CELEX: 62020CJ0348
Odvolanie
Energetika
Vnútorný trh so zemným plynom
Smernica 2009/73/ES
Smernica (EÚ) 2019/692
Rozšírenie uplatniteľnosti smernice 2009/73 na plynovody medzi členskými štátmi a tretími krajinami
Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ
Žaloba o neplatnosť
Podmienka, podľa ktorej musí byť žalobkyňa priamo dotknutá opatrením, ktoré je predmetom jej žaloby
Neexistencia voľnej úvahy, pokiaľ ide o povinnosti uložené žalobkyni
Podmienka, podľa ktorej musí byť žalobkyňa osobne dotknutá opatrením, ktoré je predmetom jej žaloby
Úprava výnimiek, ktoré vylučujú žalobkyňu ako jediný subjekt z využitia týchto výnimiek
Žiadosť o vyňatie dokumentov zo spisu
Pravidlá v oblasti predkladania dôkazov súdu Európskej únie
Interné dokumenty inštitúcií Únie

Spoločnosť Nord Stream 2 AG svojím odvolaním navrhuje zrušenie uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 20. mája 2020, Nord Stream 2/Parlament a Rada (
T‑526/19
, ďalej len napadnuté uznesenie,
EU:T:2020:210
), v rozsahu, v akom Všeobecný súd na jednej strane zamietol ako neprípustnú jej žalobu o neplatnosť smernice Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/692 zo 17. apríla 2019, ktorou sa mení smernica 2009/73/ES o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom (
Ú. v. EÚ L 117, 2019, s. 1
, ďalej len „sporná smernica“), a na druhej strane nariadil vyňať zo spisu niektoré dokumenty predložené odvolateľkou.
Právny rámec
Sporná smernica a smernica 2009/73
Sporná smernica zmenila smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2009/73/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa zrušuje smernica 2003/55/ES (
Ú. v. EÚ L 211, 2009, s. 94
). Odôvodnenia 1 až 4 a 9 spornej smernice znejú takto:
„(1)
Cieľom vnútorného trhu so zemným plynom, ktorý sa postupne zavádza v celej [Európskej ú]nii od roku 1999, je ponúknuť všetkým koncovým odberateľom v Únii, či ide o občanov, alebo podniky, skutočný výber, nové obchodné príležitosti, spravodlivé podmienky hospodárskej súťaže, konkurenčné ceny, účinné investičné signály a vyšší štandard služieb a prispieť k bezpečnosti dodávok a udržateľnosti.
(2)
Smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/55/ES [z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30/ES (
Ú. v. EÚ L 176, 2003, s. 57
; Mim. vyd. 12/002, s. 230)] a [2009/73] významne prispeli k vytvoreniu vnútorného trhu so zemným plynom.
(3)
Cieľom tejto smernice je riešiť prekážky brániace dokončeniu vnútorného trhu so zemným plynom, ktoré vyplývajú z neuplatňovania pravidiel trhu Únie na prepravné plynovody do tretích krajín a z nich. Zámerom zmien zavedených touto smernicou je zabezpečiť, aby sa pravidlá uplatniteľné na prepravné plynovody, ktoré spájajú dva alebo viac členských štátov, vzťahovali v rámci Únie aj na prepravné plynovody do tretích krajín a z nich. …
(4)
S cieľom zohľadniť nedostatok osobitných pravidiel Únie uplatniteľných na prepravné plynovody do tretích krajín a z nich pred dátumom nadobudnutia účinnosti tejto smernice by členské štáty mali mať možnosť udeliť odchýlky z určitých ustanovení smernice [2009/73] tým prepravným plynovodom, ktoré sú dokončené pred dátumom nadobudnutia účinnosti tejto smernice. …
…
(9)
Uplatňovanie smernice [2009/73] na prepravné plynovody do tretích krajín a z nich je naďalej obmedzené na územie členských štátov. Pokiaľ ide o prepravné plynovody na mori, smernica [2009/73] by sa mala uplatňovať na pobrežné more členského štátu, kde sa nachádza prvé miesto prepojenia so sieťou členského štátu.
