CELEX: 62015TJ0020
Žig Europske unije
Postupak povodom prigovora
Prijava za registraciju verbalnog žiga Zajednice PICCOLOMINI
Raniji verbalni žig Europske unije PICCOLO
Nepostojanje stvarne uporabe ranijeg žiga
Članak 42. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 207/2009

Okolnosti spora
Intervenijent Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola podnio je Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) prijavu za registraciju žiga Zajednice na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Zajednice (
SL 2009, L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
Žig za koji je zatražena registracija verbalni je znak PICCOLOMINI.
Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju razredu 33. Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a odgovaraju sljedećem opisu: „Alkoholna pića (osim piva)”.
Prijava žiga Zajednice objavljena je u Glasniku žigova Zajednice br. 35/2012 od 20. veljače 2012.
Dana 14. svibnja 2012. tužitelj Henkell & Co. Sektkellerei KG podnio je na temelju članka 41. Uredbe br. 207/2009 prigovor protiv registracije žiga zatražene za proizvode iz razreda 33., navedene u točki 3. ove presude.
Prigovor se temeljio na ranijem verbalnom žigu Zajednice PICCOLO, registriranom 14. kolovoza 2001. pod brojem 952770.
Raniji žig označava proizvode i usluge iz razreda 33. i 42., koji odgovaraju sljedećem opisu:
—
razred 33.: „Alkoholna pića (osim piva), posebice slatka vina, pjenušava vina, biserna vina, biljna vina i vermut, žestoka alkoholna pića”;
—
razred 43.: „Usluge okrepe (hranjenje); privremeno primanje na stan”.
U prilog prigovoru istaknut je razlog iz članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Intervenijent je 28. studenoga 2012. zatražio da, u skladu s člankom 42. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, tužitelj podnese dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga.
Tužitelj je 19. veljače 2013. potvrdio da je stvarno rabio žig PICCOLO za pjenušavo vino u šesnaest država članica Europske unije i žig PIKKOLO za pjenušavo vino u Njemačkoj i Austriji. Dodao je da je razlika u pisanju elementa „pikkolo” tek minimalna u odnosu na element „piccolo” i relevantna javnost će ga jedva primijetiti jer se ta dva elementa izgovaraju jednako. Također je predočio dokumente i druge elemente namijenjene za dokazivanje stvarne uporabe ranijeg žiga.
Odlukom od 17. siječnja 2013., Odjel za prigovore utvrdio je da je tužitelj podnio jasan dokaz stvarne uporabe ranijeg žiga i prihvatio prigovor u cijelosti.
Intervenijent je 18. studenog 2013. podnio žalbu EUIPO‑u na temelju članaka 58. do 64. Uredbe br. 207/2009 protiv odluke Odjela za prigovore.
Odlukom od 31. listopada 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) prvo žalbeno vijeće EUIPO‑a je uvažilo žalbu te ukinulo odluku Odjela za prigovore na temelju toga što tužitelj nije u dovoljnoj mjeri dokazao stvarnu uporabu ranijeg žiga. Osim toga, odbilo je prigovor na temelju članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
U donošenju zaključka o nepostojanju stvarne uporabe ranijeg žiga, žalbeno je vijeće utvrdilo, kao prvo, da je, uzimajući u obzir dokaze u cjelini, bilo razumno zaključiti da je pojam „piccolo” bio dijelom vinske terminologije korištene na međunarodnoj razini i da će zbog toga biti poznat prosječnom potrošaču. Kao drugo, naglasilo je da potrošači koji ne razumiju pojam „piccolo” ne bi automatski pretpostavili da je bila riječ o žigu kada se s njim sretnu u svezi s prodajom pjenušavog vina. Kao treće, navelo je da se znak PIKKKOLO ili PICCOLO jasno koristio opisno ili u skraćenom obliku, odnosno kao pojam „picc”, da je isključivo bio povezan s drugim opisnim pojmovima, kao što su pojmovi „trocken” i „dry”, za različite tužiteljeve proizvode, ili s dijelom njegove tvrtke, odnosno pojmom „Henkell”. Kao četvrto, smatralo je da je taj potonji pojam, koji je dio tužiteljeve tvrtke, bio zbog svojeg položaja i veličine dominantan element, kako na etiketama boca tako i na ambalaži. Dodalo je da taj pojam nije imao nikakvo očito značenje, tako da se, s obzirom na način na koji je prikazan, može odmah smatrati razlikovnim znakom.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi pobijanu odluku;
—
naloži EUIPO‑u i intervenijentu snošenje troškova.
