CELEX: 62017CJ0322
Преюдициално запитване
Социална сигурност
Регламент (ЕО) № 883/2004
Член 67
Молба за семейни обезщетения, подадена от лице, което е престанало да извършва дейност като заето лице в компетентната държава членка, но продължава да пребивава в нея
Право на семейни обезщетения за членовете на семейство, които пребивават в друга държава членка
Условия за допустимост

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 11, параграф 2 и член 67 от Регламент (EО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност (
ОВ L 166, 2004 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 7, стр. 82 и поправка в
ОВ L 33, 2008 г., стр. 12
).
Запитването е отправено в рамките на правен спор, страни по който са г‑н Eugen Bogatu и Minister for Social Protection (министър на социалната закрила, Ирландия, наричан по-нататък „министърът“) по повод решението, с което министърът отказва на г‑н Bogatu изплащането на семейни обезщетения за част от периода, за който се отнася неговата молба.
Правна уредба
Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, изменен и актуализиран с Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
) (наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“), е отменен на 1 май 2010 г. — дата, на която започва да се прилага Регламент № 883/2004.
Член 2 от Регламент № 1408/71 е бил озаглавен „Лица, включени в приложното поле“ и параграф 1 е предвиждал:
„Настоящият регламент се прилага за заети или самостоятелно заети лица, които са или са били подчинен[и] на законодателството на една или повече държави членки […], както и за членовете на техните семейства […]“.
Член 73 от този регламент, озаглавен „Заети или самостоятелно заети лица, членовете на чиито семейства пребивават в държава членка, различна от компетентната държава“, e гласял по-специално:
„Заето лице […], което е подчинено на законодателството на държава членка, има право, по отношение на членовете на неговото семейство, които пребивават в друга държава членка, на семейните обезщетения, предвидени от законодателството на първата посочена държава като пребиваващи в тази държава лица […]“.
Член 2 от Регламент № 883/2004 е озаглавен „Персонален обхват“ и параграф 1 гласи следното:
„Настоящият регламент се прилага към граждани на държава членка […], както и към членовете на техните семейства […]“.
Озаглавеният „Общи правила“ член 11 от посочения регламент е част от дял II, озаглавен „Определяне на приложимото законодателство“, и съдържа по-специално параграф 2, съгласно който:
„За целите на настоящия дял, лицата, които получават парични обезщетения поради или вследствие на тяхната дейност като наето […] лице, се считат, че упражняват посочената дейност […]“.
Член 67 от посочения регламент е озаглавен „Членове на семейството, които пребивават в друга държава членка“ и е част от озаглавената „Семейни обезщетения“ глава 8 от дял III („Специални разпоредби относно различните категории обезщетения“), и гласи:
„Лице има право на семейни обезщетения в съответствие със законодателството на компетентната държава членка, включително за членовете на неговото семейство, които пребивават в друга държава членка, както ако те пребивават в [първата] държава членка.[…]“.
Член 68 от същия регламент, който е озаглавен „Правила за предимство в случай на съвпадане“ и се съдържа в същата глава, предвижда по-специално:
„1.   Когато през време на един и същи период и за едни и същи членове на семейството се предвиждат обезщетения съгласно законодателството на повече от една държава членка, се прилагат следните правила за предимство:
a)
в случай на обезщетения, платими от повече от една държава членка на различни основания, редът на предимство е следният: първо, права, произтичащи от дейност като заето или като самостоятелно заето лице, второ, права, произтичащи от получаване на пенсия и накрая, права, придобити на базата на пребиваване;
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н Bogatu е румънски гражданин, който пребивава в Ирландия от 2003 г. Той е баща на две деца, пребиваващи в Румъния.
Г‑н Bogatu извършва дейност като заето лице в Ирландия от 26 май 2003 г. до 13 февруари 2009 г., когато губи работата си. Оттогава той последователно е получавал обезщетение за безработица, зависещо от вноски (от 20 февруари 2009 г. до 24 март 2010 г.), след това обезщетение за безработица, независещо от вноски (25 март 2010 г. до 4 януари 2013 г.), и накрая — обезщетение за болест (15 януари 2013 г. до 30 януари 2015 г.).
На 27 януари 2009 г. той подава молба за отпускане и на семейни обезщетения.
С писма от 12 януари 2011 г. и 16 януари 2015 г. министърът го уведомява за решението си да уважи молбата му, с изключение на частта относно периода от 1 април 2010 г. до 31 януари 2013 г. Той посочва и че основанието за отказа му по отношение на посочения период е, че през този период г‑н Bogatu не е отговарял на нито едно от условията, които дават право за получаване на семейни обезщетения за децата му, пребиваващи в Румъния, тъй като не е извършвал дейност като заето лице в Ирландия, нито — доколкото първото условие не е налице — е получавал там обезщетение, зависещо от вноски.