…“
V súlade so svojím článkom 1 ods. 1 smernica 2009/73, zmenená spornou smernicou (ďalej len „smernica 2009/73“), ustanovuje spoločné pravidlá pre prepravu, distribúciu, dodávku a uskladňovanie zemného plynu a ustanovuje pravidlá týkajúce sa organizácie a fungovania plynárenstva, prístupu na trh, kritérií a postupov vzťahujúcich sa na udeľovanie povolení na prepravu, distribúciu, dodávku a uskladňovanie zemného plynu a na prevádzku sietí.
Podľa znenia odôvodnenia 13 smernice 2009/73: „Zriadenie prevádzkovateľa siete alebo prevádzkovateľa prepravnej siete nezávislého od dodávateľských a ťažobných záujmov by malo vertikálne integrovanému podniku umožniť zachovať si svoje vlastníctvo aktív siete a súčasne zabezpečiť účinné oddelenie záujmov za predpokladu, že takýto nezávislý prevádzkovateľ siete alebo nezávislý prevádzkovateľ prepravnej siete vykonáva všetky funkcie prevádzkovateľa siete a že sa zaviedla dôkladná regulácia a rozsiahly regulačný kontrolný mechanizmus.“
Od nadobudnutia účinnosti spornej smernice, článok 2 bod 17 smernice 2009/73 uvádza, že pojem „prepojenie“ zahŕňa nielen „[akýkoľvek] prepravný plynovod, ktorý prechádza alebo sa tiahne cez hranicu medzi členskými štátmi na účely pripojenia národných prepravných sietí týchto členských štátov“, ale v súčasnosti aj „[akýkoľvek] prepravný plynovod medzi členským štátom a treťou krajinou až po územie členských štátov alebo pobrežné more tohto členského štátu“.
Článok 9 smernice 2009/73 s názvom „Oddelenie prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravných sietí“ stanovuje:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby od 3. marca 2012:
a)
každý podnik, ktorý vlastní prepravnú sieť, konal ako prevádzkovateľ prepravnej siete;
b)
tá istá osoba alebo tie isté osoby neboli oprávnené:
i)
priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad prevádzkovateľom prepravnej siete alebo prepravnou sieťou, alebo si v súvislosti s nimi uplatňovať akékoľvek právo, ani
ii)
priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad prevádzkovateľom prepravnej siete alebo nad prepravnou sieťou a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, alebo si v súvislosti s ním uplatňovať akékoľvek právo;
c)
tá istá osoba alebo tie isté osoby neboli oprávnené vymenúvať členov dozornej rady, správnej rady alebo orgánov, ktoré podnik právne zastupujú, prevádzkovateľa prepravnej siete alebo prepravnej siete a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, alebo si v súvislosti s ním uplatňovať akékoľvek právo, a
d)
tá istá osoba nebola oprávnená byť členom dozornej rady, správnej rady alebo orgánov, ktoré podnik právne zastupujú, podniku, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, a prevádzkovateľa prepravnej siete alebo prepravnej siete.
…
8.   Ak prepravná sieť patrila k 3. septembru 2009 vertikálne integrovanému podniku, členský štát sa môže rozhodnúť, že nebude uplatňovať odsek 1 Pokiaľ ide o časť prepravnej siete spájajúcej členský štát s treťou krajinou, ktorá sa nachádza medzi hranicou tohto členského štátu a prvým miestom pripojenia k sieti tohto členského štátu, ak prepravná sieť patrí k 23. máju 2019 vertikálne integrovanému podniku, členský štát sa môže rozhodnúť, že nebude uplatňovať odsek 1.
Dotknuté členské štáty v takom prípade:
a)
určia nezávislého prevádzkovateľa siete v súlade s článkom 14 alebo
b)
uplatňujú ustanovenia kapitoly IV.
9.   Ak prepravná sieť patrila k 3. septembru 2009 vertikálne integrovanému podniku a sú zavedené opatrenia, ktoré zaručujú väčšiu nezávislosť prevádzkovateľa prepravnej siete než ustanovenia kapitoly IV, členský štát sa môže rozhodnúť, že nebude uplatňovať odsek 1 tohto článku.