EUIPO i intervenijent od Općeg suda zahtijevaju da:
—
odbije tužbu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog tužbi tužitelj navodi samo jedan tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 42. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Kao prvo, treba podsjetiti da iz uvodne izjave 10. Uredbe br. 207/2009 proizlazi da je zakonodavac smatrao da nema opravdanja za zaštitu žigova Zajednice osim ako se ti žigovi stvarno rabe. Stoga, na temelju članka 42. stavka 2. točke (b) Uredbe br. 207/2009, ako podnositelj prijave to zatraži, nositelj ranijeg žiga Zajednice – ili, na temelju stavka 3. tog članka, nositelj ranijeg nacionalnog žiga – koji je podnio prigovor, mora dokazati da je raniji žig Zajednice tijekom petogodišnjeg razdoblja koje je prethodilo datumu objave prijave žiga Zajednicebio u stvarnoj uporabi u Uniji ili državi članici u kojoj je zaštićen u odnosu na proizvode ili usluge za koje je registriran i na kojima temelji svoj prigovor, ili da postoje opravdani razlozi za neuporabu, pod uvjetom da je raniji žig Zajednice na taj datum bio registriran najmanje pet godina. Ako nema dokaza o tome, prigovor se odbacuje.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi,
ratio legis
zahtjeva prema kojem je raniji žig morao biti predmet stvarne uporabe kako bi mogao poslužiti za prigovor protiv prijave žiga Zajednice sastoji se u ograničavanju suprotstavljanja dvaju žigova, pod uvjetom da ne postoji valjani ekonomski razlog koji proizlazi iz stvarne funkcije žiga na tržištu (vidjeti, u tom smislu, presude od 8. srpnja 2004.,Sunrider/OHIM – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
, Zb.,
EU:T:2004:225
, t.
36.
do
38.
i navedenu sudsku praksu, i od 30. studenoga 2009., Esber/OHIM – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS),
T‑353/07
,
EU:T:2009:475
, t.
20.
i navedenu sudsku praksu).
Na temelju pravila 22. stavka 3. Uredbe Komisije (EZ) br. 2868/95 od 13. prosinca 1995. o provedbi Uredbe Vijeća (EZ) br. 40/94 o žigu Zajednice (
SL 1995, L 303, str. 1
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 84.), dokaz stvarne uporabe mora sadržavati podatke o mjestu, vremenu, opsegu i prirodi uporabe ranijeg žiga za proizvode i usluge u odnosu na koje je registriran i na kojima se temelji prigovor.
Kao drugo, iz sudske prakse proizlazi da žig mora biti u stvarnoj uporabi ako se rabi sukladno svojoj osnovnoj funkciji koja se sastoji u jamčenju istovjetnosti podrijetla proizvoda ili usluga za koje je registriran kako bi stvorio ili sačuvao tržište za te proizvode ili usluge, iz čega su isključene uporabe simbolične naravi čiji je jedini cilj osiguranje prava zajamčenih žigom (vidjeti, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul,
C‑40/01
, Zb.,
EU:C:2003:145
, t.
43.
).