В производството пред High Court (Висш съд, Ирландия) г‑н Bogatu не оспорва фактите, на които министърът основава своя отказ, но поддържа, че той се основава на неправилно тълкуване на правото на Съюза.
В това отношение той твърди, че член 67 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува по същия начин като член 73 от Регламент № 1408/71, от който следвало, че всяко лице, осигурено в държава членка съгласно системата за социална сигурност, приложима спрямо заетите лица, има право на съответните семейни обезщетения за членовете на своето семейство, които пребивават в друга държава членка, дори ако посоченото лице е престанало да извършва дейност като заето лице и не получава зависещо от вноски обезщетение.
В своя защита министърът поддържа, че член 67 от Регламент № 883/2004 не можел да се тълкува по същия начин като член 73 от Регламент № 1408/71. Всъщност, за разлика от втория от посочените членове, който се прилагал към всяко „заето лице“, първият от тях използвал по неутрален начин термина „лице“. Освен това посоченият термин сам по себе си трябвало да се разбира в светлината на член 11, параграф 2 от Регламент № 883/2004, за който нямало еквивалентна разпоредба в Регламент № 1408/71 и от който ясно следвало, че лице, което вече не извършва дейност като заето лице, можело да продължава да се счита, че извършва тази дейност, само в случаите, в които получава парично обезщетение поради или вследствие на извършването на посочената дейност.
В акта за преюдициално запитване High Court (Висш съд) най-напред посочва, че е безспорно, че Ирландия е компетентна да предостави семейни обезщетения на г‑н Bogatu по смисъла на член 67 от Регламент № 883/2004. На следващо място, запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно ирландското законодателство, за да има право на семейни обезщетения, по правило не е необходимо към момента, в който подава своята молба за такива обезщетения, дадено лице да извършва или да е извършвало преди това дейност като заето лице в Ирландия, както и че в конкретната хипотеза на лице, което се намира в същото положение като г‑н Bogatu, това право зависи само от спазването на условието относно възрастта на детето, за което посоченото лице иска да му бъдат отпуснати посочените обезщетения. На последно място, запитващата юрисдикция посочва, че в конкретния случай г‑н Bogatu има право да му бъдат отпуснати семейни обезщетения съгласно ирландското законодателство, без да се засяга прилагането на Регламент № 883/2004.
При тези условия High Court (Висш съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Изисква ли Регламент № 883/2004, и по-специално член 67 от него, разгледан във връзка с член 11, параграф 2, дадено лице да бъде заето […] в компетентната държава членка или алтернативно да получава парично обезщетение като предвиденото в член 11, параграф 2 от посочения регламент, за да има право на „семейни обезщетения“ […]?
2)
Следва ли понятието „парични обезщетения“ в член 11, параграф 2 от Регламент [№ 883/2004] да се тълкува в смисъл, че се отнася само за периода, през който молителят действително получава парични обезщетения, или се отнася за всеки период, през който молителят е осигурен за бъдещ риск, с право на парично обезщетение, независимо дали това обезщетение е било поискано при подаването на молбата за семейни обезщетения?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали Регламент № 883/2004, и по-специално член 67 във връзка с член 11, параграф 2, трябва да се тълкува в смисъл, че в положение като разглежданото в главното производство, за да има дадено лице право на семейни обезщетения в компетентната държава членка, е необходимо това лице да извършва дейност като заето лице в посочената държава членка или да получава от нея парично обезщетение поради или вследствие на такава дейност.
Както следва от точки 10—17 от настоящото решение, за разглежданото в главното производство положение, което описва запитващата юрисдикция, са характерни следните обстоятелства. На първо място, лицето, които иска семейни обезщетения, пребивава в компетентната държава членка, а именно Ирландия, и е извършвало там в миналото дейност като заето лице, но впоследствие е престанало да я извършва. На следващо място, посоченото лице е родител на две деца, които пребивават в друга държава членка, а именно Румъния. На последно място, периодът, за който посоченото лице иска от запитващата юрисдикция да му признае право на семейни обезщетения, е период, през който компетентната държава членка му е изплащала парично обезщетение, което вътрешното ѝ право квалифицира като „независещо от вноски обезщетение“.
С оглед на това положение на първо място следва да се отбележи, че член 67 от Регламент № 883/2004 гласи, че дадено лице има право на семейни обезщетения в съответствие със законодателството на компетентната държава членка, включително за членовете на неговото семейство, които пребивават в друга държава членка, както ако те пребивават в първата държава членка.
Както следва от текста на посочения член, при все че в него става въпрос за права, признати на дадено „лице“, не се изисква това лице да има специален статут и следователно не се изисква то да има по-специално статута на заето лице. При това в самия член не се уточняват изискванията, които могат да се прилагат, за да има посоченото лице право на семейни обезщетения, а се препраща по този въпрос към законодателството на компетентната държава членка.
