínen, a légtérben vagy a felszín alatt a helyhez kötött telefon‑, mobiltelefon‑ és egyéb elektronikus hírközlési szolgáltatások hálózatához szükséges vezetékek, csövek és alagutak útján, ideértve a vezetékek tartóoszlopait, a kábeleket, tartóelemeket, rögzítő‑, elosztó‑ vagy mérőszekrényeket, transzformátorokat, síneket, mérőeszközöket, antennákat, értékesítő automatákat és más hasonló, a szolgáltatás nyújtásához kapcsolódó eszközöket.”
A 22/2014. sz. adórendelet 4. cikkének 3. pontja a következőképpen rendelkezik:
„Az olyan mobiltelefon‑szolgáltatók, amelyek nem tulajdonosai annak a hálózatnak, amelyen keresztül e szolgáltatást nyújtják, annak ellenére sem kötelesek a díjat megfizetni, hogy a szóban forgó hálózat vonatkozásában használati, hozzáférési vagy összekapcsolási joggal rendelkeznek.
Más szolgáltatások nyújtása esetében adóalanyoknak minősülnek mind az igénybe vett hálózatok vagy infrastruktúra tulajdonosai, mind pedig az ilyen hálózatok vagy infrastruktúra vonatkozásában használati, hozzáférési vagy összekapcsolási joggal rendelkező személyek.”
A 22/2014. sz. adórendelet 5. cikkének 1. pontja előírja, hogy az éves díj alapját az adóalanyoknak az önkormányzat területén elért éves üzleti forgalomból eredő bruttó bevétele alapján kell meghatározni, és a díjalap e meghatározásának kritériumai nem alkalmazandók a „mobiltelefon‑szolgáltatókra”.
Ezen adórendelet 6. cikkének megfelelően a díj mértéke a szolgáltatók által kiszámlázott bruttó üzemeltetési bevétel 1,5%‑a.
A 2004. március 5‑i Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (a helyi költségvetésről szóló törvény szövegének átdolgozásáról szóló 2/2004 királyi törvényerejű rendelet; a BOE 2004. március 9‑i 59. száma, 10284. o.) 24. cikke és a Ley 2/1995 de Haciendas Locales (a navarrai helyi költségvetésről szóló, 1995. március 10‑i 2/1995. sz. törvény; a navarrai BO 1995. március 20‑i 36. száma; a továbbiakban: 2/1995. sz. törvény) 105. cikke (1) bekezdésének harmadik albekezdése úgy rendelkezik, hogy ami az önkormányzati tulajdonban lévő területek, illetve e területek altalaja vagy az azok feletti légtér kizárólagos vagy különleges célú hasznosításáért kivetett azon díjakat illeti, amelyeket az olyan szolgáltatást nyújtó vállalkozásoknak kell megfizetnük, amelyek a lakosság egészét vagy jelentős részét érintő szolgáltatást nyújtanak, e díjak összege az e vállalkozások által az egyes önkormányzatok területén elért éves üzleti forgalomból eredő bruttó bevétel 1,5%‑a.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az Orange España „bevallást” nyújtott be a pamplonai önkormányzathoz az ezen önkormányzat területén végzett, helyhez kötött telefonos és internet‑hozzáférést biztosító tevékenysége után a 2014. év második negyedévére vonatkozóan a 22/2014. sz. adórendeletben előírt, állami tulajdon hasznosítása után fizetendő díjat illetően.
Mindazonáltal, mivel úgy ítélte meg, hogy az említett díj ellentétes a távközlési ágazatra irányadó uniós szabályozással, különösen a Bíróság által értelmezett engedélyezési irányelvvel, az Orange España kérte a pamplonai önkormányzattól a „bevallás” helyesbítését és a túlfizetés visszatérítését.
Helyesbítési kérelmének alátámasztása érdekében az Orange España mindenekelőtt arra hivatkozott, hogy ő nem tulajdonosa azoknak a hálózatoknak, amelyeket a pamplonai önkormányzat területén üzemeltet, azokat csupán az összekapcsolási jogok alapján használja. Ezt követően pontosította, hogy a helyhez kötött telefonszolgáltatások és az internet‑hozzáférési szolgáltatások az engedélyezési irányelv hatálya alá tartoznak, ahogyan azt a Bíróság a mobiltelefon‑ágazatban tevékenykedő vállalkozásokra vonatkozó adók és illetékek kivetését illetően értelmezi. Végül arra hivatkozott, hogy ezen irányelv 12. és 13. cikkével ellentétes az olyan díj kivetése, amelynek összegét kizárólag a vállalkozás bruttó bevételének meghatározott százaléka alapján határozzák meg.