Pri ocjeni stvarne uporabe žiga moraju se uzeti u obzir sve činjenice i okolnosti koje su mjerodavne za utvrđivanje je li uporaba žiga na tržištu stvarna: osobito uporaba koja se u predmetnom gospodarskom sektoru smatra opravdanom za održavanje ili stvaranje tržišnog udjela za proizvode ili usluge zaštićene žigom, priroda tih proizvoda ili usluga, karakteristike tržišta, opseg i učestalost uporabe žiga (presuda od 8. srpnja 2004., VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, t.
40.
, vidjeti također, po analogiji, presudu od 11. ožujka 2003., Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, t.
43.
).
Stvarna uporaba žiga ne može se dokazati vjerojatnošću ili pretpostavkama, nego se mora temeljiti na konkretnim elementima i ciljevima koji dokazuju djelotvornu i dovoljnu uporabu žiga na tržištu o kojem je riječ (presude od 12. prosinca 2002., Kabushiki Kaisha Fernandes/OHIM – Harrison (HIWATT),
T 39/01
, Zb.,
EU:T:2002:316
, t.
47.
, i od 6. listopada 2004., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Krafft (VITAKRAFT),
T 356/02
, Zb.,
EU:T:2004:292
, t.
28.
).
S obzirom na ta razmatranja, treba ispitati je li žalbeno vijeće u točkama 21. i 51. pobijane odluke ispravno odlučilo da tužitelj nije dovoljno dokazao da je raniji žig bio u stvarnoj uporabi, u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
Najprije valja utvrditi da se, budući da je prijava za registraciju žiga objavljena 20. veljače 20102., razdoblje od pet godina iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009 u ovom primjeru odnosi na razdoblje od 20. veljače 2007. do 19. veljače 2012. (u daljnjem tekstu: relevantno razdoblje).
U potporu jedinom tužbenom razlogu, tužitelj tvrdi da je, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, dokazima podnesenim u tijeku postupka pred EUIPO‑om dokazana stvarna uporaba ranijeg žiga.
Kao prvo, tužitelj u biti tvrdi da ocjena žalbenog vijeća prema kojoj se pojam „piccolo” doživljava kao čisto opisni, automatski za sobom povlači poništenje ranijeg žiga. Kao drugo, smatra da je žalbeno vijeće postupilo nezakonito jer je u okviru svoje ocjene dokaza stvarne uporabe ranijeg žiga ispitalo njegov razlikovni karakter i zaključilo da ga nije imao. Kao treće, smatra da se ocjena žalbenog vijeća da ranijem žigu nedostaje razlikovni karakter temelji isključivo na dokumentima, čiji je datum kasniji od relevantnog razdoblja, a koje je intervenijent dostavio zajedno s podneskom u kojem je izložio žalbene razloge protiv odluke Odjela za prigovore. Prema njegovu mišljenju, nema, stoga, dokaza nepostojanja razlikovnog karaktera ranijeg žiga tijekom relevantnog razdoblja. Kao četvrto, tvrdi da bi se, čak i pod pretpostavkom da Opći sud utvrdi da je žalbeno vijeće bilo nadležno za ocjenjivanje je li raniji žig imao razlikovni karakter, nadzorom zakonitosti pobijane odluke koji provodi Opći sud jasno utvrdilo da se, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, navedeni žig rabio kao žig, a ne samo opisno.
EUIPO i intervenijent osporavaju osnovanost tužiteljevih navoda. Smatraju da detaljno ispitivanje dokaza koje je podnio tužitelj tijekom postupka, odnosno na koje je ukazao, potvrđuje da je žalbeno vijeće ispravno zaključilo da nisu podneseni dokazi stvarne uporabe ranijeg žiga.
Opći sud smatra primjerenim prije ispitivanja prva tri argumenta razmotriti četvrti tužiteljev argument koji se odnosi, u biti, na prirodu ranijeg žiga.
Svojim četvrtim argumentom, tužitelj tvrdi da se, suprotno utvrđenju žalbenog vijeća, raniji žig rabio kao žig, a ne samo opisno (vidjeti točku 27. ove presude).
