CELEX: 62015TJ0020
Europos Sąjungos prekių ženklas
Protesto procedūra
Žodinio Europos Sąjungos prekių ženklo PICCOLOMINI paraiška
Ankstesnis žodinis Europos Sąjungos prekių ženklas PICCOLO
Ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų nebuvimas
Reglamento (EB) Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalis

Ginčo aplinkybės
2012 m. sausio 16 d. įstojusi į bylą šalis
Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola
, remdamasi 2009 m. vasario 26 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 207/2009 dėl Europos Sąjungos prekių ženklo (
OL L 78
, 2009, p. 1), pateikė Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybai (EUIPO), paraišką įregistruoti Europos Sąjungos prekių ženklą.
Prekių ženklas, kurį prašyta įregistruoti, yra žodinis žymuo PICCOLOMINI.
Prekės, kurioms prašyta registracijos, priskiriamos prie peržiūrėtos ir iš dalies pakeistos 1957 m. birželio 15 d. Nicos sutarties dėl tarptautinės prekių ir paslaugų klasifikacijos ženklams registruoti 33 klasės ir atitinka šį aprašymą: „Alkoholiniai gėrimai (išskyrus alų)“.
Europos Sąjungos prekių ženklo paraiška buvo paskelbta 2012 m. vasario 20 d.
Bendrijos prekių ženklų biuletenyje
Nr. 35/2012.
2012 m. gegužės 14 d. ieškovė
Henkell & Co. Sektkellerei KG
, remdamasi Reglamento Nr. 207/2009 41 straipsniu, pateikė protestą dėl prašomo prekių ženklo registracijos šio sprendimo 3 punkte nurodytoms 33 klasės prekėms.
Protestas grindžiamas ankstesniu žodiniu Europos Sąjungos prekių ženklu PICCOLO, kuris buvo įregistruotas 2001 m. rugpjūčio 14 d. numeriu 952770.
Ankstesniu prekių ženklu žymimos 33 ir 42 klasių prekės ir paslaugos, kurios apibūdinamos taip:
—
33 klasė: „Alkoholiniai gėrimai (išskyrus alų), konkrečiai vynas, saldus vynas, putojantis vynas, žolelių vynas ir vermuto pobūdžio vynas, alkoholiniai gėrimai“;
—
42 klasė: „Maisto ir gėrimų tiekimas; apgyvendinimas“.
Šis protestas grindžiamas Reglamento Nr. 207/2009 8 straipsnio 1 dalies b punkte nurodytu pagrindu.
2012 m. lapkričio 28 d. įstojusi į bylą šalis paprašė, kad ieškovė įrodytų ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalį.
2013 m. vasario 19 d. ieškovė nurodė, kad prekių ženklą PICCOLO naudojo putojančiam vynui šešiolikoje Europos Sąjungos valstybių narių, o prekių ženklą PIKKOLO – putojančiam vynui Vokietijoje ir Austrijoje. Ji pridūrė, kad, ortografinis elemento „pikkolo“ skirtumas, palyginti su elementu „piccolo“, yra minimalus ir kad atitinkama visuomenė greičiausiai jo nepastebėtų, nes abu šie elementai ištariami vienodai. Be to, ji pateikė dokumentų ir kitų įrodymų, patvirtinančių ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų.
2013 m. rugsėjo 17 d. sprendimu Protestų skyrius nusprendė, kad ieškovė įrodė ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų, ir patenkino protestą.
2013 m. lapkričio 18 d. įstojusi į bylą šalis, vadovaudamasi Reglamento Nr. 207/2009 58–64 straipsniais, pateikė apeliaciją EUIPO dėl Protestų skyriaus sprendimo.
2014 m. spalio 31 d. sprendimu (toliau – ginčijamas sprendimas) EUIPO pirmoji apeliacinė taryba patenkino apeliaciją ir panaikino Protestų skyriaus sprendimą dėl to, kad ieškovė nepateikė pakankamai įrodymų ankstesnio prekių ženklo naudojimui iš tikrųjų įrodyti. Be to, ji atmetė protestą pagal Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalį.
