CELEX: 62018CJ0072
Præjudiciel forelæggelse
socialpolitik
direktiv 1999/70/EF
rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP
§ 4, stk. 1
princippet om ikke-diskrimination
den offentlige undervisningssektor
national lovgivning, hvorefter et løntillæg udelukkende tildeles undervisere, der er ansat inden for rammerne af et tidsubegrænset ansættelsesforhold som fastansatte tjenestemænd
udelukkelse af undervisere, der er kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag med tidsbegrænset ansættelse
begrebet »objektive forhold«
kendetegn, som er uløseligt forbundet med stillingen som fastansat tjenestemand

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af § 4 i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999 (herefter »rammeaftalen«), og som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP (
EFT 1999, L 175, s. 43
).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Daniel Ustariz Aróstegui og Departamento de Educación del Gobierno de Navarra (det regionale ministerium for undervisning i Navarra, Spanien, herefter »ministeriet«) vedrørende sidstnævntes nægtelse af at indrømme Daniel Ustariz Aróstegui et lønklassetillæg.
Retsforskrifter
EU-retten
Direktiv 1999/70 har ifølge artikel 1 til formål »at iværksætte den i bilaget indeholdte rammeaftale […], som blev indgået […] mellem de generelle tværfaglige organisationer [Den Europæiske Faglige Samarbejdsorganisation (EFS), Sammenslutningen af Industri- og Arbejdsgiverorganisationer i Europa (UNICE) og Det Europæiske Center for Offentlige Virksomheder (CEEP)]«.
I henhold til rammeaftalens § 1 har denne til formål dels at forbedre kvaliteten ved tidsbegrænset ansættelse gennem anvendelsen af princippet om ikke-diskrimination, dels at fastsætte rammer, der skal forhindre misbrug hidrørende fra flere på hinanden følgende tidsbegrænsede ansættelseskontrakter eller ansættelsesforhold.
Rammeaftalens § 3 med overskriften »Definitioner« bestemmer følgende:
»I denne aftale forstås ved:
1.
»en person med tidsbegrænset ansættelse«: en person, som har en ansættelseskontrakt, der er indgået direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, eller som indgår i et ansættelsesforhold, etableret direkte mellem den pågældende og en arbejdsgiver, når tidspunktet for ansættelseskontraktens eller ansættelsesforholdets udløb er fastlagt ud fra objektive kriterier, såsom en bestemt dato, fuldførelsen af en bestemt opgave eller indtrædelsen af en bestemt begivenhed
2.
»en sammenlignelig fastansat«: en fastansat i samme virksomhed, der har en tidsubegrænset ansættelseskontrakt eller indgår i et tidsubegrænset ansættelsesforhold, og som udfører samme eller tilsvarende arbejde/beskæftigelse, idet der tages hensyn til kvalifikationer/færdigheder […]«
Rammeaftalens § 4 med overskriften »Princippet om ikke-diskrimination« fastsætter følgende i stk. 1:
»Ansættelsesvilkårene for personer med tidsbegrænset ansættelse må ikke være mindre gunstige end de, der gælder for sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.«
Spansk ret
Artikel 3, stk. 1, i Texto Refundido del Estatuto del Personal al Servicio de las Administraciones Públicas de Navarra (den konsoliderede vedtægt for personale i Navarras offentlige forvaltnings tjeneste), godkendt ved Decreto Foral Legislativo 251/1993 (regionalt lovdekret nr. 251/1993) af 30. august 1993 (herefter »DFL 251/93«), fastsætter følgende:
»Personale i Navarras offentlige forvaltnings tjeneste omfatter:
a)
tjenestemænd
b)
konsulentansat personale
c)
kontraktansat personale.«
Artikel 12 i DFL 251/93 bestemmer:
»Tjenestemænd i Navarras offentlige forvaltnings tjeneste inddeles efter kvalifikationskravene for deres ansættelse og de opgaver, de varetager, i følgende niveauer […]«
Artikel 13 i DFL 251/93 har følgende ordlyd:
»1.   Hvert af de i den foregående artikel omhandlede niveauer omfatter syv lønklasser.