U ovom predmetu, treba napomenuti da je, u sklopu ispitivanja stvarne uporabe ranijeg žiga, žalbeno viječe najprije istaknulo da se stranke u postupku pred EUIPO‑om nisu uspjele dogovoriti o tome je li se raniji žig rabio kao opisni pokazatelj određene veličine boce, a ne kao žig u skladu sa svojom osnovnom funkcijom, a to je osigurati istovjetnost podrijetla proizvoda ili usluga za koje je taj žig registriran. Zatim je navelo, s jedne strane, da se to pitanje razlikuje od pitanja je li raniji žig ispunjavao uvjete za registraciju iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 207/2009 i da je, s druge strane, to pitanje moguće ispitati samo u postupku za proglašavanje žiga ništavim pred Odjelom za poništaje na temelju članka 52. stavka 1. točke (a) te uredbe. Naposljetku, navelo je da je, na temelju presude od 16. svibnja 2013, Reber/OHIM – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, neobjavljena,
EU:T:2013:250
), bilo nadležno za odlučivanje je li posebna uporaba ranijeg žiga bila opisna s obzirom za zahtjev stvarne uporabe iz članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
Usto, valja utvrditi da je, kao što je navedeno u točki 8. pobijane odluke i kao što proizlazi iz analize dokumentacije sadržane u spisu EUIPO‑a podnesenom Općem sudu, u svrhu utvrđivanja stvarne uporabe ranijeg žiga tužitelj tijekom postupka pred EUIPO‑om podnio sljedeće dokaze:
—
izjavu pod prisegom njegova direktora marketinga od 13. veljače 2014. koja se odnosi na slike boca pjenušavog vina i navodi promet pjenušavog vina s naznakama „piccolo” ili „pikkolo” u različitim državama članicama Unije za godine od 2007. do 2011.;
—
slike boca pjenušavog vina;
—
izvode iz informacijskih listova proizvoda i cjenika koji su se primjenjivali od 1. travnja 2007. i za sljedeće godine, pisane na njemačkom jeziku i s djelomičnim prijevodima, koji prikazuju npr. boce od 0,2 l s naznakom „pikkolo”;
—
izvod iz cjenika za izvoz, koji se primjenjivao od 1. travnja 2008. i 1. travnja 2009., napisan na engleskom jeziku, koji prikazuje boce od 0,2 l s naznakom „piccolo”;
—
nekoliko računa za razdoblje od 2007. do 2012., namijenjenih poduzetnicima u Grčkoj, Italiji i Finskoj, u kojima se, među ostalim, spominje isporuka boca „HENKELL TRO. SEC PICC.” od 0,2 l;
—
izvod iz marketinške brošure.
Nakon analize dokumenata iz točke 32. ove presude i onih koje je podnio intervenijent, žalbeno je vijeće u točki 51. pobijane odluke zaključilo da raniji žig nije bio u stvarnoj uporabi u skladu sa svojom osnovnom funkcijom jamčenja podrijetla proizvoda i usluga za koje je registriran.
Opći sud smatra da se do takvog zaključka može legitimno doći pregledom dokumenata navedenih u točki 32. ove presude.
S tim u svezi, treba najprije istaknuti da žalbeno vijeće nije dovelo u pitanje ni trajanje ni važnost uporabe ranijeg žiga i da stranke to nisu osporile.
Nadalje, glede mjesta uporabe, tužitelj osporava utvrđenje žalbenog vijeća da on stavlja na tržište svoje proizvode samo u Njemačkoj, Grčkoj, Italiji i Finskoj. Tvrdi da je prodavao proizvode u 20 država članica Unije pod znakom PICCOLO i u dvije države članice pod znakom PIKKOLO te da je to utvrđeno izjavom pod prisegom njegova direktora marketinga od 13. veljače 2013.