Išvadą, jog ankstesnis prekių ženklas nebuvo naudotas iš tikrųjų, Apeliacinė taryba padarė nusprendusi, kad, pirma, atsižvelgiant į įrodymų visumą, pagrįsta manyti, jog žodis „piccolo“ yra vienas iš tarptautiniu lygiu vyno gamybos sektoriuje vartojamų terminų, todėl jis žinomas vidutiniam vartotojui. Antra, ji pažymėjo, kad jeigu žodžio „piccolo“ nesuprantantys vartotojai su juo susidurtų prekyboje putojančiais vynais, jie automatiškai nepamanytų, kad tai yra prekių ženklas. Trečia, ji nurodė, kad žymuo PIKKKOLO arba PICCOLO aiškiai naudojamas kaip apibūdinamasis ar kaip trumpinys, t. y. kaip „picc.“, ir kad jis siejamas tik su kitais ieškoves prekes apibūdinančiais žodžiais, kaip antai „trocken“ ir „dry“, arba ieškovės pavadinimo dalimi, t. y. žodžiu „henkell“. Ketvirta, ji nusprendė, kad pastarasis ieškovės pavadinime esantis žodis dėl savo vietos ir dydžio dominuoja butelių etiketėse ir ant pakuočių. Be kita ko, ji pažymėjo, kad šis žodis neturi jokios aiškios reikšmės, todėl, atsižvelgiant tai, kaip pavaizduotas, jis iš karto būtų laikomas skiriamuoju žymeniu.
Šalių reikalavimai
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš EUIPO ir įstojusios į bylą šalies bylinėjimosi išlaidas.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Ieškovė ieškinį grindžia vieninteliu pagrindu, susijusiu su Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalies pažeidimu.
Pirmiausiai primintina, kad iš Reglamento Nr. 207/2009 10 konstatuojamosios dalies matyti, jog teisės aktų leidėjas manė, kad ankstesnio prekių ženklo apsauga pateisinama, tik jeigu šis prekių ženklas iš tikrųjų naudojamas. Pagal Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalį pareiškėjo prašymu padavęs protestą ankstesnio Europos Sąjungos prekių ženklo arba pagal šio straipsnio 3 dalį – ankstesnio nacionalinio prekių ženklo savininkas turi pateikti įrodymų, kad penkerius metus iki Europos Sąjungos prekių ženklo paraiškos paskelbimo ankstesnis prekių ženklas Sąjungoje arba valstybėje narėje, kurioje jis saugomas, iš tikrųjų buvo naudojamas žymėti prekes ar paslaugas, kurioms jis įregistruotas ir kuriomis grindžiamas protestas, arba kad buvo rimtų priežasčių ženklo nenaudoti, jeigu tą dieną ankstesnis Bendrijos prekių ženklas buvo registruotas ne mažiau kaip penkerius metus. Nepateikus tai patvirtinančių įrodymų, protestas atmetamas.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką reikalavimo iš tikrųjų naudoti ankstesnį prekių ženklą, kad juo būtų galima grįsti protestą dėl Europos Sąjungos prekių ženklo paraiškos,
ratio legis
yra sumažinti ginčų dėl dviejų prekių ženklų tikimybę, jei nėra tinkamo ekonominio pagrindo, išplaukiančio iš faktinės prekių ženklo funkcijos rinkoje (šiuo klausimu žr. 2004 m. liepos 8 d. Sprendimo Sunrider / VRDT – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
–
punktus ir juose nurodytą teismo praktiką ir 2009 m. lapkričio 30 d. Sprendimo Esber / VRDT – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS),
T‑353/07
, nepaskelbto rinkinyje,
EU:T:2009:475
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Pagal 1995 m. gruodžio 13 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 2868/95, skirto įgyvendinti Tarybos reglamentui (EB) Nr. 40/94 dėl Bendrijos prekių ženklo (
OL L 303, 1995, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 17 sk., 1 t., p. 189), 22 taisyklės 3 dalį naudojimo įrodymas turi būti susijęs su ankstesnio prekės ženklo naudojimo prekėms ir paslaugoms, kurioms žymėti jis buvo įregistruotas ir kuriomis grindžiamas protestas, vieta, laiku, apimtimi ir pobūdžiu.
Antra, iš teismo praktikos matyti, kad prekių ženklas iš tikrųjų naudojamas tuomet, kai atlieka savo pagrindinę funkciją – užtikrina prekių ar paslaugų, kurioms jis registruotas, kilmės tapatybę, kad būtų sukurta ar išsaugota šių prekių ir šių paslaugų realizavimo rinka, išskyrus simbolinį prekių ženklo naudojimą, kurio vienintelis tikslas – išsaugoti prekių ženklo suteikiamas teises (pagal analogiją žr. 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Ansul,
C‑40/01
, Rink.,
EU:C:2003:145
,
punktą).