Pokiaľ ide o časť prepravnej siete spájajúcej členský štát s treťou krajinou, ktorá sa nachádza medzi hranicou tohto členského štátu a prvým miestom pripojenia k sieti tohto členského štátu, ak prepravná sieť patrí k 23. máju 2019 vertikálne integrovanému podniku a sú zavedené opatrenia, ktoré zaručujú väčšiu nezávislosť prevádzkovateľa prepravnej siete než ustanovenia kapitoly IV, tento členský štát sa môže rozhodnúť, že nebude uplatňovať odsek 1 tohto článku.“
Článok 32 uvedenej smernice s názvom „Prístup tretích strán“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia zavedenie systému pre prístup tretích strán do prepravnej a distribučnej siete a do zariadení [skvapalneného zemného plynu (LNG)] na základe uverejnených taríf platných pre všetkých oprávnených odberateľov vrátane dodávateľských podnikov a uplatňovaných objektívne a bez diskriminácie medzi užívateľmi siete. Členské štáty zabezpečia, aby tieto tarify alebo metodiky ich výpočtu boli pred nadobudnutím účinnosti schválené v súlade s článkom 41 regulačným orgánom uvedeným v článku 39 ods. 1 a aby tieto tarify a metodiky – ak sú schvaľované len metodiky – boli pred nadobudnutím účinnosti uverejnené.“
Článok 36 tej istej smernice, nazvaný „Nová infraštruktúra“, vo svojom odseku 1 stanovuje, že nová významná plynárenská infraštruktúra, teda prepojenia, zariadenia LNG alebo zásobníky sa môžu na požiadanie na stanovený čas vyňať z pôsobnosti ustanovení najmä článkov 9 a 32 za podmienok, ktoré sú v ňom uvedené, medzi ktoré patrí najmä podmienka uvedená v písmene b), podľa ktorej úroveň rizika spojeného s investíciou musí byť taká, že investícia by sa neuskutočnila, ak by nebola udelená výnimka. Okrem toho od nadobudnutia účinnosti spornej smernice článok 36 ods. 1 písm. e) smernice 2009/73 stanovuje, že výnimka priznaná na základe tohto ustanovenia novej infraštruktúre nesmie najmä byť na ujmu „bezpečnosti dodávok zemného plynu v Únii“.
Článok 41 ods. 6, 8 a 10 smernice 2009/73 s názvom „Povinnosti a právomoci regulačného orgánu“ stanovuje:
„6.   Regulačné orgány sú zodpovedné minimálne za ustanovenie alebo schválenie metodík používaných na výpočet alebo stanovenie podmienok, a to v dostatočnom časovom predstihu predtým, ako nadobudnú účinnosť, pre:
a)
pripojenie a prístup do národných sietí vrátane prepravných a distribučných taríf a podmienky a tarify súvisiace s prístupom do zariadení LNG. Týmito tarifami alebo metodikami sa musia umožniť investície do sietí a zariadení LNG potrebné na zabezpečenie životaschopnosti sietí a zariadení LNG;
…
c)
prístup do cezhraničnej infraštruktúry vrátane postupov na prideľovanie kapacity a riadenie preťaženia.
…
8.   Regulačné orgány pri stanovovaní alebo schvaľovaní taríf alebo metodík a vyvažovacích služieb zabezpečujú, aby sa prevádzkovateľom prepravných a distribučných sietí poskytli vhodné krátkodobé a dlhodobé stimuly na zvyšovanie efektívnosti, posilňovanie integrácie trhu a bezpečnosti dodávok, ako aj na podporu súvisiacich výskumných činností.