S tim u svezi, valja podsjetiti da pri ocjenjivanju dokazne vrijednosti isprave treba prije svega provjeriti vjerodostojnost podataka koje ona sadržava. Treba, stoga, među ostalim, uzeti u obzir tko je izdao ispravu, okolnosti njezina nastanka i tko je njezin adresat te razmotriti doima li se ona u sadržajnom smislu smislenom i vjerodostojnom. U ovom predmetu, izjavu pod prisegom dao je sam tužiteljev direktor marketinga i stoga se ne može smatrati pouzdanom i vjerodostojnim kao izjava treće osobe ili osobe neovisne o predmetnom društvu. Izjava pod prisegom nije sama po sebi dostatna i predstavlja samo indiciju koju treba poduprijeti drugim dokazima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 16. svibnja 2013., Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, t.
36.
).
Kao što EUIPO i intervenijent ispravno tvrde, naznake iz izjave pod prisegom nisu poduprte priloženim dokazima, Naprotiv, iz računa koje je podnio tužitelj jasno proizlazi da se oni odnose samo na državna područja četiriju država članica. Zato je žalbeno vijeće u točki 37. pobijane odluke ispravno ocijenilo da se iz dokaza koje je podnio tužitelj čini da on ne stavlja na tržište svoje pjenušavo vino u cijeloj Uniji, nego samo u Njemačkoj, Grčkoj, Italiji i Finskoj.
Naposljetku, glede analize naravi uporabe ranijeg žiga u pobijanoj odluci, koju posebice i prvenstveno pobija tužitelj (vidjeti točku 27. ove presude), žalbeno je vijeće u točkama 39. do 51. pobijane odluke utvrdilo, u biti, da, neovisno o tome razumiju li potrošači značenje pojma „piccolo”, na temelju načina na koji se raniji žig rabio na tužiteljevim bocama pjenušavog vina te na informacijskim listovima proizvoda i računima nije moguće zaključiti da se navedeni žig rabio kao žig.
Tužitelj osporava tu analizu ponajprije tvrdeći da treba pridati osobitu važnost načinu na koji se raniji žig rabio na proizvodima, jer se upravo na taj način taj žig predstavljao potrošačima, iako su informacijski listovi proizvoda, cjenici i računi namijenjeni isključivo poslovnom svijetu, a ne potrošaču. Prema njegovu mišljenju, iz prikaza tog proizvoda jasno proizlazi da se navedeni žig rabio kao žig, a ne opisno. Dodaje da je u odnosnom sektoru uobičajeno posebno istaknuti žig. Usto, navedeni posebno istaknuti prikaz predmetnog žiga koji privlači pogled izražava tužiteljevu namjeru da taj pojam koristi kao žig, a ne kao opisnu naznaku veličine boce, što odgovara i potrošačevoj percepciji uporabe pojma.
Valja utvrditi da se tužiteljevu argumentaciju ne može prihvatiti.
Naime, neovisno o pitanju je li pojam „piccolo” tehnički pojam koji se rabi u sektoru vinskih poduzetnika ili ga se također redovito rabi za stavljanje na tržište pjenušavih vina za prosječnog potrošača vina, valja smatrati da, u svakom slučaju, na temelju načina na koji se rabio raniji žig za sam proizvod, tj. boce pjenušavog vina, nije moguće zaključiti da se navedeni žig rabio kao žig, odnosno u skladu s osnovnom funkcijom, a to je davanje oznake komercijalnog podrijetla odnosnog proizvoda. Stvarna uporaba žiga može biti utvrđena samo ako se taj žig rabi kao jamac podrijetla identiteta proizvoda ili usluga za koje je bio registriran (presuda od 16. lipnja 2015., Polytetra/OHIM – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T 660/11
, Zb.,
EU:T:2015:387
, t.
70.
).