Aiškinantis, ar prekių ženklas yra naudojamas iš tikrųjų, reikia atsižvelgti į visus svarbius veiksnius, t. y. faktus ir aplinkybes, tinkamas nustatyti jo komercinio naudojimo realumui, ypač į jo naudojimą, kuris tam tikrame ekonomikos sektoriuje laikomas pagrįstu, siekiant išlaikyti ar įgyti prekių ženklu saugomų prekių ar paslaugų rinkos dalį, šių prekių ar paslaugų pobūdį, rinkos ypatybes, prekių ženklo naudojimo apimtį ir dažnumą (2004 m. liepos 8 d. Sprendimo VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
punktas; taip pat pagal analogiją žr. 2003 m. kovo 11 d. Sprendimo Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
punktą).
Be to, norint įrodyti, kad prekių ženklas iš tikrųjų naudojamas, negalima remtis tikimybėmis ar daryti prielaidų, tačiau turi būti remiamasi konkrečiais ir objektyviais įrodymais, patvirtinančiais, kad atitinkamoje rinkoje prekių ženklas buvo iš tikrųjų ir pakankamai naudojamas (2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Kabushiki Kaisha Fernandes / VRDT – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
, Rink.,
EU:T:2002:316
,
punktas ir 2004 m. spalio 6 d. Sprendimo Vitakraft-Werke Wührmann / VRDT – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
, Rink.,
EU:T:2004:292
,
punktas).
Atsižvelgiant į šiuos argumentus reikia patikrinti, ar ginčijamo sprendimo 21 ir 51 punktuose Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad ieškovė nepakankamai įrodė ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų pagal Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalį.
Pirmiausiai konstatuotina, kad Europos Sąjungos prekių ženklo registracijos paraiška buvo paskelbta 2012 m. vasario 20 d., todėl Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalyje nurodytas penkerių metų laikotarpis šiuo atveju apima laikotarpį nuo 2007 m. vasario 20 d. iki 2012 m. vasario 19 d. (toliau – atitinkamas laikotarpis).
Vienintelį pagrindą ieškovė grindžia tuo, kad, priešingai, nei nusprendė Apeliacinė taryba, per procedūrą EUIPO pateikti įrodymai patvirtina ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų.
Iš esmės ieškovė nurodo, pirma, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, jog žodis „piccolo“ suvokiamas kaip visiškai apibūdinamasis,
de facto
lemia ankstesnio prekių ženklo panaikinimą. Antra, ji mano, kad Apeliacinė taryba veikė neteisėtai, kai vertindama ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymus tikrino šio prekių ženklo skiriamąjį požymį ir nusprendė, kad jo nėra. Trečia, ji mano, kad Apeliacinės tarybos vertinimas, pagal kurį ankstesnis prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, pagrįstas tik dokumentais, įstojusios į bylą šalies pateiktais su rašytiniu prašymu, kuriame nurodyti apeliacijos dėl Protestų skyriaus sprendimo pagrindai, o jų data vėlesnė už atitinkamą laikotarpį. Todėl ji mano, kad nė vienas įrodymas nepatvirtina, jog ankstesnis prekių ženklas neturėjo skiriamojo požymio atitinkamu laikotarpiu. Galiausiai, ketvirta, ji tvirtina, kad net jeigu Bendrasis Teismas nuspręstų, jog Apeliacinė taryba kompetentinga nuspęsti, kad ankstesnis prekių ženklas neturi skiriamojo požymio, Bendrojo Teismo atliekama ginčijamo sprendimo teisėtumo kontrolė aiškiai parodys, kad, priešingai, nei nusprendė Apeliacinė taryba, minėtas prekių ženklas buvo naudojamas kaip prekių ženklas, o ne tik apibūdinimo tikslais.
EUIPO ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentų pagrįstumą. Jos mano, kad išsami dokumentų, kuriuos ieškovė pateikė vykstant procedūrai arba kuriuos ji nurodė, analizė patvirtina, jog Apeliacinė taryba teisingai nusprendė, kad nebuvo įrodytas ankstesnio prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų.