2.   Nyansatte tjenestemænd indplaceres i lønklasse 1 på det relevante niveau.
3.   Tjenestemænd kan gradvist avancere fra lønklasse 1 til lønklasse 7 på det pågældende niveau, i overensstemmelse med denne vedtægts artikel 16.«
Artikel 16 i DFL 251/93 fastsætter følgende:
»1.   Tjenestemænd kan successivt avancere fra lønklasse 1 til lønklasse 7 på det pågældende niveau, uanset deres akademiske kvalifikationer, uddannelse eller erhverv.
2.   Avancement til højere lønklasser finder sted årligt på følgende måde:
a)
Det er en ufravigelig betingelse for avancement til en højere lønklasse at have mindst to års anciennitet i den foregående lønklasse.
b)
Ingen tjenestemand kan forblive mere end otte år i den samme lønklasse, bortset fra tjenestemænd, der har nået lønklasse 7.
c)
For så vidt ikke andet er bestemt i de foregående stykker, avancerer 10% af tjenestemændene i lønklasse 1-6 inklusive i rækkefølge efter anciennitet til den nærmeste højere lønklasse.
d)
Op til 10% af tjenestemændene i lønklasse 1-6 kan avancere til den nærmeste højere lønklasse efter en udvælgelsesprøve baseret på kvalifikationsbeviser, der afholdes i overensstemmelse med bestemmelser, der fastsættes ved bekendtgørelse.«
Fjerde overgangsbestemmelse i DFL 251/93 bestemmer følgende:
»1. Fra den 1. januar 1992 og indtil vedtagelsen af de regler om ændring af det nuværende lønklasse- og anciennitetssystem, som der henvises til i artikel 13 i [Ley Foral 5/1991 de Presupuestos Generales de Navarra para 1991 (den selvstyrende region Navarras lov nr. 5/1991 om det almindelige budget for Navarra) af 26.2.1991], suspenderes systemet for lønklasseavancement i henhold til denne vedtægts artikel 16 midlertidigt, og fra denne dato vil avancement ske individuelt for den enkelte tjenestemands vedkommende i overensstemmelse med dennes anciennitet i den pågældende lønklasse på følgende måde:
a)
Tjenestemænd i lønklasse 1-6 avancerer automatisk til den næste lønklasse efter seks år og syv måneders anciennitet i den umiddelbart foregående lønklasse.
b)
Dette nye system anvendes første gang med udgangspunkt i den enkelte tjenestemands anciennitet i lønklassen den 31. december 1991. Såfremt en tjenestemands anciennitet i lønklassen på denne dato overstiger seks år og syv måneder, skal forskellen medregnes som anciennitet i den følgende lønklasse. Beregningen af ancienniteten og dens økonomiske konsekvenser finder midlertidig anvendelse, indtil retssagerne vedrørende det ekstraordinære femårstillæg er blevet afgjort.
2. Som en konsekvens af det i det foregående stykke anførte bevarer en tjenestemand fra den samme dato og med den samme midlertidige karakter ved forfremmelse til et højere niveau inden for regionen Navarras forvaltning, jf. denne vedtægts artikel 17, den lønklasse og den anciennitet i denne lønklasse, som tjenestemanden havde opnået på det niveau, hvorfra den pågældende forfremmes.«
Artikel 40, stk. 2, i DFL 251/93 fastsætter, at den personlige grundløn for offentlige tjenestemænd består af begyndelseslønnen på det niveau, hvor tjenestemanden er indplaceret, det til lønklassen knyttede vederlag og anciennitetstillægget. Det fastsættes ligeledes i denne artikel, at den personlige grundløn udgør en erhvervet rettighed, som er uløseligt knyttet til stillingen som tjenestemand.