Suprotno tužiteljevim tvrdnjama, pojam „piccolo” nije nigdje na proizvodu ili ambalaži tako posebno istaknut da bi se njime privukla pažnja potrošača. Naprotiv, kao što je žalbeno vijeće ispravno istaknulo u točkama 42. do 45. pobijane odluke, pojam „henkell” je nedvojbeno taj koji prevladava i na proizvodu i na ambalaži.
U svezi s proizvodom, kao što je žalbeno vijeće navelo u točki 43. pobijane odluke, pojam „henkell” nalazi se na samom vrhu etikete na vratu boce i istaknut je na zastavi. Grafički simbol pojavljuje se ispod tog pojma, pri čemu se taj pojam nalazi iznad pojma „piccolo” ili „pikkolo”. Pojam „piccolo” ili„pikkolo” nalazi se iznad naznake „dry sec”, koja je napisana puno manjim slovima. Grafički simbol na vratu boce prikazan je također na njezinoj središnjoj etiketi. Nalazi se iznad pojma „henkell” napisanog velikim masnim slovima, koji se nalazi iznad pojma „trocken”, koji je napisan puno manjim slovima.
Glede ambalaže, prikaz pojma „piccolo” ili „pikkolo” usporediv je s onim koji se nalazi na proizvodu. Naime, ambalaža prikazuje grafički simbol koji se nalazi iznad pojma „henkell”, koji je napisan velikim masnim slovima, a nalazi se iznad pojma „trocken” koji je napisan puno manjim slovima. Pojam „piccolo” ili „pikkolo” nalazi se na dnu ambalaže, a napisan je jednakim fontom kao pojam „trocken” te se uz njega nalaze druge riječi napisane još manjim slovima.
Kao što su ispravno naveli žalbeno vijeće i intervenijent, pojam „henkell” zbog svoje veličine i smještaja jasno prevladava i na proizvodu i na ambalaži. Pojam „piccolo” ili „pikkolo” pojavljuje se, gledano u cjelini, samo u drugom planu te kao pomoćni element.
Stoga je, kao što su ispravno naveli EUIPO i intervenijent, na boci ili ambalaži pojam „henkell” taj koji će biti uočen kao oznaka komercijalnog podrijetla proizvoda, dok će pojam „piccolo” ili „pikkolo” imati samo opisnu funkciju glede veličine boce.
Taj zaključak, osim toga, u potpunosti potvrđuju informacijski listovi proizvoda, cjenici i računi koje je tužitelj podnio u tijeku postupka pred EUIPO‑om. Naime, kao što je žalbeno vijeće utvrdilo u točki 40. pobijane odluke i kao što tvrde EUIPO i intervenijent, očito je da se pojam „pikkolo” ili „piccolo” rabi za označavanje veličine boce. Taj je pojam isključivo povezan s ostalim opisnim pojmovima, kao što su pojmovi „trocken” i „dry”, za različite tužiteljeve proizvode te je sustavno povezan s bocama od 0,2 l, jednako kao što se pojam „magnum” ili izraz „double magnum” rabi za označavanje boca od 1,5 l ili 3 l.
Glede posebice računa, oni sadržavaju naznaku „henkell trocken dry sec picc” ili naznaku „henkell tro. dry sec picc”, kojoj slijedi oznaka veličine boce vina, odnosno naznaka „200 ml”, u pojedinim slučajevima s oznakama postotka alkohola, na primjer naznaka „11,5% vol.”. Čini se jasnim da se takve oznake, koje se mogu upotrebljavati u skraćenom obliku, ne mogu shvatiti kao oznake komercijalnog podrijetla proizvoda. Kao što je EUIPO naglasio, činjenicu da se skraćeni pojam „picc” uvijek nalazi iza izraza „trocken dry sec” ili „tro dry sec”, koji opisuju stupanj slatkoće pjenušavog vina na različitim jezicima, treba tumačiti na način da je sam pojam „piccolo” opisan, a ne kao da je riječ o drugoj oznaci komercijalnog podrijetla dijela tvrtke „henkell”.