Bendrojo Teismo nuomone, prieš nagrinėjant tris pirmuosius ieškovės argumentus derėtų išnagrinėti ketvirtąjį argumentą, iš esmės susijusį su ankstesnio prekių ženklo naudojimo pobūdžiu.
Remdamasi ketvirtuoju argumentu ieškovė nurodo, kad, priešingai, nei nusprendė Apeliacinė taryba, ankstesnis prekių ženklas buvo naudojamas kaip prekių ženklas, o ne tik apibūdinimo tikslais (žr. šio sprendimo 27 punktą).
Šiuo atveju pažymėtina, kad tikrindama ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų Apeliacinė taryba visų pirma nurodė, jog procedūros EUIPO šalys nesutaria dėl to, ar ankstesnis prekių ženklas veikiau buvo naudojamas kaip tam tikro dydžio butelio apibūdinamoji nuoroda, o ne kaip prekių ženklas, kurio pagrindinė funkcija yra garantuoti prekių ar paslaugų, kurioms minėtas prekių ženklas įregistruotas, kilmės tapatybę. Toliau ji nurodė, kad, pirma, šis klausimas skiriasi nuo klausimo, ar ankstesnis prekių ženklas registruotinas pagal Reglamento Nr. 207/2009 7 straipsnio 1 dalį, ir, antra, šis klausimas gali būti nagrinėjamas tik per registracijos pripažinimo negaliojančia procedūrą, pradėtą Anuliavimo skyriuje pagal to paties reglamento 52 straipsnio 1 dalies a punktą. Pagaliau remdamasi 2013 m. gegužės 16 d. Sprendimu Reber / VRDT – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
) ji nurodė, jog yra kompetentinga nustatyti, ar, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalyje nustatytą naudojimo iš tikrųjų reikalavimą, konkretus ankstesnio prekių ženklo naudojimas yra apibūdinamojo pobūdžio.
Be kita ko, reikia pažymėti, jog ieškovė, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 8 punkte ir matyti iš Bendrajam Teismui perduotos EUIPO bylos dokumentų analizės, per procedūrą EUIPO pateikė šiuos įrodymus, kad įrodytų ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų:
—
2013 m. vasario 13 d. rinkodaros direktoriaus priesaika patvirtintą pareiškimą, kuriame nurodomos putojančio vyno butelių nuotraukos ir pateikiama putojančio vyno butelių su nuoroda „piccolo“ arba „pikkolo“ apyvarta skirtingose Europos Sąjungos valstybėse narės 2007–2011 m.,
—
putojančio vyno butelių nuotraukas,
—
prekių aprašymų ir nuo 2007 m. balandžio 1 d. bei paskesniais metais taikomų kainoraščių ištraukas vokiečių kalba kartu su jų daliniais vertimais, pavyzdžiui, 02 l talpos butelių su nuoroda „pikkolo“ seriją,
—
nuo 2008 m. balandžio 1 d. iki 2009 m. balandžio 1 d. eksportui taikyto kainoraščio ištrauką anglų kalba, kurioje nurodyta 02 l talpos butelių su nuoroda „piccolo“ serija,
—
kelias Graikijos, Italijos ir Suomijos įmonėms skirtas 2007–2012 m. sąskaitas, kuriose, be kita ko, nurodytas 0,2 l talpos butelių „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.“ tiekimas,
—
rinkodaros brošiūros ištrauką.
Išanalizavusi šio sprendimo 32 punkte nurodytus dokumentus ir įstojusios į bylą šalies pateiktus dokumentus Apeliacinė taryba ginčijamo sprendimo 51 punkte nusprendė, kad ankstesnis prekių ženklas nebuvo iš tikrųjų naudotas taip, kad atliktų savo pagrindinę funkciją, t. y. garantuotų prekių ir paslaugų, kurioms jis įregistruotas, kilmės identitetą.
Bendrasis Teismas mano, jog tokią išvadą pagrįsta daryti remiantis šio sprendimo 32 punkte nurodytais dokumentais.
Šiuo klausimu pirmiausiai primintina, kad Apeliacinė taryba nepaneigė nei ankstesnio prekių ženklo naudojimo trukmės, nei apimties, ir šalys to neginčijo.