Artikel 11 i Decreto Foral 68/2009 por el que se regula la contratación de personal en régimen administrativo en las Administraciones Públicas de Navarra (regionalt dekret nr. 68/2009 om kontraktansættelse af personale på forvaltningsretligt grundlag ved Navarras offentlige forvaltning) af 28. september 2009, som affattet ved Decreto Foral 21/2017 (regionalt dekret nr. 21/2017) af 29. marts 2017 (herefter »regionalt dekret nr. 68/2009«), lyder således:
»Kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag oppebærer den løn, der svarer til den stilling, der beklædes, eller den funktion, der udøves, anciennitetstillægget og familietillæggene. Lønklasse[tillægget] indgår ikke heri, idet der er tale om personlig grundløn, der er uløseligt knyttet til stillingen som tjenestemand.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Daniel Ustariz Aróstegui har fra september 2007 været ansat af ministeriet som lærer i henhold til en tidsbegrænset kontrakt på forvaltningsretligt grundlag. Han har siden da gjort tjeneste ved forskellige uddannelsesinstitutioner.
Den 1. juli 2016 anmodede Daniel Ustariz Aróstegui ministeriet om, med tilbagevirkende kraft for fire år, at tildele ham det lønklassetillæg, som tildeles tjenestemandsansatte lærere med samme anciennitet som han, i henhold til regionalt dekret nr. 68/2009.
Ved klage af 18. oktober 2016 iværksatte han administrativ rekurs mod det stiltiende afslag på denne anmodning. Den 23. december 2016 blev der meddelt afslag på denne klage ved en regional anordning udstedt af ministeriet.
Den 28. februar 2017 anlagde Daniel Ustariz Aróstegui et søgsmål til prøvelse af denne anordning ved den forelæggende ret, Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (forvaltningsdomstolen i Pamplona, Spanien).
Den forelæggende ret har anført, at den eneste objektive betingelse for udbetaling af lønklassetillægget efter den nugældende lovbestemte ordning i Navarra er en anciennitet på seks år og syv måneder i den umiddelbart foregående lønklasse, idet lønklasseavancement således sker automatisk, efterhånden som tiden går. Den forelæggende ret har ligeledes præciseret, at eftersom lønklassen i henhold til de nationale bestemmelser opfattes som en mekanisme i karriereforløbet for tjenestemænd, er lønklassetillægget efter disse bestemmelser personlig løn, som er uløseligt knyttet til stillingen som tjenestemand, hvilket således udgør en subjektiv betingelse med henblik på indrømmelse af tillægget.
Daniel Ustariz Aróstegui opfylder den objektive betingelse om seks år og syv måneders anciennitet i stillingen, men han opfylder ikke den subjektive betingelse om at være tjenestemand.
Den forelæggende ret har præciseret, at der ikke er nogen forskel på det arbejde, de opgaver og de faglige forpligtelser, der varetages af en tjenestemandsansat lærer, og dem, der varetages af en lærer, der er kontraktansat på forvaltningsretligt grundlag, og ønsker oplyst, om lønklassetillæggets karakter og formål kan udgøre et objektivt forhold, der begrunder en mindre gunstig behandling af kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag.
På denne baggrund har Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (forvaltningsdomstolen i Pamplona, Spanien) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Skal § 4 i [rammeaftalen] fortolkes således, at den er til hinder for en regional retsforskrift som den i hovedsagen omhandlede, der udtrykkeligt udelukker tildeling og udbetaling af et bestemt løntillæg til personale ansat af Navarras offentlige forvaltning, som henhører under kategorien »kontraktansat på forvaltningsretligt grundlag« (med tidsbegrænset ansættelse), fordi nævnte tillæg udgør et vederlag i forbindelse med forfremmelse og udvikling inden for et karriereforløb, der specifikt er forbeholdt personale, som henhører under kategorien »offentlig tjenestemand« (med tidsubegrænset ansættelse)?«
Det præjudicielle spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om rammeaftalens § 4, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter et løntillæg er forbeholdt undervisere, der er ansat inden for rammerne af et tidsubegrænset ansættelsesforhold som fastansatte tjenestemænd, og ikke indrømmes bl.a. undervisere, der er kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag med tidsbegrænset ansættelse.