…
10.   Regulačné orgány majú právomoc v prípade potreby od prevádzkovateľov prepravných a distribučných sietí, zásobníkov a zariadení LNG vyžadovať, aby upravili podmienky vrátane taríf a metodík uvedených v tomto článku s cieľom zabezpečiť ich primeranosť a uplatňovanie nediskriminačným spôsobom. …“
Článok 49a tejto smernice, nazvaný „Odchýlky týkajúce sa prepravných plynovodov do tretích krajín a z nich“, bol vložený spornou smernicou a uvádza:
„1.   Pokiaľ ide o prepravné plynovody medzi členským štátom a treťou krajinou, ktoré boli dokončené pred 23. májom 2019, členský štát, v ktorom sa nachádza prvé miesto pripojenia takéhoto prepravného plynovodu k sieti členského štátu, sa môže rozhodnúť odchýliť sa od článkov 9, 10, 11 a 32 a článku 41 ods. 6, 8 a 10, pokiaľ ide o tie časti takéhoto prepravného plynovodu, ktoré sa nachádzajú na jeho území a v jeho pobrežnom mori, a to z objektívnych dôvodov, akým je napríklad umožniť návratnosť uskutočnenej investície, alebo z dôvodov bezpečnosti dodávok, a to za predpokladu, že by sa uplatnením odchýlky nenarušila hospodárska súťaž ani účinné fungovanie vnútorného trhu so zemným plynom, ani bezpečnosť dodávok v Únii.
Odchýlka je časovo obmedzená na najviac 20 rokov na základe objektívneho odôvodnenia, pričom môže byť v odôvodnených prípadoch obnovená, a môže podliehať podmienkam, ktoré prispievajú k dosiahnutiu vyššie uvedených podmienok.
…
3.   Rozhodnutia podľa odsekov 1 a 2 sa prijmú do 24. mája 2020. Členské štáty oznámia všetky takéto rozhodnutia [Európskej k]omisii a uverejnia ich.“
V súlade s článkom 2 ods. 1 spornej smernice boli členské štáty povinné uviesť do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 24. februára 2020, bez toho, aby bola dotknutá prípadná výnimka podľa článku 49a smernice 2009/73.
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Podľa článku 4 ods. 1 a 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331):
„1.   Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, ak by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
a)
verejného záujmu týkajúceho sa:
…
–
medzinárodných vzťahov,
…
2.   Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
…
–
súdneho konania a právneho poradenstva,
…
pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu, ktoré sú uvedené v bodoch 1 až 11 napadnutého uznesenia, možno na účely tohto konania zhrnúť nasledujúcim spôsobom.
Odvolateľka, Nord Stream 2, je spoločnosť založená podľa švajčiarskeho práva, ktorej jediným akcionárom je ruská verejná akciová spoločnosť Gazprom. Nord Stream 2 zodpovedá za plánovanie, výstavbu a prevádzku morského plynovodu Nord Stream 2, ktorého financovanie vo výške 9,5 miliárd eur je z 50 % zabezpečené spoločnosťami ENGIE SA, OMV AG, Royal Dutch Shell plc, Uniper SE a Wintershall Dea GmbH.
V januári 2017 začali práce na betónovom prekrytí rúr určených na tento morský plynovod, ktorého konečné dodanie sa malo uskutočniť v septembri 2018.
Uvedený morský plynovod, ktorý sa skladá z dvoch potrubí na prepravu plynu, zabezpečí prepravu plynu medzi mestami Vyborg (Rusko) a Lubmin (Nemecko). Po dopravení na nemecké územie bude plyn dodaný týmto morským plynovodom prepravovaný pozemným plynovodom ENEL a pozemným plynovodom EUGAL.
Na návrh Komisie z 8. novembra 2017 [návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení smernica 2009/73/ES o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, COM(2017) 660 final], Európsky parlament a Rada Európskej únie prijali 17. apríla 2019 spornú smernicu, ktorá nadobudla účinnosť dvadsiatym dňom po jej uverejnení, teda 23. mája 2019. Podľa údajov poskytnutých odvolateľkou boli k tomuto dátumu práce na betónovom prekrytí rúr plynovodu Nord Stream 2 dokončené na 95 %, pričom 610 km, resp. 432 km dvoch potrubí tohto plynovodu bolo uložených na dno pobrežného mora a/alebo vo výlučnej ekonomickej zóne Ruska, Fínska, Švédska a Nemecka.
Konanie na Všeobecnom súde
Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 26. júla 2019 podala odvolateľka na Všeobecný súd žalobu o neplatnosť spornej smernice v celom jej rozsahu, v ktorej na tento účel uviedla šesť žalobných dôvodov.
Samostatnými podaniami doručenými do kancelárie Všeobecného súdu 10. októbra a 14. októbra 2019 Parlament a Rada vzniesli námietku neprípustnosti tejto žaloby smerujúcej k zrušeniu spornej smernice.