Dėl naudojimo vietos pažymėtina, kad ieškovė ginčija Apeliacinė tarybos išvadą, jog savo prekėmis ji prekiauja tik Vokietijoje, Graikijoje, Italijoje ir Suomijoje. Ji nurodo, kad žymeniu PICCOLO pažymėtomis prekėmis ji prekiavo 20 Sąjungos valstybių narių, o žymeniu PIKKOLO pažymėtomis prekėmis – dviejose valstybėse narėse, kaip tai matyti iš 2013 m. vasario 13 d. jos rinkodaros direktoriaus priesaika patvirtinto pareiškimo.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, vertinant dokumento įrodomąją galią, pirmiausia reikia patikrinti jame pateiktos informacijos patikimumą. Todėl visų pirma reikia atsižvelgti į dokumento kilmę, jo parengimo aplinkybes ir adresatą, taip pat atsakyti į klausimą, ar jo turinys atrodo pagrįstas ir patikimas. Šiuo atveju priesaika patvirtintą pareiškimą parengė pačios ieškovės rinkodaros direktorius, todėl jis nėra toks patikimas ir įtikinamas, koks būtų trečiojo asmens ar nuo nagrinėjamos bendrovės nepriklausančio asmens pareiškimas. Vien priesaika patvirtinto pareiškimo nepakanka, jį būtina paremti kitais įrodymais (šiuo klausimu žr. 2013 m. gegužės 16 d. Sprendimo Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
,
punktą).
Taigi, kaip teisingai nurodo EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, priesaika patvirtintame pareiškime pateiktos nuorodos neparemtos papildoma informacija. Priešingai, iš ieškovės pateiktų sąskaitų aiškiai matyti, kad jos susijusios tik su keturių valstybių narių teritorija. Todėl Apeliacinė taryba nesuklydo, kai ginčijamo sprendimo 37 punkte nurodė, jog iš ieškovės pateiktų įrodymų matyti, kad savo putojančiu vynu ji prekiavo ne visoje Sąjungoje, o tik Vokietijoje, Graikijoje, Italijoje ir Suomijoje.
Galiausiai dėl ginčijame sprendime pateiktos ankstesnio prekių ženklo naudojimo pobūdžio analizės, kurią konkrečiai ir iš esmės ginčija ieškovė (žr. šio sprendimo 27 punktą), pažymėtina, jog ginčijamo sprendimo 39–51 punktuose Apeliacinė taryba iš esmės nusprendė, jog, neatsižvelgiant į tai, ar vartotojai supranta žodžio „piccolo“ reikšmę, tai, kaip ankstesnis prekių ženklas naudojamas ant ieškovės putojančio vyno butelių, aprašant prekes ir sąskaitose, neleidžia daryti išvados, kad minėtas prekių ženklas buvo naudotas kaip prekių ženklas.
Ieškovė ginčija šią analizę ir iš esmės nurodo, kad ypatingą reikšmę reikia skirti ankstesnio prekių ženklo naudojimo ant prekių būdui, nes būtent taip šis prekių ženklas pateikiamas vartotojams, o prekių aprašymas, kainų sąrašas ir sąskaitos skirtos tik verslui, bet ne vartotojui. Jos nuomone, iš prekių pateikimo aiškiai matyti, kad minėtas prekių ženklas buvo naudojamas kaip prekių ženklas, o ne apibūdinimo tikslais. Ji pažymi, kad susijusiame sektoriuje įprasta ypatingai nurodyti tik prekių ženklus. Todėl nagrinėjamo prekių ženklo vaizdavimas ypatingai, dėmesį patraukiančiu būdu, rodo ieškovės norą naudoti jį kaip prekių ženklą, o ne kaip butelio dydžio apibūdinamąją nuorodą, o tai atitinka vartotojo suvokimą apie žodžio naudojimą.
Reikia nurodyti, kad ieškovės argumentams neturėtų būti pritarta.
Neatsižvelgiant į tai, ar žodis „piccolo“ yra vyno gamybos įmonių sektoriuje vartojamas techninis žodis ir ar jis dažnai naudojamas parduodant putojantį vyną vidutiniam vyno vartotojui, manytina, kad bet kuriuo atveju tai, kaip ankstesnis prekių ženklas naudojamas ant pačios prekės, t. y. ant putojančio vyno butelių, neleidžia daryti išvados, kad minėtas prekių ženklas buvo naudojamas kaip prekių ženklas, t. y. pagal esminę jo funkciją, kuri yra nurodyti susijusios prekės komercinę kilmę. Taigi prekių ženklo naudojimas iš tikrųjų gali būti konstatuotas, tik jeigu šis prekių ženklas naudojamas siekiant garantuoti prekių arba paslaugų, kurioms jis buvo įregistruotas, kilmę (2015 m. birželio 16 d. Sprendimo Polytetra / VRDT – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T‑660/11
, Rink.,
EU:T:2015:387
,
punktas).
Priešingai, nei nurodo ieškovė, žodis „piccolo“ ant prekės ar pakuotės nepavaizduotas ypatingai, vartotojo dėmesį patraukiančiu būdu. Priešingai, nei ginčijamo sprendimo 42–45 punktuose teisingai pažymėjo Apeliacinė taryba, tiek ant prekės, tiek ant pakuotės aiškiai išsiskiria žodis „henkell“.
Kalbant apie prekę, pažymėtina, kaip ginčijamo sprendimo 43 punkte nurodo Apeliacinė taryba, kad žodis „henkell“ yra pačiame butelio kaklelio etiketės viršuje ir jį išryškina banderolė. Po šiuo žodžiu eina grafinis simbolis, kuris yra ir virš žodžio „piccolo“ arba „pikkolo“. Pats žodis „piccolo“ arba „pikkolo“ yra virš nuorodos „dry sec“, užrašytos daug mažesniais simboliais. Ant butelio kaklelio esantis grafinis simbolis yra ir ant pagrindinės butelio etiketės. Jis yra virš didelėmis paryškintomis raidėmis užrašyto žodžio „henkell“, o šis yra virš daug mažesnėmis raidėmis užrašyto žodžio „trocken“.
Dėl pakuotės pažymėtina, kad žodžio „piccolo“ arba „pikkolo“ vaizdas yra panašus į esantį ant prekės. Iš tikrųjų ant pakuotės grafinis simbolis yra virš didelėmis paryškintomis raidėmis parašyto žodžio „henkell“, kuris yra virš daug mažesnėmis raidėmis užrašyto žodžio „trocken“. Žodis „piccolo“ arba „pikkolo“ yra pakuotės apačioje, užrašytas tokiu pačiu kaip žodžio „trocken“ šriftu, o šalia jo yra kitų dar mažesnėmis raidėmis užrašytų žodžių.
Kaip teisingai nurodė Apeliacinė taryba ir įstojusi į bylą šalis, ir ant prekės, ir etiketėje dėl savo dydžio ir pozicijos aiškiai dominuoja žodis „henkell“. Žodis „piccolo“ arba „pikkolo“, atsižvelgiant į bendrą vaizdą, yra tik antraeilis arba papildomas.
Todėl, kaip teisingai nurodo EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, ant butelio arba pakuotės prekės komercinės kilmės nuoroda veikiau bus laikomas žodis „henkell“, o žodis „piccolo“ arba „pikkolo“ tik apibūdins butelio dydį.
Šią išvadą visiškai patvirtina prekių aprašymai, kainoraščiai ir sąskaitos, kurias ieškovė pateikė per procedūrą EUIPO. Iš tikrųjų, kaip ginčijamo sprendimo 40 punkte nurodė Apeliacinė taryba ir kaip tvirtina EUIPO bei įstojusi į bylą šalis, akivaizdu, kad žodis „pikkolo“ arba „piccolo“ aiškiai naudojamas butelio dydžiui apibūdinti. Šis žodis išimtinai susietas su kitais apibūdinamaisiais žodžiais, kaip antai žodžiais „trocken“ ir „dry“ skirtingoms ieškovės prekėms, ir sistemingai siejamas su 02 l buteliais, kaip ir žodis „magnum“ arba žodžių junginys „double magnum“, vartojami 1,5 l arba 3 l buteliams apibūdinti.
Konkrečiai dėl sąskaitų pažymėtina, kad jose yra nuoroda „henkell trocken dry sec picc“ arba „henkell tro. dry sec picc.“, po kurios pateikiama vyno butelio dydžio nuoroda, t. y. nuoroda „200 ml“, kartu su tam tikrais atvejais alkoholio kiekio nuoroda, pavyzdžiui „11,5 %“. Taigi akivaizdu, jog tokios nuorodos, kurios dažniausiai pateikiamos sutrumpintos, nebūtų laikomos prekės komercinės kilmės nuorodomis. Kaip pažymi EUIPO, aplinkybė, jog sutrumpintas žodis „picc“ visada eina po žodžių junginių „trocken dry sec“ arba „tro. dry sec“, apibūdinančių putojančio vyno švelnumo laipsnį įvairiomis kalbomis, turi būti aiškinama taip, kad pats žodis „piccolo“ yra apibūdinamasis ir nesudaro dar vienos komercinės kilmės nuorodos šalia įmonės pavadinimo dalies „henkell“.
Konstatuotina, kad teisiniu požiūriu net ir bendrai vertinami Protestų skyriui ir Apeliacinei tarybai ieškovės pateikti įrodymai nepakankamai įrodo ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų atitinkamu laikotarpiu. Reikia pridurti, kad, kaip matyti iš paaiškinimų, susijusių su ieškovės ketvirtojo argumento analize, Apeliacinės tarybos atlikta ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų analizė atitinka taikytinas teisės nuostatas ir teismo praktiką. Konkrečiai konstatuotina, kad Apeliacinė taryba nepažeidė ieškovės nurodytų principų, išplaukiančių, be kita ko, iš 2012 m. gegužės 24 d. Sprendimo Formula One Licensing / VRDT (
C‑196/11 P
, Rink.,
EU:C:2012:314
). Be to, reikia nurodyti, kad iš minėto argumento analizės matyti, jog Apeliacinė taryba nenusprendė dėl klausimo, ar egzistuoja absoliutūs pagrindai, dėl kurių ankstesnio prekių ženklo registracija būtų negalima arba negaliotų, ir tik įvertino, ar šis prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudotas pagal savo pagrindinę funkciją.
Iš to matyti, kad, kiek tais susiję su ankstesniu prekių ženklu, neturėtų būti konstatuotas Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalies pažeidimas.
Reikia pridurti, kad ši išvada negali būti paneigta atsižvelgiant į ieškinio A.8–A.12 priedus, kuriuos atitinkamai sudaro nuo 1935 m. Vokietijoje naudojamų prekių skirtingų pateikimo formų kompiliacija; ant prekės nugarėlės esanti etiketė; didelio Vokietijos prekybos centro prekių tyrimas; istoriniai vaizdai, reklama ir kompaktinė plokštelė, kuriuose pateikiama televizijos reklama 1957–1964 laikotarpiu, ir 1991 m. spalio mėn. Vokietijoje atliktas su vartotojais susijęs tyrimas.
Į ieškinio A.8–A.12 priedus, kuriuos ieškovė pirmą kartą pateikė vykstant procesui Bendrajame Teisme, negali būti atsižvelgta ir juos reikia atmesti kaip nepriimtinus. Bendrajame Teisme pateiktas ieškinys yra skirtas EUIPO apeliacinių tarnybų sprendimų teisėtumo kontrolei, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 207/2009 65 straipsnį, todėl Bendrojo Teismo funkcija nėra persvarstyti faktinių aplinkybių pagal pirmą kartą jam pateiktus dokumentus. Taigi reikia atmesti minėtus dokumentus ir nereikia nagrinėti jų įrodomosios galios (šiuo klausimu žr. 2005 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Sadas / VRDT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
, Rink.,
EU:T:2005:420
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Bet kuriuo atveju pažymėtina, kad jeigu ieškinio A.8–A.12 priedai priimtini, jie arba nesusiję su atitinkamu laikotarpiu, arba susiję su kitais nei šiuo atveju nagrinėjamais prekių ženklais, todėl šioje byloje į juos negalima atsižvelgti.
Galiausiai dėl ieškinio A 13 priede pateikto ir per teismo posėdį ieškovės nurodyto 1972 m. balandžio 10 d. Vysbadeno pirmosios instancijos teismo sprendimo primintina, jog nei šalims, nei Bendrajam Teismui neturėtų būti trukdoma aiškinant Sąjungos teisę remtis Sąjungos, nacionaline arba tarptautine teismų praktika. Tokia galimybė remtis nacionalinių teismų praktika nenurodyta teismo praktikoje, pagal kurią Bendrajam Teismui pateiktu ieškiniu siekiama patikrinti apeliacinių tarybų sprendimų teisėtumą atsižvelgiant į šalių jam nurodytas aplinkybes, kadangi kalbama ne apie priekaištavimą apeliacinėms tarybos dėl to, kad jos neatsižvelgė į konkrečiame nacionalinio teismo sprendime esančias faktines aplinkybes, bet apie rėmimąsi teismų sprendimais grindžiant pagrindą, susijusį su tuo, kad apeliacinės tarybos pažeidė vieną iš Reglamento Nr. 207/2009 nuostatų (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 12 d. Sprendimo Vitakraft-Werke Wührmann / VRDT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
, Rink.,
EU:T:2006:202
,
ir
punktus).