Det bemærkes, at der i rammeaftalens § 4, stk. 1, er fastsat et forbud mod at behandle personer med tidsbegrænset ansættelse mindre gunstigt med hensyn til ansættelsesvilkår end sammenlignelige fastansatte, hvis dette udelukkende er begrundet i kontraktens tidsbegrænsede varighed, og forskelsbehandlingen ikke er begrundet i objektive forhold.
I den foreliggende sag skal det for det første bemærkes, at for så vidt som Daniel Ustariz Aróstegui er ansat af ministeriet som lærer i henhold til en tidsbegrænset kontrakt på forvaltningsretligt grundlag, står det fast, at han er omfattet af begrebet »person med tidsbegrænset ansættelse« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, sammenholdt med § 3, nr. 1, heri, og dermed af anvendelsesområdet for disse bestemmelser.
Hvad for det andet angår begrebet »ansættelsesvilkår« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, fremgår det af Domstolens praksis, at det afgørende kriterium ved vurderingen af, om en foranstaltning henhører under dette begreb, netop er kriteriet om ansættelse, dvs. arbejdsforholdet mellem en arbejdstager og hans arbejdsgiver (dom af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,
C-574/16
,
EU:C:2018:390
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Domstolen har således fastslået, at dette begreb bl.a. omfatter treårige anciennitetstillæg (jf. i denne retning dom af 22.12.2010, Gavieiro Gavieiro og Iglesias Torres,
C-444/09 og C-456/09
,
EU:C:2010:819
, præmis
, og kendelse af 18.3.2011, Montoya Medina,
C-273/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2011:167
, præmis
), seksårstillæg for videreuddannelse (jf. i denne retning kendelse af 9.2.2012, Lorenzo Martínez,
C-556/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2012:67
, præmis
), deltagelse i en faglig vurderingsplan og det økonomiske incitament, der er knyttet dertil i tilfælde af en positiv bedømmelse (kendelse af 21.9.2016, Álvarez Santirso,
C-631/15
,
EU:C:2016:725
, præmis
), samt deltagelse i en ordning med horisontalt karriereforløb, som giver ret til et løntillæg (kendelse af 22.3.2018, Centeno Meléndez,
C-315/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2018:207
, præmis
).
For så vidt som den eneste objektive betingelse for indrømmelse af tillægget i den foreliggende sag er tilbagelæggelse af en tjenesteperiode på seks år og syv måneder, således som det fremgår af oplysningerne fra den forelæggende ret, udbetales dette tillæg netop som følge af arbejdsforholdet, således at indrømmelsen heraf under disse omstændigheder skal anses for at være et »ansættelsesvilkår« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1.
Det skal for det tredje bemærkes, at det følger af Domstolens faste praksis, at princippet om ikke-diskrimination, som rammeaftalens § 4, stk. 1, er et særligt udtryk for, kræver, at ensartede forhold ikke må behandles forskelligt, og at forskellige forhold ikke må behandles ensartet, medmindre en sådan forskellig behandling er objektivt begrundet (dom af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,
C-574/16
,
EU:C:2018:390
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Ministeriet har i denne forbindelse i sit skriftlige indlæg gjort gældende, at hvad angår hovedsagen er forskelsbehandlingen mellem fastansatte tjenestemænd og kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag – som Daniel Ustariz Aróstegui – ikke omfattet af forbuddet i rammeaftalens § 4, stk. 1, for så vidt som det ikke er spørgsmålet om, hvorvidt varigheden af ansættelsesforholdet er tidsbegrænset eller tidsubegrænset, men ansættelsesforholdets vedtægtsmæssige eller kontraktmæssige karakter, som efter national ret er afgørende for retten til det i hovedsagen omhandlede løntillæg.