Treba, dakle, utvrditi da dokazi koje je tužitelj podnio pred Odjelom za prigovore i žalbenim vijećem, čak i ako se općenito ocijene, nisu dostatni da bi se moglo utvrditi postojanje stvarne uporabe ranijeg žiga tijekom relevantnog razdoblja. Valja dodati da je, kao što proizlazi iz analize četvrtog tužiteljeva argumenta, ispitivanje stvarne uporabe ranijeg žiga koje je provelo žalbeno vijeće sukladno primjenjivim pravilima i sudskoj praksi. Posebice treba utvrditi da žalbeno vijeće ni na koji način nije povrijedilo načela, na koja se pozvao tužitelj, a koja proizlaze, među ostalim, iz presude od 24. svibnja 2012., Formula One Licensing/OHIM (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). Isto tako, valja navesti da iz ispitivanja tog argumenta proizlazi da žalbeno vijeće ni na koji način nije odlučilo o pitanju jesu li postojali apsolutni razlozi koji se protive registraciji ili valjanosti ranijeg žiga, nego se ograničilo samo na ocjenjivanje je li taj žig bio u stvarnoj uporabi, u skladu sa svojom osnovnom funkcijom.
Iz toga slijedi da glede ranijeg žiga nije moguće utvrditi kršenje članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009.
Treba također dodati da se to utvrđenje ne može dovesti u pitanje s obzirom na Priloge A.8 do A.12 tužbi, koji sadržavaju zbirku različitih oblika proizvoda korištenih u Njemačkoj od 1935.; prikaz crne etikete proizvoda; istraživanje o proizvodima trgovine na veliko u Njemačkoj, povijesne slike, reklame i CD‑ROM koji sadržava televizijske reklame od 1957. do 1964. i, naposljetku, istraživanje provedeno na potrošačima u Njemačkoj u listopadu 1991.
Prilozi A.8 do A.12 tužbi, koje je tužitelj prvi put podnio u okviru postupka pred Općim sudom, ne mogu se uzeti u razmatranje te ih valja odbaciti kao nedopuštene. Naime, svrha je tužbe podnesene Općem sudu nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a u smislu članka 65. Uredbe br. 207/2009, što znači da funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti s obzirom na dokumente koji su pred njim prvi put izneseni. Stoga treba odbaciti gore navedene dokumente, bez potrebe ispitivanja njihove dokazne snage (vidjeti, u tom smislu, presudu od 24. studenog 2005., Sadas/OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
, Zb.,
EU:T:2005:420
, t.
19.
i navedenu sudsku praksu).
U svakom slučaju, treba istaknuti da se, pod pretpostavkom da Prilozi A.8 do A.12 ne bi bili nedopušteni, čini da se oni ili ne odnose na relevantno razdoblje ili se odnose na druge žigove, a ne na one o kojima je riječ u ovom predmetu, tako da ih se ne bi moglo uzeti u obzir u ovom predmetu.
Naposljetku, glede odluke prvostupanjskog suda u Wiesbadenu od 10. travnja 1972., koji se nalazi u Prilogu A.13 tužbi i na koju se tužitelj pozivao na raspravi, valja podsjetiti da se ni stranke ni sam Opći sud ne mogu spriječiti da se pri tumačenju prava Zajednice oslone na dokaze koji proizlaze iz nacionalne sudske prakse ili međunarodne sudske prakse suda Unije. Takvu mogućnost pozivanja na nacionalne sudove ne obuhvaća sudska praksa prema kojoj se tužba podnesena pred Općim sudom odnosi na nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća glede dokaza koje su podnijele stranke pred tim vijećima, jer nije riječ o tome da se žalbenim vijećima prigovara da nisu uzela u obzir činjenice u određenoj nacionalnoj presudi, nego o pozivanju na presude u prilog tužbenom razlogu koji se temelji na kršenju odredbe Uredbe br. 207/2009 od strane žalbenih vijeća (vidjeti, u tom smislu, presudu od 12. srpnja 2006., Vitakraft‑Werke Wührmann/OHIM – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
, Zb.,
EU:T:2006:202
, t.