Taigi šiuo atveju konstatuotina, kad ieškovė Vysbadeno pirmosios instancijos teismo sprendimą nurodė ne tam, kad pateiktų teisės nuostatos aiškinimo pavyzdį, bet tam, kad atsakytų į fakto klausimą, t. y. ar ieškovė vartojo žodį „piccolo“ kaip prekių ženklą. Todėl tai yra ankstesnio prekių ženklo naudojimo iš tikrųjų įrodymas, kurį ieškovė turėjo pateikti EUIPO. Be kita ko, atsižvelgiant į ieškinio A.8–A.12 priedus, reikia nurodyti, kad Vysbadeno pirmosios instancijos teismo spendimas nesusijęs su ankstesnio prekių ženklo naudojimu iš tikrųjų ir atitinkamu laikotarpiu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, ketvirtąjį ieškovės reikalavimą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trijų pirmųjų argumentų, susijusių su tariamu ankstesnio prekių ženklo registracijos panaikinimu
de facto
ir tariamu Apeliacinės tarybos atliktu ankstesnio prekių ženklo skiriamojo požymio vertinimu (žr. šio sprendimo 27 punktą), pažymėtina, kad juos reikia atmesti. Iš tikrųjų, priešingai, nei tvirtina ieškovė, Apeliacinė taryba nenusprendė dėl klausimo, ar egzistuoja absoliutūs pagrindai, dėl kurių ankstesnio prekių ženklo registracija būtų negalima arba negaliotų, ir tik įvertino, ar šis prekių ženklas buvo iš tikrųjų naudotas pagal savo pagrindinę funkciją (žr. šio sprendimo 50 punktą).
Apeliacinė taryba tik nusprendė, kad pateikti įrodymai rodo, jog ankstesnį prekių ženklą ieškovė naudojo kaip apibūdinamąjį, t. y. tam tikro dydžio buteliams apibūdinti. Be kita ko, kaip savo rašytiniuose dokumentuose ir per teismo posėdį teisingai nurodė EUIPO ir įstojusi į bylą šalis, per protesto procedūrą Apeliacinė taryba nagrinėjo ne minėto prekių ženklo skiriamąjį požymį, bet žymens suvokimą, kuris išplaukia iš konkrečių jo naudojimo kaip prekių ženklo sąlygų pagal Reglamento Nr. 207/2009 42 straipsnio 2 dalį; ji privalo tai daryti vertindama bet kurio ankstesnio prekių ženklo naudojimą iš tikrųjų. Dėl argumento, kad Apeliacinės tarybos konstatuotas skiriamojo požymio nebuvimas grindžiamas tik įstojusios į bylą šalies pateiktais dokumentais, kurių data vėlesnė už atitinkamą laikotarpį (žr. šio sprendimo 27 punktą), pažymėtina, kad jis atmestinas kaip nepagrįstas, nes, pirma, Apeliacinė taryba visiškai nekonstatavo ankstesnio prekių ženklo skiriamojo požymio nebuvimo ir, antra, šis argumentas nepagrįstas faktinėmis aplinkybėmis. Iš tikrųjų, priešingai, nei per teismo posėdį nurodė ieškovė atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą, iš ginčijamo sprendimo 21 ir 39–44 punktų aiškiai matyti, jog tai, kad ankstesnis prekių ženklas nebuvo iš tikrųjų naudojamas, Apeliacinė taryba nusprendė remdamasi daugiausiai ieškovės pateiktais įrodymais, kurių data ne vėlesnė už atitinkamą laikotarpį.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus, reikia atmesti kaip nepagrįstą vienintelį ieškovės nurodytą pagrindą ir atmesti visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal EUIPO ir įstojusios į bylą šalies pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (devintoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Henkell & Co. Sektkellerei KG
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir iš jos priteisiamos Europos Sąjungos intelektinės nuosavybės tarnybos (EUIPO), taip pat
Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola
patirtos bylinėjimosi išlaidos.

Berardis
Czúcz
Popescu
Paskelbta 2016 m. balandžio 14 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.