Den spanske regering og ministeriet har desuden i retsmødet for Domstolen anført, at undervisningspersonale, som er fastansat i henhold til privatretlige kontrakter, ligeledes er udelukket fra at modtage tillægget.
Det skal imidlertid understreges, at det følger af ordlyden af rammeaftalens § 4, stk. 1, at for at de omhandlede personer med tidsbegrænset ansættelse med rette kan påberåbe sig denne bestemmelse, er det tilstrækkeligt, at de behandles mindre gunstigt end fastansatte i en sammenlignelig situation.
Som generaladvokaten har anført i punkt 31 i sit forslag til afgørelse, er det i denne forbindelse således ikke nødvendigt, at de omhandlede personer med tidsbegrænset ansættelse behandles mindre gunstigt i forhold til alle kategorier af fastansatte.
Det skal følgelig undersøges, om de i hovedsagen omhandlede fastansatte tjenestemænd og kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag befinder sig i en sammenlignelig situation.
Ved bedømmelsen af, om arbejdstagerne udfører samme eller tilsvarende arbejde i rammeaftalens forstand, skal det i henhold til rammeaftalens § 3, stk. 2, og § 4, stk. 1, undersøges, om disse arbejdstagere, henset til en helhed af omstændigheder, herunder arbejdets art, uddannelseskrav og arbejdsforhold, kan anses for at befinde sig i en sammenlignelig situation (dom af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,
C-574/16
,
EU:C:2018:390
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde tilkommer det den forelæggende ret, som alene har kompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder, at afgøre, om de fastansatte tjenestemænd og de kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag befinder sig i en sammenlignelig situation (jf. analogt dom af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,
C-574/16
,
EU:C:2018:390
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Når dette er sagt, fremgår det af forelæggelseskendelsen, at der ikke er nogen forskel på det arbejde, de opgaver og de faglige forpligtelser, der varetages af en tjenestemandsansat lærer, og dem, der varetages af en lærer, der er kontraktansat på forvaltningsretligt grundlag.
Med forbehold for den forelæggende rets efterprøvelse med hensyn til alle de relevante oplysninger skal det følgelig lægges til grund, at situationen for en person med tidsbegrænset ansættelse, såsom Daniel Ustariz Aróstegui, er sammenlignelig med situationen for en fastansat i ministeriets tjeneste.
På denne baggrund skal det – således som generaladvokaten har anført i punkt 44 i sit forslag til afgørelse – konstateres, at der foreligger en forskelsbehandling, som består i, at kontraktansatte i den offentlige sektor nægtes det i hovedsagen omhandlede løntillæg, mens fastansatte tjenestemænd i en sammenlignelig situation er sikret ret til dette løntillæg.
Det skal for det fjerde undersøges, om der foreligger objektive forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, som kan begrunde en sådan forskelsbehandling.
I henhold til Domstolens faste praksis kræver begrebet »objektive forhold«, at den konstaterede ulige behandling er begrundet i, at der foreligger præcise og konkrete omstændigheder, der kendetegner det ansættelsesvilkår, der er tale om, i den særlige sammenhæng, det indgår i, og på grundlag af objektive og gennemsigtige kriterier for at efterprøve, om denne ulige behandling rent faktisk opfylder et reelt behov, er egnet til at nå det forfulgte formål og er nødvendig herfor. Disse omstændigheder kan bl.a. opstå på grund af den særlige art opgaver, med henblik på hvis udførelse tidsbegrænsede kontrakter er indgået, samt de hermed forbundne kendetegn eller i givet fald på grund af en medlemsstats forfølgelse af et lovligt socialpolitisk formål (dom af 13.9.2007, Del Cerro Alonso,
C-307/05
,
EU:C:2007:509
, præmis
, af 22.12.2010, Gavieiro Gavieiro og Iglesias Torres,
C-444/09 og C-456/09
,
EU:C:2010:819
, præmis
, og af 5.6.2018, Grupo Norte Facility,
C-574/16
,
EU:C:2018:390
, præmis
).
Derimod opfylder en henvisning alene til, at det arbejde, der udføres af kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag, som Daniel Ustariz Aróstegui, er af midlertidig karakter, ikke disse krav og kan derfor ikke i sig selv udgøre et objektivt forhold som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1. At tillade, at et ansættelsesforholds midlertidige karakter alene er tilstrækkelig til at begrunde en forskellig behandling af arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse og arbejdstagere med tidsubegrænset ansættelse, ville gøre formålene med direktiv 1999/70 og med rammeaftalen indholdsløse og være med til at gøre opretholdelsen af en ugunstig situation for arbejdstagere med tidsbegrænset ansættelse stedsevarende (dom af 8.9.2011, Rosado Santana,
C-177/10
,
EU:C:2011:557
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I denne henseende har den spanske regering og ministeriet i deres skriftlige indlæg anført, at det i hovedsagen omhandlede løntillæg udgør personlig grundløn, der er uløseligt knyttet til stillingen som tjenestemand. Dette tillæg tager nærmere bestemt sigte på at belønne tjenestemænds udvikling i karriereforløbet, hvilket begrunder, at navnlig kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag udelukkes fra at modtage tillægget, idet disse ikke kan avancere til højere lønklasser.
Herved bemærkes, at henset til den skønsmargin, som medlemsstaterne har til at indrette deres egne offentlige forvaltninger, kan de i princippet uden at tilsidesætte direktiv 1999/70 og rammeaftalen opstille betingelser for at opnå status som fastansat tjenestemand samt fastsætte ansættelsesvilkårene for disse tjenestemænd (dom af 18.10.2012, Valenza m.fl.,
C-302/11 – C-305/11
,
EU:C:2012:646
, præmis
, og af 20.9.2018, Motter,
C-466/17
,
EU:C:2018:758
, præmis
). Medlemsstaterne har således ret til at opstille betingelser om anciennitet for at kunne få adgang til visse stillinger eller begrænse adgangen til intern forfremmelse til kun at gælde for tjenestemænd, når dette følger af behovet for, at der tages hensyn til objektive krav vedrørende den pågældende stilling, og som ikke har noget at gøre med det tidsbegrænsede ansættelsesforhold (jf. i denne retning dom af 8.9.2011, Rosado Santana,
C-177/10
,
EU:C:2011:557
, præmis
og
).
En abstrakt og generel betingelse, hvorefter en person skal være tjenestemand for at kunne tildeles et ansættelsesvilkår som det i hovedsagen omhandlede, uden at der bl.a. tages hensyn til den særlige art opgaver, som skal varetages, eller disses særlige kendetegn, svarer imidlertid ikke til de krav, som er anført i nærværende doms præmis 40 og 41 (jf. i denne retning dom af 8.9.2011, Rosado Santana,
C-177/10
,
EU:C:2011:557
, præmis
).
Domstolen har ligeledes fastslået, at den offentlige interesse, som i sig selv er forbundet med retningslinjerne for adgang til ansættelse i den offentlige sektor, ikke kan begrunde en forskelsbehandling (jf. i denne retning dom af 25.7.2018, Vernaza Ayovi,
C-96/17
,
EU:C:2018:603
, præmis
).
Som generaladvokaten har anført i punkt 51 i sit forslag til afgørelse, kan den udelukkelse af kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag fra det i hovedsagen omhandlede løntillæg, som følger af artikel 11 i regionalt dekret nr. 68/2009, følgelig ikke begrundes, medmindre de kendetegn, som er forbundet med stillingen som tjenestemand, reelt er afgørende for indrømmelsen af dette tillæg.