A pamplonai önkormányzat elutasította e kérelmet, mivel úgy ítélte meg, hogy a fizetendő díj összegének meghatározása nem tartalmazott sem ténybeli, sem jogi hibát. Az Orange España keresetet indított e határozattal szemben a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 1 de Pamplona (pamplonai 1. sz. közigazgatási bíróság, Spanyolország) előtt. E keresetet a 2015. december 4‑i ítélettel elutasították, azzal az indokkal, hogy egyrészt az Orange España az infrastruktúra‑hálózat tulajdonosa, és ennek következtében nem mentesülhet a díj megfizetése alól, másrészt pedig, hogy a díj összegét a 2/1995. sz. törvény 105. cikke (1) bekezdése harmadik albekezdésének megfelelően állapították meg.
Az Orange España fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a Tribunal Superior de Justicia de Navarrához (navarrai felsőbíróság, Spanyolország). E bíróság megerősítette, hogy az Orange España, mint önkormányzati tulajdont használó hálózatok és infrastruktúra tulajdonosa, köteles megfizetni a szóban forgó díjat. Ugyanakkor részben helyt adott a fellebbezésnek, mivel úgy ítélte meg, hogy e díj összege meghatározásának módszere ellentétes az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkével, és hogy az Orange España ennélfogva jogosan kérte „bevallásának” helyesbítését. Az említett bíróság úgy ítélte meg, hogy az említett díj összegét a tárgyilagosság és arányosság e cikkekben kimondott elveire tekintettel kell megállapítani, nem pedig a vállalkozások bruttó bevétele vagy üzleti forgalma alapján, mivel az ilyen esetben kapott összeg meghaladja a szűkös erőforrások optimális felhasználásának biztosításához feltétlenül szükséges mértéket.
A pamplonai önkormányzat felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Tribunal Supremóhoz (legfelsőbb bíróság, Spanyolország), amelyben arra hivatkozott, hogy a Tribunal Superior de Justicia de Navarra (navarrai felsőbírósága) figyelmen kívül hagyta a Bíróságnak a 2012. július 12‑iVodafone España és France Telecom España ítéletből (
C‑55/11, C‑57/11 és C‑58/11
,
EU:C:2012:446
) eredő, a mobiltelefon‑szolgáltatókra alkalmazandó ítélkezési gyakorlatát azáltal, hogy azt kiterjesztette a helyhez kötött telefon‑ és internet‑hozzáférést nyújtó szolgáltatókra. Ellenkérelmében az Orange España azt állítja, hogy az engedélyezési irányelv nem tesz különbséget a mobiltelefon‑szolgáltatásokat nyújtó és a helyhez kötött telefonszolgáltatásokat nyújtó piaci szereplők között. Ezen irányelv 13. cikkének a Bíróság által az említett ítéletben adott értelmezése tehát átültethető minden olyan helyzetre, amikor az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtóira díjakat vetnek ki rádiófrekvenciák vagy számok használatára vagy létesítmények telepítésére. Az Orange España egyébiránt hangsúlyozza, hogy a Bíróság az említett ítéletben nem foglalt állást az ilyen díj összegének kiszámítási módszeréről.
E körülmények között a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Alkalmazandó‑e a Bíróság által a mobil távközlési szolgáltatások ágazatában tevékenykedő vállalkozásokkal kapcsolatban értelmezett [engedélyezési irányelv] és különösen alkalmazandók‑e az ugyanezen irányelv 12. és 13. cikkében foglalt, a tagállamok adóztatási joghatóságának gyakorlására vonatkozó korlátozások a helyhez kötött telefon‑ és internetszolgáltatást nyújtó vállalkozásokra?
2)
Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén (és ha megállapítást nyer, hogy a szóban forgó irányelv alkalmazandó a helyhez kötött telefon‑ és internetszolgáltatást nyújtó vállalkozásokra) [az engedélyezési irányelv] 12. és 13. cikke lehetővé teszi‑e a tagállamok számára, hogy olyan díjat vessenek ki, amelynek [összegét] kizárólag a – telepített létesítmény tulajdonjogával rendelkező – vállalkozás által az érintett területen nyújtott, helyhez kötött telefon‑ és internetszolgáltatás után elért éves bruttó bevételre figyelemmel kell megállapítani?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az engedélyezési irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy az alkalmazandó a helyhez kötött telefonszolgáltatásokat és internet‑hozzáférést nyújtó vállalkozásokra.
Az engedélyezési irányelv 1. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, hogy azt „az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre” kell alkalmazni.
Az engedélyezési irányelv 2. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ezen irányelv alkalmazásában „[a keretirányelv] 2. cikkében említett fogalommeghatározásokat kell alkalmazni”.
Következésképpen az engedélyezési irányelv hatályának meghatározása érdekében az „elektronikus hírközlő hálózatok” és az „elektronikus hírközlési szolgáltatások” kifejezések keretirányelvben szereplő fogalommeghatározásaira kell támaszkodni.
A keretirányelv 2. cikkének a) pontja az „elektronikus hírközlő hálózatot” a következőképpen határozza meg: „olyan átviteli rendszer, esetleg kapcsoló vagy útválasztó eszköz, valamint egyéb erőforrás, – ideértve a nem aktív hálózati elemeket is – amely lehetővé teszi a vezetéken, rádióhullámon, optikai vagy egyéb elektromágneses úton történő jelátvitelt, beleértve a műholdas hálózatokat, a helyhez kötött (vonal‑ és csomagkapcsolt, beleértve az Internetet) és mobil földi hálózatokat, az elektromos vezetékrendszereket, annyiban, amennyiben azokat jelek továbbítására használják, a rádióműsor‑ és televízióműsor‑terjesztő hálózatokat, valamint a kábeltelevízió‑hálózatokat, a továbbított információtípusra tekintet nélkül”.
A keretirányelv 2. cikkének c) pontja szerint az „elektronikus hírközlési szolgáltatás”„olyan, általában díjazás ellenében nyújtott szolgáltatás, amely teljes egészében vagy nagyrészt elektronikus hírközlő hálózaton történő jelátvitelből áll, beleértve a műsorterjesztő hálózatokon nyújtott távközlési szolgáltatásokat és átviteli szolgáltatásokat”.
Jelen esetben az alapügyben az internet‑hozzáférési és a helyhez kötött telefonszolgáltatások kábelhálózatok és egyéb műszaki létesítmények útján történő nyújtásáról van szó.
A fent említett rendelkezésekből következik, hogy ezen irányelv az „elektronikus hírközlési szolgáltatások” fogalmának meghatározása céljából nem tesz különbséget a helyhez kötött telefonszolgáltatások és a mobil telefonszolgáltatások között. Amint azt a főtanácsnok indítványának 26. pontjában megállapította, a keretirányelv (10) preambulumbekezdése – anélkül, hogy bármiféle különbséget tenne a helyhez kötött és a mobil telefonszolgáltatások között – rögzíti, hogy „beszédalapú telefonszolgáltatások és az elektronikus levéltovábbítási szolgáltatások ennek az irányelvnek a hatálya alá tartoznak”.
Az internet‑hozzáférést illetően a keretirányelv 2. cikkének a) pontja kifejezetten hivatkozik erre, és amint azt a főtanácsnok indítványának 27. pontjában szintén megállapította, ezen irányelv (10) preambulumbekezdése pontosítja, hogy az „internethozzáférés” elektronikus hírközlési szolgáltatás.
Meg kell tehát állapítani, hogy a keretirányelv értelmében vett „elektronikus hírközlési szolgáltatások” olyan szolgáltatások, amelyek jeleknek elektronikus hírközlő hálózaton történő továbbításából állnak, függetlenül attól, hogy ezek a hálózatok helyhez kötöttek vagy mobilak, és magukban foglalják a telefonszolgáltatásokat, legyenek azok akár helyhez kötöttek, akár mobilak, valamint az internethozzáférési szolgáltatásokat. Mivel az engedélyezési irányelv hatályát a keretirányelvben szereplő fogalommeghatározások alapján határozták meg, a fentiekből az következik, hogy az engedélyezési irányelvet a hálózatok, valamint az internet‑hozzáférési és a helyhez kötött telefonszolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre is alkalmazni kell.
Következésképpen az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az engedélyezési irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azt a helyhez kötött telefonszolgáltatásokat és internet‑hozzáférést nyújtó vállalkozásokra is alkalmazni kell.
A második kérdésről
Második kérdésével az előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy abban az esetben, ha az első kérdésre igenlő választ adnának, úgy kell‑e értelmezni az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkét, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az elektronikus hírközléshez szükséges infrastruktúrával vagy hálózattal rendelkező, és azokat helyhez kötött telefonszolgáltatások és internet‑hozzáférés nyújtásához használó vállalkozásokra olyan díjat vet ki, amelynek összegét kizárólag az adott tagállam területén e vállalkozások által éves szinten elért bruttó bevétel alapján határozzák meg.
Az engedélyezési irányelv 1. cikkének (2) bekezdése értelmében az irányelvet az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó engedélyekre kell alkalmazni (lásd: 2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
25.
pont).
Az engedélyezési irányelv nem csupán az általános felhatalmazások, illetve a rádiófrekvencia‑ vagy számhasználati jogok odaítélésével kapcsolatos eljárásokra és ezen engedélyek tartalmára vonatkozó szabályokat ír elő, hanem az említett eljárásokhoz kötődő azon pénzügyi terhek természetére és terjedelmére vonatkozó szabályokat is, amelyeket a tagállamok az elektronikus hírközlési szolgáltatások ágazatában vethetnek ki a vállalkozásokra (lásd: 2014. szeptember 4‑iBelgacom és Mobistar ítélet,
C‑256/13 és C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
29.
pont; 2015. október 6‑iBase Company ítélet,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
,
15.
pont; 2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
26.
pont).
Amint az a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, az engedélyezési irányelv keretében a tagállamok az irányelvben említetteken kívül nem szedhetnek be az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatásáért és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásáért egyéb adókat és illetékeket (2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy ahhoz, hogy az engedélyezési irányelv rendelkezései alkalmazhatók legyenek az alapügyben szóban forgóhoz hasonló levonásra, az azt keletkeztető tényállásnak az általános felhatalmazási eljáráshoz kell kapcsolódnia, amely az engedélyezési irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján biztosítja az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtására vonatkozó jogot (2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
28.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy azok az igazgatási díjak, amelyeket a tagállamok az engedélyezési irányelv 12. cikke alapján az általános felhatalmazás keretében szolgáltatást nyújtó vagy hálózatot szolgáltató vállalkozásokra, illetve a használati joggal rendelkező vállalkozásokra e cikk alapján – valamely nemzeti szabályozó hatóság tevékenységeinek finanszírozása céljából – kivethetnek, kizárólag arra szolgálhatnak, hogy fedezzék az ezen irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett tevékenységekhez kötődő igazgatási költségek összességét (2018. január 30‑iX és Visser ítélet,
C‑360/15 és C‑31/16
,
EU:C:2018:44
,
64.
pont).
Másrészt a Bíróság korábban már rámutatott arra, hogy az engedélyezési irányelv 13. cikke nem vonatkozik minden olyan díjra, amelynek az elektronikus hírközlő hálózatok és az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtását lehetővé tevő infrastruktúra alávethető (2014. szeptember 4‑iBelgacom és Mobistar ítélet,
C‑256/13 és C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
34.
pont; 2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E cikk ugyanis a rádiófrekvencia‑ vagy számhasználati jogok, illetve az állami vagy magántulajdonú ingatlanokon, azok felett vagy alatt létesítmények telepítésére vonatkozó jogok díjai kivetésének módjára vonatkozik (2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a 22/2014. sz. adórendelet 2. cikkének első bekezdése akként rendelkezik, hogy „az adóztatandó tényállás az önkormányzati tulajdonú területek kizárólagos vagy különleges célú használata a felszínen, a légtérben vagy a felszín alatt az elektromos áram, víz, gáz vagy egyéb folyadék, helyhez kötött telefon, mobiltelefon és egyéb elektronikus hírközlési szolgáltatás kiépítéséhez szükséges vezetékek, csövek és alagutak útján”. Ezenkívül e rendelet 4. cikkének 3. pontja értelmében az említett díj megfizetésére kötelesek mind a használt hálózatok vagy infrastruktúrák tulajdonosai, mind az utóbbiakhoz kapcsolódó használati, hozzáférési vagy összekapcsolási jogok jogosultjai, kivéve a mobiltelefon‑szolgáltatókat.
Az engedélyezési irányelv 12. cikkének értelmezését illetően a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból, valamint a Bíróság által a tárgyaláson feltett kérdésre a felek által adott egybehangzó válaszokból az derül ki, hogy az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díj nem tartozik e cikk hatálya alá, mivel nem a nemzeti szabályozó hatóság tevékenységeivel kapcsolatos általános igazgatási költségek fedezésére irányul. Ennélfogva nem minősíthető az említett cikk értelmében vett „igazgatási díjnak”.
Következésképpen az engedélyezési irányelv 12. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely ilyen díjat ír elő.
Ami az ezen irányelv 13. cikkének értelmezését illeti, a Bíróság kimondta, hogy az abban alkalmazott „létesítmények” szó az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtását lehetővé tévő tárgyi infrastruktúrára utal, a „telepíteni” szó pedig azoknak az érintett köz‑ vagy magántulajdonú ingatlanon történő fizikai elhelyezésére (2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanakkor, amint az a jelen ítélet 38. pontjában kifejtésre került, az engedélyezési irányelv 13. cikke nem vonatkozik minden olyan díjra, amelynek az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtását lehetővé tevő infrastruktúra alávethető (2014. szeptember 4‑iBelgacom és Mobistar ítélet,
C‑256/13 és C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
34.
pont).
Márpedig, amint az a jelen ítélet 40. pontjából kitűnik, az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díjat keletkeztető tényállást az állami önkormányzati tulajdonú ingatlan terület, annak altalajának vagy az a feletti légtérnek a – különféle infrastruktúrák útján történő – kizárólagos vagy különleges célú hasznosítása képezi, és e díj kötelezettjei ennélfogva az ezen infrastruktúrát használó vagy hasznosító elektromosáram‑, víz‑, gáz‑, vagy egyéb folyékony energiaforrás, helyhez kötött vagy mobil telefonszolgáltatás és más elektronikus hírközlési szolgáltatás hálózatüzemeltetői vagy szolgáltatói.
Egyébiránt a 22/2014. sz. adórendelet 4. cikkének 3. pontja előírja, hogy az említett díj megfizetésére kötelezett felek nem csupán a használt hálózatok vagy infrastruktúrák feletti használati, hozzáférési vagy összekapcsolási joggal rendelkező jogosultak, hanem ez utóbbiak tulajdonosai is, beleértve tehát azokat a feleket is, akik nem saját maguk üzemeltetik e hálózatokat vagy infrastruktúrákat.
Ebből következik, hogy az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díj hatálya nem korlátozódik kizárólag az elektronikus hírközlő hálózatokat szolgáltató vagy elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó, illetve az engedélyezési irányelv 13. cikkében előírt jogokkal rendelkező szolgáltatókra, aminek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata (2014. szeptember 4‑iBelgacom és Mobistar ítélet,
C‑256/13 és C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
,
36.
pont).
Ezenkívül a 22/2014. sz. adórendelet egyáltalán nem írja elő, hogy az állami tulajdonba tartozó elemek különféle infrastruktúrák útján történő kizárólagos vagy különleges célú hasznosítását illetően meg kellene határozni azt a természetes vagy jogi személyt, aki vagy amely ilyen infrastruktúrákat létesített, amint az az engedélyezési irányelv 13. cikkének tartalmából szükségszerűen következik.
Ennélfogva, az ezen adórendelet által az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díj nem tekinthető olyannak, mint amelyet az elektronikus hírközlő hálózatokat és elektronikus hírközlési szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokra a létesítmények telepítésére vonatkozó jog ellenében vetnek ki (2015. december 17‑iProximus ítélet,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
,
35.
pont).
Következésképpen, mivel az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díjat keletkeztető tényállás az említett adórendeletnek megfelelően az önkormányzat tulajdonban lévő területen, az alatt vagy a felett elhelyezett létesítmények használatára vonatkozó jog megadásához kapcsolódik, az nem függ az engedélyezési irányelv 13. cikke értelmében vett, a jelen ítélet 43. pontjában felidézett, ilyen létesítmények telepítésére vonatkozó jogtól.
Ebből eredően a 22/2014. sz. adórendeletben előírt díj nem tartozik az engedélyezési irányelv 13. cikkének hatálya alá.
Következésképpen az engedélyezési irányelv 13. cikkével nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely olyan díjat ír elő, mint az állami tulajdon hasznosításáért kivetett díj.
A fenti megfontolásokra tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az engedélyezési irányelv 12. és 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az elektronikus hírközléshez szükséges infrastruktúra vagy hálózat tulajdonosi jogaival rendelkező, és azt helyhez kötött telefonszolgáltatások vagy internet‑hozzáférés nyújtására használó vállalkozásokra olyan díjat vet ki, amelynek összegét kizárólag az e vállalkozások által az érintett tagállam területén éves szinten elért bruttó bevétel alapján határozzák meg.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A 2009. november 25‑i 2009/140/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások engedélyezéséről szóló, 2002. március 7‑i 2002/20/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azt a helyhez kötött telefonszolgáltatásokat és internet‑hozzáférést nyújtó vállalkozásokra is alkalmazni kell.

2)
A 2009/140 irányelvvel módosított 2002/20 irányelv 12. és 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az elektronikus hírközléshez szükséges infrastruktúra vagy hálózat tulajdonosi jogaival rendelkező, és azt helyhez kötött telefonszolgáltatások vagy internet‑hozzáférés nyújtására használó vállalkozásokra olyan díjat vet ki, amelynek összegét kizárólag az e vállalkozások által az érintett tagállam területén éves szinten elért bruttó bevétel alapján határozzák meg.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: spanyol.