70.
i
71.
).
U ovom predmetu, valja utvrditi da se tužitelj ne poziva na odluku prvostupanjskog suda u Wiesbadenu s ciljem tumačenja pravne odredbe, nego radi razjašnjavanja činjeničnog pitanja, odnosno utvrđivanja je li tužitelj rabio pojam „piccolo” kao žig. Stoga je riječ o dokazu stvarne uporabe ranijeg žiga koji je tužitelj trebao podnijeti pred EUIPO‑om. Osim toga, kao i u Prilozima A.8 do A.12 tužbi, treba istaknuti da se odluka prvostupanjskog suda u Wiesbadenu ne odnosi na stvarnu uporabu ranijeg žiga ni na relevantno razdoblje.
S obzirom na sve prethodno navedeno, treći dio tužiteljeva tužbenog zahtjeva valja odbiti kao neosnovan.
Prva tri argumenta, koji se odnose na navodno
de facto
poništenje ranijeg žiga i na navodnu ocjenu razlikovnog karaktera ranijeg žiga od strane žalbenog vijeća (vidjeti točku 27. ove presude), mogu se samo odbaciti. Naime, suprotno tužiteljevim tvrdnjama, žalbeno vijeće nije ni na koji način odlučilo o pitanju jesu li postojali apsolutni razlozi koji se protive registraciji ili valjanosti ranijeg žiga, nego se ograničilo na ocjenjivanje je li taj žig bio u stvarnoj uporabi, u skladu sa svojom osnovnom funkcijom (vidjeti točku 50. ove presude).
Žalbeno vijeće ograničilo se na utvrđivanje da iz podnesenih dokaza proizlazi da je tužitelj raniji žig rabio opisno, odnosno za opisivanje boce određene veličine. Nadalje, kao što su EUIPO i intervenijent ispravno istaknuli u svojim podnescima i na raspravi, žalbeno vijeće nije ni na koji način u postupku povodom prigovora ispitalo razlikovni karakter navedenog žiga kao takav, nego percepciju znaka koja proizlazi iz konkretnih uvjeta njegove uporabe kao žiga u smislu članka 42. stavka 2. Uredbe br. 207/2009, kao što je to dužno učiniti u okviru ocjene stvarne uporabe svakog ranijeg žiga. Argument da se nepostojanje razlikovnog karaktera, koje je utvrdilo žalbeno vijeće, temelji isključivo na dokumentima koje je podnio tužitelj, s datumom nakon relevantnog razdoblja (vidjeti točku 27. ove presude), treba odbiti kao neosnovan jer, s jedne strane, žalbeno vijeće nije utvrdilo nepostojanje razlikovnog karaktera ranijeg žiga i, s druge strane, jer taj argument nije utemeljen na činjenicama. Naime, suprotno tužiteljevim navodima na raspravi, iznesenim u odgovoru na pitanje Općeg suda, iz točaka 21. i 39. do 44. pobijane odluke osobito jasno proizlazi da je žalbeno vijeće ocijenilo da raniji žig nije bio u stvarnoj uporabi, oslonivši se u toj ocjeni prvenstveno na dokaze koje je podnio tužitelj, s datumom koji nije kasniji od relevantnog razdoblja.
S obzirom na sve prethodno navedeno, treći dio tužiteljeva tužbenog zahtjeva valja odbiti kao neosnovan.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova, sukladno zahtjevu EUIPO‑a i intervenijenta.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (deveto vijeće),
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Nalaže se društvu Henkell & Co. Sektkellerei KG snošenje vlastitih troškova i troškova Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) te društva Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

Berardis
Czúcz
Popescu
Proglašeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 14. travnja 2016.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski