CELEX: 62019CJ0686
Ennakkoratkaisupyyntö
Kuluttajansuoja
Kulutusluottosopimukset
Direktiivi 2008/48/EY
Kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite
Laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut

Ennakkoratkaisupyyntö koskee kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY (
EUVL 2008, L 133, s. 66
) 3 artiklan g alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat SIA ”Soho Group” ja Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (kuluttajansuojaviranomainen, Latvia; jäljempänä CPDC) ja jossa on kyse vaatimuksesta kumota viimeksi mainitun tekemä päätös, jolla Soho Groupille on määrätty sakko kuluttajien kollektiivisten etujen loukkaamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 19, 20, 26, 28 ja 43 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(19)
Jotta kuluttaja voi tehdä päätöksensä täysin tietoisena kaikista tosiseikoista, hänen olisi saatava ennen luottosopimuksen tekemistä riittävät tiedot luottoehdoista ja luoton kustannuksista sekä velvollisuuksistaan; kuluttaja voi ottaa nämä tiedot mukaansa harkittaviksi. Jotta paras mahdollinen avoimuus ja tarjousten vertailtavuus voidaan varmistaa, näihin tietoihin olisi sisällyttävä erityisesti luoton todellinen vuosikorko, joka määritellään samalla tavalla kaikkialla [Euroopan unionissa]. – –
(20)
Kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten olisi sisällettävä kaikki kustannukset, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot, maksut luotonvälittäjille ja kaikenlaiset muut maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä, notaarikuluja lukuun ottamatta. – –
– –
(26)
Jäsenvaltioiden olisi toteutettava asianmukaiset toimenpiteet vastuullisten käytäntöjen edistämiseksi kaikissa luottosuhteen vaiheissa ottaen huomioon luottomarkkinoidensa erityispiirteet. Näihin toimenpiteisiin voivat kuulua esimerkiksi kuluttajatiedotus ja ‑valistus, maksujen laiminlyömiseen ja ylivelkaantumiseen liittyvistä riskeistä varoittaminen mukaan lukien. Etenkin kasvavilla luottomarkkinoilla on tärkeää, että luotonantajat eivät ryhdy vastuuttomaan lainanantoon eivätkä myönnä luottoja arvioimatta ensin luottokelpoisuutta, ja että jäsenvaltiot toteuttavat tällaisen menettelyn estämiseksi tarvittavan valvonnan ja määrittävät tarvittavat keinot seuraamusten langettamiseksi näin menetteleville luotonantajille. Vastuun kunkin kuluttajan luottokelpoisuuden tarkistamisesta olisi kuuluttava luotonantajalle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/48/EY [(
EUVL 2006, L 177, s. 1
)] luottoriskiä koskevien säännösten soveltamista. – –
– –
(28)
Luotonantajan olisi kuluttajan luottotilanteen arvioimiseksi haettava tietoa myös asiaankuuluvista tietokannoista; oikeudellinen ja todellinen tilanne voi edellyttää eri laajuisia hakuja. – –
– –
(43)
Sisämarkkinoiden toteuttamisen ja toiminnan edistämiseksi sekä kuluttajansuojan korkean tason varmistamiseksi koko [unionin] alueella on tarpeen varmistaa todellista vuosikorkoa koskevien tietojen vertailukelpoisuus kaikkialla [unionissa]. – – Tämän vuoksi tässä direktiivissä olisi määriteltävä kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset selvästi ja ymmärrettävästi.”
Direktiivin 2008/48 tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan kulutusluottosopimuksia koskevien jäsenvaltioiden sääntöjen tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistaminen.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan 6 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat päättää, että vain tiettyjä direktiivin säännöksiä sovelletaan luottosopimuksiin, joissa edellytetään luotonantajan ja kuluttajan sopivan maksujen lykkäämistä tai takaisinmaksua koskevista järjestelyistä silloin, kun kuluttaja ei ole noudattanut alkuperäistä luottosopimusta.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
g)
’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; näihin kustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on pakollista luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin,
h)
’kuluttajan maksettavaksi tulevalla kokonaismäärällä’ luoton kokonaismäärän ja kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten yhteismäärää;
i)
’todellisella vuosikorolla’ kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona, johon soveltuvissa tapauksissa sisältyy 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kustannukset;
– –
l)
’luoton kokonaismäärällä’ luottorajaa tai luottosopimuksen mukaisesti käyttöön annettavaa kokonaismäärää;
– –”
Direktiivin 2008/48 5 artiklan, jonka otsikko on ”Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot”, 1 kohdan c, g ja i alakohdassa luetellaan tiedot, jotka on toimitettava kuluttajalle ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo häntä ja joita ovat c alakohdan mukaan ”luoton kokonaismäärä ja nostoehdot”, g alakohdan mukaan ”todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” ja i alakohdan mukaan mahdollisesti ”kaikki luottosopimuksesta aiheutuvat muut maksut sekä ehdot, joiden mukaisesti näitä maksuja voidaan muuttaa”.
Kyseisen direktiivin 8 artiklan, jonka otsikko on ”Velvollisuus arvioida kuluttajan luottokelpoisuus”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että luotonantaja arvioi ennen luottosopimuksen tekemistä kuluttajan luottokelpoisuuden riittävien tietojen perusteella, jotka on voitu saada kuluttajalta, ja tarpeen mukaan asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella. Jäsenvaltiot, joiden lainsäädännössä velvoitetaan luotonantaja arvioimaan ennen luottosopimuksen tekemistä kuluttajan luottokelpoisuus asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella, voivat säilyttää tämän velvollisuuden.”
Mainitun direktiivin 10 artiklan, jonka otsikko on ”Luottosopimuksissa mainittavat tiedot”, 2 kohdassa säädetään tiedoista, jotka on mainittava ”selkeästi ja tiiviisti”. Näihin tietoihin kuuluvat d alakohdan mukaan ”luoton kokonaismäärä ja sen nostoa koskevat ehdot”, g alakohdan mukaan ”todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä laskettuina luottosopimuksen tekohetkellä; kaikki mainitun koron laskemiseen käytetyt oletukset on mainittava”, k alakohdan mukaan ”kaikki luottosopimuksesta aiheutuvat muut maksut sekä ehdot, joiden mukaisesti näitä maksuja voidaan muuttaa” ja u alakohdan mukaan ”mahdolliset muut sopimusehdot”.
Direktiivin 2008/48 19 artiklan, jonka otsikko on ”Todellisen vuosikoron laskeminen”, 2 kohdassa säädetään, että tätä laskemista varten ”määritetään kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset lukuun ottamatta mahdollisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava, jos hän ei ole noudattanut mitä tahansa luottosopimuksen ehtoja, ja sellaisia maksuja, jotka kuluttajan on tavaroiden tai palveluiden hankkimisen yhteydessä hankintahinnan lisäksi suoritettava siitä riippumatta, maksetaanko hankinta käteisellä vai luotolla”.
Latvian oikeus
Direktiivin 2008/48 perustuva kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite toistetaan kulutusluottoja koskevista säännöksistä 28.12.2010 annetussa valtioneuvoston asetuksessa nro 1219 (Ministru kabineta noteikumi Nr. 1219 ”Noteikumi par patērētāja kreditēšanu”, Latvijas Vēstnesis, 2011, nro 2), joka sääntelee todellisen vuosikoron laskemista.
Kuluttajansuojalain (Patērētāju tiesību aizsardzības likums), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 1 §:n 9 momentissa toistetaan kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten määritelmä, sellaisena kuin se on esitetty direktiivissä 2008/48.
Kyseisen lain 8 §:ssä, jonka otsikko on ”Kulutusluotto”, säädetään seuraavaa:
”– –
(2
)   Kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten on oltava oikeasuhteiset ja hyvän kauppatavan mukaiset. Kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset on laskettava kulutusluottoja koskevissa oikeussäännöissä vahvistettujen menettelyjen mukaisesti.
(2
)   Tämän pykälän 2
momentin säännösten vastaisiksi vaatimuksiksi katsotaan sellaiset kuluttajalle aiheutuvat kokonaiskustannukset, joiden suuruus ylittää 0,55 prosenttia/vuorokausi luoton määrästä sen käyttämistä seuranneesta seitsemännestä päivästä (tämä mukaan lukien), 0,25 prosenttia/vuorokausi luoton määrästä sen nostamista seuranneesta kahdeksannesta päivästä neljänteentoista päivään (tämä mukaan lukien) ja 0,2 prosenttia/vuorokausi luoton määrästä sen nostamista seuraavasta viidennestätoista päivästä. Sellaisten sopimusten osalta, joiden mukaan luotto on vaadittaessa maksettava takaisin tai joissa luoton käyttämiselle asetettu määräaika on yli 30 päivää, tämän pykälän 2
momentin säännösten vastaisiksi vaatimuksiksi katsotaan sellaiset kuluttajalle aiheutuvat kokonaiskustannukset, jotka ylittävät 0,25 prosenttia/vuorokausi luoton määrästä. Kuluttajalle luotosta aiheutuvien kokonaiskustannusten rajoituksia ei sovelleta sellaisiin kuluttajien kanssa tehtäviin luottosopimuksiin, joiden johdosta omaisuutta luovutetaan luoton myöntäjälle vakuudeksi ja joiden mukaan kuluttajan vastuu rajoittuu ainoastaan pantattuun omaisuuteen.
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Soho Group on luottolaitos, joka on erikoistunut lyhytaikaisten pienlainojen myöntämiseen verkossa. Kyseisen yrityksen kauppatapa muodostuu siitä, että kuluttajille tarjotaan luottopalveluja lainoina, joiden määrä on 70–425 euroa, ja laina-ajan pituus voi vaihdella 30 päivästä 12 kuukauteen, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee.
CPDC totesi yrityksen internetsivustolla suoritetun tarkastuksen yhteydessä, että Soho Group tarjosi luottosopimuksia, joihin sisältyi lauseke, jonka otsikko oli ”Laina-ajan pidentäminen”. Tämän ehdon nojalla luotonottaja saattoi pyytää laina-ajan pidentämistä maksamalla luotonantajan käyttötilille lainan määrästä ja sen kestosta riippuvia pidennystä koskevia kuluja. Suorituksen vastaanottamisen jälkeen luotonantaja lähetti päätöksen, jossa vahvistettiin, että luottosopimuksen erityisissä ehdoissa tai maksuaikataulussa ilmoitettua voimassaoloaikaa pidennettiin, tai kieltäytyi pidentämästä sitä ilman, että tätä kieltäytymistä oli tarpeen perustella.
Tämän tarkastuksen päätteeksi CPDC totesi laina-ajan pidentämisen osalta, että Soho Group tarjosi kuluttajille luottosopimuksia, joiden päivittäiset kokonaiskustannukset eivät olleet kuluttajansuojalain 8 §:n 2
momentin mukaisia. CPDC katsoi tämän johdosta, että Soho Groupin kuluttajaluottosopimusten kustannukset eivät olleet oikeasuhteisia eivätkä ne olleet hyvän kauppatavan mukaisia tämän lain 8 §:n 2
momentissa tarkoitetulla tavalla. CPDC katsoi, että laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut sisältyivät luoton kokonaiskustannuksiin, koska laina-ajan pidentämistä koskevat edellytykset olivat osa luotonantajan ja luotonottajan sopimia luottosopimuksen ehtoja.
CPDC määräsi Soho Groupille 21.2.2017 tekemällään päätöksellä 25000 euron suuruisen sakon.
Administratīvā rajona tiesan (alueellinen hallintotuomioistuin, Latvia) hylättyä Soho Groupin kanteen, jossa tämä vaati kyseisen päätöksen kumoamista, Soho Group valitti Administratīvā apgabaltiesaan (maakunnallinen hallintotuomioistuin, Latvia), joka pysytti Administratīvā rajona tiesan ratkaisun 4.12.2018 antamallaan tuomiolla.
Kyseisessä tuomiossa Administratīvā apgabaltiesa katsoi, että jos pääasiassa kyseessä olevan luottosopimuksen voimassaoloaikaa pidennettiin, luoton käyttöön sen voimassaoloajan pidentämisen aikana liittyvät kustannukset olivat tiedossa ja ne olivat luottokustannuksia, joihin sovellettiin kuluttajansuojalaissa säädettyjä rajoituksia.
Soho Group teki ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen valituksen, jossa se väittää, ettei laina-ajan pidentämisestä aiheutuvien kulujen maksaminen ole edellytys lainan saamiseksi tai sen käyttämiseksi. Lisäksi luottosopimuksen voimassaolon jatkaminen on vain yksi kolmesta mahdollisesta vaihtoehdosta lainan erääntyessä. Kaksi muuta vaihtoehtoa ovat lainan takaisinmaksu ilman lisämaksua tai lainan maksamatta jättäminen, mikä johtaisi viivästyskorkojen laskemiseen. Soho Group toteaa, että koska laina-ajan pidentäminen ei ole tiedossa kyseisen sopimuksen tekohetkellä eli silloin, kun luoton kokonaiskustannukset määritetään ja todellinen vuosikorko lasketaan, tästä pidentämisestä aiheutuvia kuluja ei voida sisällyttää luoton kokonaiskustannuksiin.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että on selvitettävä, kattavatko kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut siltä osin kuin laina-ajan mahdollisen pidentämisen ehdot ovat osa luotonantajan ja luotonottajan luottosopimuksessa sopimia ehtoja.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tästä yhtäältä, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetaan direktiivissä 2008/48 tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen laajuus ja toisaalta, että kyseisessä oikeuskäytännössä vahvistetaan, että luotonantaja voi periä myös palkkioita, joista ei säädetä kyseisessä direktiivissä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, kuuluvatko tällaiset kulut kyseisen käsitteen alaan.
Kyseinen tuomioistuin täsmentää vielä, että tietyt pääasiassa kyseessä olevan luottosopimuksen erityiset ehdot osoittavat, että luotonantaja pitää sopimuksen jatkamista hyväksyttävänä ratkaisuna sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämisen välttämiseksi. Tämä ilmenee sekä näiden ehtojen yksityiskohtaisuudesta että käytännössä pidennettyjen luottosopimusten suuresta määrästä.
Tässä tilanteessa Augstākā tiesa (Senāts) (ylin tuomioistuin, Latvia) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1.
Onko [direktiivin 2008/48] 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettu ”kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten” käsite itsenäinen unionin oikeuden käsite?
2.
Kuuluvatko laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut [tässä säännöksessä] tarkoitetun ’kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten’ käsitteen alaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jos laina-ajan pidennystä koskevat ehdot on otettu luottosopimuksen ehtoihin, jotka [luotonantaja ja luotonottaja] ovat hyväksyneet?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, onko direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa olevaa kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitettä tulkittava siten, että tämä käsite kattaa laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut silloin, kun laina-ajan mahdollista pidennystä koskevat ehdot on otettu luottosopimuksen ehtoihin, jotka luotonantaja ja luotonottaja ovat hyväksyneet.
Aluksi on korostettava, että direktiivin 2008/48 1 artiklan mukaan direktiivin tarkoituksena on ainoastaan kulutusluottosopimuksia koskevien sääntöjen tiettyjen näkökohtien yhdenmukaistaminen eikä siihen sisälly säännöksiä laina-ajan pidentämisestä. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 6 kohdassa mainitaan vain tapaukset, joissa maksu on laiminlyöty, mistä ei ole kyse pääasiassa. Lisäksi, kuten pääasian asianosaiset ovat todenneet, direktiivissä ei säännellä luottokustannusten enimmäismäärää, joten jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia vahvistamaan tällaisen enimmäismäärän (ks. vastaavasti tuomio 26.3.2020, Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C-779/18
,
EU:C:2020:236
,
ja
kohta).
Direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdan mukaan kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteellä tarkoitetaan ”kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta”.
Kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee yhtäältä, että ainoastaan ”notaarikulut” on nimenomaisesti jätetty tämän määritelmän ulkopuolelle. Toisaalta tässä määritelmässä ei täsmennetä, rajoittuvatko siinä tarkoitetut kulut luoton saamiseksi välttämättömiin kuluihin.
Sitä vastoin tästä sanamuodosta ilmenee, että kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite kattaa ”muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa” ja että nämä kulut sisältävät ”myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset”. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällä käsitteellä tarkoitetaan kaikkia kustannuksia, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa (tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová,
C-377/14
,
EU:C:2016:283
,
kohta ja tuomio 8.12.2016, Verein für Konsumenteninformation,
C-127/15
,
EU:C:2016:934
,
kohta), mukaan lukien palkkiot, jotka luotonottajan on maksettava luotonantajalle (ks. vastaavasti tuomio 12.7.2012, SC Volksbank România,
C-602/10
,
EU:C:2012:443
,
kohta).
Varmistaakseen laajan kuluttajansuojan unionin lainsäätäjä on siten määritellyt direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” laajasti (tuomio 26.3.2020, Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä on todettava, että sen lisäksi että kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteeseen ei sisälly mitään rajoitusta, joka liittyisi kyseessä olevan luottosopimuksen voimassaoloon, ennen kaikkea kulut ja niiden jaottelu tämän sopimuksen voimassaoloaikana kuuluvat tämän käsitteen soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 11.9.2019, Lexitor,
C-383/18
,
EU:C:2019:702
,
ja
–
kohta). Tämä vahvistetaan myös direktiivin 2008/48 johdanto-osan 20 perustelukappaleessa, jonka mukaan kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite on ymmärrettävä ”luottosopimuksen yhteydessä”.
Tästä seuraa, että kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteellä tarkoitetaan sekä luoton saamiseen liittyviä kustannuksia että luoton käytön kestoon liittyviä kustannuksia.
Lisäksi on täsmennettävä, että jotta luottosopimuksen mahdollisesta pidentämisestä, josta sopimuksessa määrätään, aiheutuvat kulut täyttäisivät tämän tuomion 30 kohdassa mainitut edellytykset ja jotta ne voitaisiin näin ollen ottaa huomioon laskettaessa direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuja kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia, yhtäältä on täsmennettävä tämän mahdollisen jatkamisen konkreettiset ja täsmälliset ehdot kyseisessä sopimuksessa, ja toisaalta näiden kulujen on oltava luotonantajan tiedossa, jotta kuluttaja voin siten määrittää nämä kulut sopimusehtojen perusteella ja erityisesti laina-ajan pituuden perusteella.
Laina-ajan pidentämisen ehdoista on todettava, että – kuten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamuksista ilmenee – ne kuuluvat luotonantajan ja luotonsaajan välisessä luottosopimuksessa sovittuihin ehtoihin. Samoin on niin, että vaikka kyseinen tuomioistuin täsmentää, että luotonantaja voi kieltäytyä pidentämästä sopimusta ilman, että kieltäytymistä pitäisi perustella, on selvää, että tämä pidennys voi tapahtua vasta kun kuluttaja on esittänyt tätä koskevan pyynnön, kun luotonantaja on antanut suostumuksensa ja kun kuluttaja on maksanut pidentämisestä aiheutuvat kulut luotonantajan käyttötilille.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisten luottosopimusten yhteydessä laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut maksaa kuluttaja ja nämä kulut ovat luotonantajan tiedossa eli ne on määritetty tai määritettävissä.
Soho Group, Italian hallitus ja Euroopan komissio väittävät kuitenkin kirjallisissa huomautuksissaan, että koska pääasiassa kyseessä olevan sopimuksen jatkaminen ei ole varmaa sopimusta tehtäessä, tähän jatkamiseen liittyvät kulut eivät voi kuulua direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen soveltamisalaan.
Aluksi on todettava, että – kuten direktiivin 2008/48 3 artiklan määritelmistä ilmenee – kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsite liittyy luoton kokonaismäärän ja kuluttajan maksettavaksi tulevan kokonaismäärän käsitteisiin todellisen vuosikoron laskemiseksi.
Koska direktiivin 2008/48 3 artikla ei sisällä näiden käsitteiden osalta nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen, kutakin niistä on pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2019, State Street Bank International,
C-255/18
,
EU:C:2019:967
,
kohta).
Tämän jälkeen on todettava yhtäältä, että direktiivissä 2008/48 tarkoitettu luoton kokonaismäärä on määritelty direktiivin 3 artiklan l alakohdassa niin, että se tarkoittaa luottorajaa tai luottosopimuksen mukaisesti käyttöön annettavaa kokonaismäärää.
Toisaalta tämän direktiivin 3 artiklan i alakohdan mukaan todellisella vuosikorolla tarkoitetaan kuluttajalle aiheutuvia luoton kokonaiskustannuksia ilmaistuna luoton kokonaismäärälle laskettuna vuosikorkona, johon soveltuvissa tapauksissa sisältyy saman direktiivin 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut kustannukset.
Koska käsitteellä ”kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” tarkoitetaan direktiivin 2008/48 3 artiklan h alakohdan mukaan ”luoton kokonaismäärän ja kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten yhteismäärää”, tästä seuraa, että käsitteet ”luoton kokonaismäärä” ja ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” sulkevat pois toisensa ja että luoton kokonaismäärä ei näin ollen saa sisältää mitään niistä summista, jotka kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin (tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
,
kohta).
Direktiivi 2008/48 sisältää siten kattavan määritelmän kulutusluottosopimuksiin sisältyvien summien jaottelusta.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa, jotka eivät koske sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämistä direktiivin 2008/48 19 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on kuitenkin niin, että jos laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut ovat osa ”kuluttajan maksettavaksi tulevaa kokonaismäärää”, ne eivät voi kuulua ”luoton kokonaismäärään”, joten ne kuuluvat kyseisen direktiivin 3 artiklan g alakohdassa tarkoitettuihin ”kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin”.
On myös huomattava, että direktiivin 2008/48 säännökset eivät koske ainoastaan luottosopimuksen tekemistä vaan myös sen muuttamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.
Tästä on todettava aluksi, että vaikka direktiivin 2008/48 10 artiklan 2 kohdan g alakohdassa säädetään, että luottosopimuksessa mainitut todellinen vuosikorko ja ”kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” lasketaan ”luottosopimuksen tekohetkellä”, samassa säännöksessä täsmennetään kuitenkin, että ”kaikki mainitun koron laskemiseen käytetyt oletukset on mainittava [luottosopimuksessa]”.
Soho Groupin tarjoamien kaltaisten luottosopimusten osalta, joiden osalta ei ole harvinaista, kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee, että ne sisältävät vain yhden ainoan eräpäivän, joka on sama kuin sopimuksen päättymispäivä, luotonantaja voi mainita tilanteet, joissa luottosopimusta pidennetään yhden tai useamman kerran.
Viittaus todellisen vuosikoron laskennassa käytettäviin eri oletuksiin mahdollistaa lisäksi sen, että direktiivin 2008/48 5 artiklan 1 kohdassa mainittu tavoite, joka koskee eri tarjousten vertailuun tarvittavia tietoja, voidaan panna täytäntöön, jotta kuluttaja voi tehdä perustellun päätöksen luottosopimuksen tekemisestä, ja tässä vertailussa on voitava ottaa huomioon kuluttajan käytettävissä olevien tarjousten eri ajanjaksojen mukaan laskettu todellinen vuosikorko.
Tässä yhteydessä on huomautettava yhtäältä, että direktiiviä 2008/48 annettaessa pyrittiin kahteen tavoitteeseen eli varmistamaan, että Euroopan unionin kaikki kuluttajat voivat käyttää hyväkseen etujensa korkeatasoista ja yhtäläistä suojaa, ja helpottamaan kulutusluottoja koskevien toimivien sisämarkkinoiden syntymistä. Direktiivin johdanto-osan 19 perustelukappaleesta käy ilmi, että direktiivillä on etenkin määrä taata, että kuluttaja saa ennen luottosopimuksen tekemistä riittävät tiedot, jotka koskevat erityisesti todellista vuosikorkoa kaikkialla unionissa ja joiden perusteella hän voi vertailla näitä korkokantoja (tuomio 19.12.2019, Home Credit Slovakia,
C-290/19
,
EU:C:2019:1130
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toisaalta sekä direktiivin 2008/48 5 artiklan, joka koskee ”ennen sopimuksen tekoa annettavia tietoja”, sanamuodosta ja erityisesti sen 1 kohdan i alakohdasta sekä kyseisen direktiivin 10 artiklan, joka koskee ”luottosopimuksissa mainittavia tietoja”, sanamuodosta ja erityisesti sen 2 kohdan k alakohdasta ilmenee, että nämä säännökset koskevat ”[kaikkia luottosopimuksesta aiheutuvia muita maksuja sekä ehtoja], joiden mukaisesti näitä maksuja voidaan muuttaa”. Mainitun 10 artiklan 2 kohdan u alakohdassa todetaan myös, että luottosopimuksessa on mainittava selkeästi ja tiiviisti mahdolliset ”muut sopimusehdot”. Näiden näkökohtien avulla voidaan siis panna täytäntöön mainitun direktiivin johdanto-osan 43 perustelukappaleessa mainittu tavoite, jonka mukaan direktiivissä on määriteltävä kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset selvästi ja ymmärrettävästi, ja turvata kyseisen direktiivin tehokas vaikutus.
Näin ollen, kun otetaan huomioon ensinnäkin direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdan sanamuoto sekä kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen laaja tulkinta, toiseksi se seikka, että tällä käsitteellä tarkoitetaan sekä luoton saamista että käyttöä, kolmanneksi kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten, luoton kokonaismäärän ja kuluttajan maksettavaksi tulevan kokonaismäärän käsitteiden välinen yhteys ja neljänneksi mainitun direktiivin tarkoitus ja tarve turvata sen tehokas vaikutus, on niin, että kun laina-aikaa pidennetään ja luoton hintaa muutetaan lisäkulujen maksamisella, niin että tämä vaikuttaa kuluttajan maksettavaksi tulevan kokonaismäärän käsitteeseen, kyseisen sopimuksen laina-ajan pidentämisestä aiheutuvat kulut kuuluvat direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten käsitteen soveltamisalaan, mikäli sopimuspuolet ovat sopineet tästä pidentämisestä ja luotonantaja on ollut tietoinen näistä kuluista.
Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa luotonantajan väitteellä, jonka mukaan luottosopimuksen voimassaolon jatkaminen olisi parempi vaihtoehto kuin sopimuksen mahdollinen täyttämättä jääminen. Tästä on todettava, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa – erittäin suureen osaan tehdyistä luottosopimuksista kohdistetaan alun perin sovitun laina-ajan pidentäminen. Luotonantaja ei saa kuitenkaan myöntää lainoja vastuuttomalla tavalla tai myöntää luottoja arvioimatta ensin kuluttajan luottokelpoisuutta. Luotonantajan on nimittäin direktiivin 2008/48 8 artiklan 1 kohdan, luettuna kyseisen direktiivin johdanto-osan 26 ja 28 perustelukappaleen valossa, mukaisesti arvioitava kuluttajan luottokelpoisuus ennen luottosopimuksen tekemistä. Tämän velvollisuuden tavoitteena on kyseisen direktiivin johdanto-osan 26 perustelukappaleen mukaisesti luotonantajan vastuuntuntoisuus ja sen välttäminen, että luotonantaja myöntäisi luottoa maksukyvyttömille kuluttajille (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2020, OPR-Finance,
C-679/18
,
EU:C:2020:167
,
kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa olevaa käsitettä ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” on tulkittava siten, että tämä käsite kattaa laina-ajan mahdollisesta pidentämisestä aiheutuvat kulut, mikäli yhtäältä laina-ajan mahdollista pidentämistä koskevat konkreettiset ja täsmälliset ehdot, laina-ajan pituus mukaan lukien, on otettu luottosopimuksen ehtoihin, jotka luotonantaja ja luotonottaja ovat hyväksyneet, ja mikäli toisaalta nämä kulut ovat luotonantajan tiedossa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 3 artiklan g alakohdassa olevaa käsitettä ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” on tulkittava siten, että tämä käsite kattaa laina-ajan mahdollisesta pidentämisestä aiheutuvat kulut, mikäli yhtäältä laina-ajan mahdollista pidentämistä koskevat konkreettiset ja täsmälliset ehdot, laina-ajan pituus mukaan lukien, on otettu luottosopimuksen ehtoihin, jotka luotonantaja ja luotonottaja ovat hyväksyneet, ja mikäli toisaalta nämä kulut ovat luotonantajan tiedossa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: latvia.