I den foreliggende sag fremgår det af de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, at indrømmelsen af dette tillæg ikke er knyttet til den berørte tjenestemands lønklasseavancement, men til ancienniteten. I denne henseende kan det ikke på grund af det forhold, at det i hovedsagen omhandlede tillæg oprindeligt tog sigte på at anerkende tjenestemændenes fortjeneste i karriereforløbet og således var forskelligt fra en foranstaltning, som udelukkende tager sigte på at belønne anciennitet, lægges til grund, at dette tillæg er uløseligt knyttet til stillingen som tjenestemand, eftersom forfremmelsessystemet til højere lønklasser i henhold til de overgangsbestemmelser, som fandt anvendelse på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen, er blevet suspenderet og erstattet af en ordning, hvorefter retten til det nævnte tillæg blot indrømmes efter tilbagelæggelse af en bestemt tjenesteperiode, således at enhver forskel i forhold til et simpelt anciennitetstillæg ophæves. Med forbehold af den forelæggende rets efterprøvelse heraf gives det i hovedsagen omhandlede løntillæg således til tjenestemænd alene som følge af tilbagelæggelse af den krævede tjenesteperiode, og det er uden betydning for deres stilling i karriereforløbet.
Hvad angår den spanske regerings og ministeriets argument om, at der foreligger en forskel i arten af de fastansatte tjenestemænds opgaver, som kan begrunde fortrinsbehandlingen af disse i forhold til kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag, som er i en sammenlignelig situation, må det desuden konstateres, at de sagsakter, der er fremlagt for Domstolen, ikke indeholder konkrete eller præcise oplysninger i denne henseende. Under alle omstændigheder ville en sådan forskel kun kunne være relevant, hvis løntillægget havde til formål at belønne fuldførelsen af opgaver, som kun kan udføres af tjenestemænd og ikke af kontraktansatte med tidsbegrænset ansættelse. Det forhold, at perioder med ansættelse i henhold til tidsbegrænsede kontrakter på forvaltningsretligt grundlag fuldt ud medregnes ved fastansættelse af en kontraktansat – hvilket ministeriet bekræftede i retsmødet for Domstolen – synes at modsige argumentet om, at fuldførelsen af sådanne opgaver er den afgørende faktor med henblik på indrømmelse af løntillægget, eftersom en kontraktansat ikke kunne have udført denne type opgaver før sin fastansættelse (jf. analogt kendelse af 22.3.2018, Centeno Meléndez,
C-315/17
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2018:207
, præmis
).
Med forbehold af den efterprøvelse, som det påhviler den forelæggende ret at foretage i denne forbindelse, må det derfor lægges til grund, at der ikke i den foreliggende sag er »objektive forhold« som omhandlet i rammeaftalens § 4, stk. 1, som kan begrunde udelukkelse af kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag, som har tilbagelagt den krævede tjenesteperiode, fra det i hovedsagen omhandlede løntillæg.
Henset til ovenstående betragtninger skal det forelagte spørgsmål besvares med, at rammeaftalens § 4, stk. 1, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter et løntillæg er forbeholdt undervisere, der er ansat inden for rammerne af et tidsubegrænset ansættelsesforhold som fastansatte tjenestemænd, og ikke indrømmes bl.a. undervisere, der er kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag med tidsbegrænset ansættelse, hvis tilbagelæggelse af en bestemt tjenesteperiode udgør den eneste betingelse for indrømmelse af dette tillæg.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:

§ 4, stk. 1, i rammeaftalen om tidsbegrænset ansættelse, der blev indgået den 18. marts 1999, og som er opført som bilag til Rådets direktiv 1999/70/EF af 28. juni 1999 om rammeaftalen vedrørende tidsbegrænset ansættelse, der er indgået af EFS, UNICE og CEEP, skal fortolkes således, at den er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter et løntillæg er forbeholdt undervisere, der er ansat inden for rammerne af et tidsubegrænset ansættelsesforhold som fastansatte tjenestemænd, og ikke indrømmes bl.a. undervisere, der er kontraktansatte på forvaltningsretligt grundlag med tidsbegrænset ansættelse, hvis tilbagelæggelse af en bestemt tjenesteperiode udgør den eneste betingelse for indrømmelse af dette tillæg.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.