При тези условия, за да се отговори на поставения от запитващата юрисдикция въпрос, е необходимо посоченият член да се тълкува с оглед на контекста, в който се вписва, и на целта, която преследва.
На първо място, по отношение на контекста, в който се вписва член 67 от Регламент № 883/2004, е важно да се отбележи, че този член следва да се разглежда във връзка по-специално с член 68, параграф 1, буква а) от посочения регламент, който се прилага, когато семейните обезщетения са предвидени на различни основания в законодателството на повече от една държава членка, и който изисква в такъв случай да се прилагат правила за предимство, съгласно които се вземат предвид първо правата, произтичащи от дейност като заето или като самостоятелно заето лице, след това правата, произтичащи от получаване на пенсия, и накрая правата, придобити въз основа на пребиваване.
Тъй като в посочената разпоредба се изброяват няколко основания, при наличието на които може да се дължат семейни обезщетения на дадено лице, сред които е извършването на дейност като заето лице, не може да се счита, че член 67 от Регламент № 883/2004 се прилага само спрямо основанието, че е налице дейност.
По-нататък, що се отнася до целта, която преследва член 67 от Регламент № 883/2004, следва да се отбележи, че целта на законодателя на Съюза е била по-специално посредством приемането на посочения регламент да разшири приложното му поле спрямо други категории лица освен заетите лица, които попадат в приложното поле на Регламент № 1408/71, и по-специално спрямо лицата, които не извършват икономическа дейност и за които последният не се отнася.
Тази цел следва общо от изборът, който законодателят на Съюза е направил, като в член 2, параграф 1 от Регламент № 883/2004 е уточнил, че посоченият регламент се прилага по-специално към „граждани на държава членка“, спрямо които се прилага законодателството на една или повече държави членки, докато член 2, параграф 1 от Регламент № 1408/71 е предвиждал, че този предходен регламент се е прилагал спрямо „заети лица“, спрямо които се прилага законодателството на една или повече държави членки.
В специалната хипотеза на семейните обезщетения израз на посочената цел е използването в член 67 от Регламент № 883/2004, на термина „лице“ там, където в заменения с него член 73 от Регламент № 1408/71 се посочва „заето лице“. Така член 67 от Регламент № 883/2004 е израз на волята на законодателя на Съюза да не предоставя повече правото на семейни обезщетения само на заетите лица, а да го предостави и на други категории лица.
По изложените съображения член 67 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че не изисква дадено лице да извършва дейност като заето лице в компетентната държава членка, за да има право на семейни обезщетения.
На второ място, от член 11, параграф 2 от Регламент № 883/2004, на който се позовава във въпроса си запитващата юрисдикция, следва, че за да се определи приложимото законодателство спрямо лице, което получава парични обезщетения поради или вследствие на своята дейност като заето лице, т.е. парично обезщетение, основание за което е извършването в миналото на такава дейност, трябва да се счита, че това лице упражнява посочената дейност.
От точка 25 от настоящото решение обаче следва, че член 67 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че не изисква компетентността на държава членка спрямо определено лице в областта на семейните обезщетения да се основава на упражняването на каквато и да било дейност като заето лице, включително извършвана в миналото дейност като заето лице.
Следователно фактът, че се получават съответно посочените в член 11, параграф 2 от Регламент № 883/2004 парични обезщетения, не е релевантен за направения в точка 29 от настоящото решение извод.
По изложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че Регламент № 883/2004, и по-специално член 67 във връзка с член 11, параграф 2, трябва да се тълкува в смисъл, че в положение като разглежданото в главното производство, за да има дадено лице право на семейни обезщетения в компетентната държава членка, не е необходимо нито това лице да извършва дейност като заето лице в посочената държава членка, нито да получава от нея парично обезщетение поради или вследствие на такава дейност.
По втория въпрос
С втория въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 11, параграф 2 от Регламент № 883/2004 трябва да се тълкува в смисъл, че в момента на подаване на неговата молба за семейни обезщетения съответното лице трябва действително да получава парично обезщетение или евентуално може да получи такова парично обезщетение.
Предвид отговора на първия въпрос не е необходимо да се отговаря на втория въпрос, поставен от запитващата юрисдикция.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Регламент (ЕО) № 883/2004 на Европейския парламент и на Съвета от 29 април 2004 година за координация на системите за социална сигурност, и по-специално член 67 във връзка с член 11, параграф 2, трябва да се тълкува в смисъл, че в положение като разглежданото в главното производство, за да има дадено лице право на семейни обезщетения в компетентната държава членка, не е необходимо нито това лице да извършва дейност като заето лице в посочената държава членка, нито да получава от нея парично обезщетение поради или вследствие на такава дейност.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.