Okrem toho samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 11. októbra 2019 Rada navrhla, aby Všeobecný súd nariadil, aby určité dokumenty neboli založené do spisu, alebo pokiaľ ide o dokumenty predložené odvolateľkou, aby boli zo spisu vyňaté. V rámci tohto incidenčného návrhu Rada uviedla, že dostala viacero žiadostí podľa nariadenia č. 1049/2001, ktoré sa týkali dokumentov súvisiacich s rokovaniami s cieľom uzavrieť dohodu medzi Úniou a Ruskou federáciou, ako aj legislatívneho postupu prijímania spornej smernice, že ku dňu predloženia uvedeného incidenčného návrhu neumožnila prístup k žiadnemu z týchto dokumentov a že ku dňu podania žaloby odvolateľkou nebola na Všeobecnom súde podaná žiadna námietka týkajúca sa zamietnutia týchto žiadostí o prístup k dokumentom.
Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 29. novembra 2019 odvolateľka navrhla, aby Všeobecný súd prijal opatrenie na zabezpečenie priebehu konania spočívajúce v nariadení predloženia určitých dokumentov, ktoré má Rada k dispozícii.
Dňa 17. januára 2020 Parlament a Rada predložili svoje pripomienky k tomuto návrhu na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania, pričom Rada okrem toho pri tejto príležitosti požiadala, aby niektoré dokumenty priložené odvolateľkou k jej žiadosti uvedenej v predchádzajúcom bode boli zo spisu vyňaté.
Napadnuté uznesenie
Návrhy na vyňatie dokumentov a na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania
Napadnutým uznesením Všeobecný súd, pokiaľ ide na jednej strane o incidenčný návrh na vyňatie dokumentov podaný Radou 11. októbra 2019, nariadil, aby dokumenty predložené odvolateľkou v prílohách A 14 (odporúčanie prijaté Komisiou 9. júna 2017 určené Rade na účely prijatia rozhodnutia o povolení začatia rokovaní týkajúcich sa medzinárodnej dohody medzi Úniou a Ruskou federáciou o prevádzke plynovodu Nord Stream 2, ďalej len „odporúčanie Komisie“) a O 20 (stanovisko právneho servisu Rady z 27. septembra 2017 k tomuto odporúčaniu určené stálym predstaviteľom členských štátov Únie pri tejto inštitúcii, ďalej len „stanovisko právneho servisu Rady“) boli vyňaté zo spisu a aby sa nezohľadnili pasáže žaloby a jej príloh, v ktorých sú reprodukované výňatky z týchto dokumentov. Pokiaľ ide na druhej strane o návrh na vyňatie dokumentov podaný Radou 17. januára 2020 v jej pripomienkach k návrhu na nariadenie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktorý podala odvolateľka, Všeobecný súd nariadil, aby boli oba dokumenty predložené odvolateľkou v prílohách M 26 a M 30 (dokumenty obsahujúce pripomienky Spolkovej republiky Nemecko v rámci legislatívneho procesu, ktorý viedol k prijatiu spornej smernice, ďalej len „pripomienky Spolkovej republiky Nemecko“) vyňaté zo spisu.
V tejto súvislosti Všeobecný súd v prvom rade v bodoch 38 až 45 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, pričom vychádzal najmä z uznesenia zo 14. mája 2019, Maďarsko/Parlament (
C‑650/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:438
), a z rozsudku z 31. januára 2020, Slovinsko/Chorvátsko (
C‑457/18
,
EU:C:2020:65
), že hoci ustanovenia nariadenia č. 1049/2001 nie sú uplatniteľné v konaní, v ktorom rozhodoval, tieto ustanovenia majú určitú orientačnú hodnotu na účely zváženia záujmov potrebných na rozhodnutie o incidenčnom návrhu na vyňatie dokumentov uvedených v bode 23 tohto rozsudku.
Ďalej v bodoch 47 až 56 napadnutého uznesenia Všeobecný súd preskúmal stanovisko právneho servisu Rady a rozhodol, že táto inštitúcia sa vo vzťahu k tomuto stanovisku správne odvolávala na ochranu právneho poradenstva stanovenú v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001.
Okrem toho v bodoch 57 až 64 napadnutého uznesenia Všeobecný súd preskúmal odporúčanie Komisie a dospel k záveru, že Rada sa správne domnievala, že zverejnenie tohto odporúčania by konkrétne a skutočne porušilo ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001, čo samo osebe odôvodňuje, aby bolo uvedené odporúčanie vyňaté zo spisu.
Napokon v bodoch 125 až 135 napadnutého uznesenia Všeobecný súd preskúmal pripomienky Spolkovej republiky Nemecko. Zastávajúc názor, že na jednej strane odvolateľka nepreukázala, že znenia oboch dokumentov obsahujúcich tieto pripomienky, ktoré neboli vymazané, boli získané riadne, a na druhej strane, že zverejnenie týchto dvoch dokumentov by mohlo konkrétne a skutočne porušiť ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov Únie v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001, najmä tým, že by oslabilo pozíciu Únie v rozhodcovskom konaní, ktoré proti nej začala odvolateľka, Všeobecný súd rozhodol, že bolo potrebné vyhovieť žiadosti Rady o vyňatie týchto dokumentov zo spisu, pričom spresnil, že uvedené dva dokumenty v žiadnom prípade nemohli preukázať, že odvolateľka bola priamo dotknutá spornou smernicou v zmysle článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ, takže neexistuje dôvod, aby od Rady požadoval ich predloženie.
Prípustnosť žalôb
Všeobecný súd, ktorý rozhodoval o námietkach neprípustnosti vznesených Parlamentom a Radou, začal na jednej strane v bode 78 napadnutého uznesenia pripomenutím, že samotná okolnosť, že žaloba bola podaná proti smernici, nestačí na vyhlásenie tejto žaloby za neprípustnú, a na druhej strane v bodoch 79 až 85 tohto uznesenia uviedol, že sporná smernica predstavuje legislatívny akt určený členským štátom a uplatňujúci sa na všetky dotknuté hospodárske subjekty, takže prípustnosť uvedenej žaloby je podľa článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ podmienená tým, že odvolateľka je priamo a osobne dotknutá touto smernicou.
Na záver úvah uvedených v bodoch 102 až 124 napadnutého uznesenia Všeobecný súd vyhlásil tú istú žalobu za neprípustnú z dôvodu, že odvolateľka nie je priamo dotknutá spornou smernicou.
V tejto súvislosti Všeobecný súd najprv v bodoch 106 a 107 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, že smernica sama osebe nemôže ukladať povinnosti jednotlivcovi, a preto sa na smernicu ako takú nemôžu odvolávať vnútroštátne orgány voči nemu v prípade neexistencie predchádzajúceho prijatia opatrení na prebratie. Ustanovenia spornej smernice teda nemôžu byť pred prijatím opatrení na prebratie priamym alebo bezprostredným zdrojom povinností uložených odvolateľke a na základe toho sa priamo dotýkať jej právneho postavenia.
V bodoch 108 a 109 napadnutého uznesenia Všeobecný súd s odkazom na rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i. (
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
), uviedol, že okolnosť, že činnosti odvolateľky sú čiastočne upravené smernicou 2009/73, je v každom prípade len dôsledkom jej rozhodnutia rozvíjať a udržiavať svoju činnosť na území Únie. Vyhovieť argumentácii uvedenej odvolateľkou by viedlo k záveru, že zakaždým, keď normotvorca Únie v určitej oblasti uloží subjektom povinnosti, ktoré sa na nich predtým nevzťahovali, právna úprava Únie sa nevyhnutne a priamo dotýka týchto subjektov v zmysle článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ.
V bodoch 110 a 111 napadnutého uznesenia Všeobecný súd konštatoval, že v prejednávanej veci subjekty, ako je odvolateľka, budú podliehať povinnostiam vyplývajúcim zo smernice 2009/73, až prostredníctvom vnútroštátnych opatrení na prebratie spornej smernice, a že ku dňu podania žaloby odvolateľky na Všeobecný súd takéto opatrenia na prebratie chýbali, pokiaľ ide o Spolkovú republiku Nemecko.
V tomto bode 111, ako aj v bodoch 112 až 115 napadnutého uznesenia Všeobecný súd v podstate uviedol, že členské štáty v každom prípade disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri vykonávaní ustanovení smernice 2009/73. V tejto súvislosti na jednej strane uviedol, že od nadobudnutia účinnosti spornej smernice majú členské štáty možnosť na základe článku 9 ods. 8 prvého pododseku a článku 9 ods. 9 tejto smernice rozhodnúť, že na prepojenia sa neuplatní povinnosť oddelenia prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravných sietí stanovená v článku 9 ods. 1 uvedenej smernice. Na druhej strane na základe zmien vykonaných spornou smernicou, najmä zmien týkajúcich sa článku 36 a článku 49a smernice 2009/73, sa vnútroštátne orgány môžu teraz rozhodnúť, že novým veľkým plynárenským infraštruktúram a prepravným plynovodom medzi členskými štátmi a tretími krajinami dokončeným pred 23. májom 2019 poskytnú výnimky týkajúce sa niektorých článkov smernice 2009/73.
Napokon v bode 117 napadnutého uznesenia Všeobecný súd usúdil, že odvolateľka sa na účely podpory svojej argumentácie smerujúcej k preukázaniu, že je priamo dotknutá spornou smernicou, nemôže odvolávať na riešenie prijaté Súdnym dvorom v rozsudku z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
). Právna a skutková situácia vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, totiž nie je vôbec porovnateľná so situáciou v prejednávanej veci, keďže predmetom tejto veci je len smernica, ktorá navyše nie je „atypická“ z hľadiska článku 288 tretieho odseku ZFEÚ.
Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
Odvolateľka svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie,
–
zamietol námietku neprípustnosti, vyhlásil žalobu za prípustnú a vrátil vec Všeobecnému súdu na rozhodnutie vo veci samej,
–
subsidiárne vyhlásil, že je spornou smernicou priamo dotknutá, a vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o otázke, či je touto smernicou osobne dotknutá, alebo aby spojil preskúmanie tejto otázky s vecou samou, a
–
uložil Parlamentu a Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Parlament a Rada navrhujú, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.
Rozhodnutiami predsedu Súdneho dvora z 22. októbra, 12. a 19. novembra 2020 bolo, v uvedenom poradí, Estónskej republike, Lotyšskej republike a Poľskej republike povolené vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci konania na podporu návrhov Parlamentu a Rady.
Dňa 16. júla 2021 v nadväznosti na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté sudcom spravodajcom a generálnym advokátom podľa článku 62 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora odvolateľka predložila Súdnemu dvoru dokumenty, ktoré už predtým predložila Všeobecnému súdu v prílohách A 14, O 20, M 26 a M 30.
Listom zo 17. marca 2022 zástupcovia odvolateľky informovali Súdny dvor o tom, že od 1. marca 2022 už nezastupujú odvolateľku, pričom uviedli, že jeden z týchto zástupcov môže zostať kontaktným bodom medzi Súdnym dvorom a odvolateľkou dovtedy, kým odvolateľka neurčí nového zástupcu.
O odvolaní
Odvolateľka na podporu svojho odvolania uvádza dva odvolacie dôvody. Prvý odvolací dôvod, rozdelený na dve časti, je založený na nesprávnom právnom posúdení Všeobecného súdu, podľa ktorého odvolateľka nebola spornou smernicou priamo dotknutá v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Druhý odvolací dôvod je založený na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach, ktorými sa vyznačuje preskúmanie návrhov Rady na vyňatie dokumentov Všeobecným súdom.
O prvom odvolacom dôvode
Úvodné pripomienky
Na účely preskúmania odvolania treba uviesť, že prípustnosť žaloby podanej odvolateľkou o neplatnosť spornej smernice sa musí preskúmať z hľadiska podmienok stanovených v článku 263 štvrtom odseku druhej časti vety ZFEÚ, podľa ktorých je takáto žaloba prípustná len vtedy, ak je žalobca priamo a osobne dotknutý napadnutým aktom. Keďže odvolateľka nie je podľa Všeobecného súdu priamo dotknutá spornou smernicou a tieto podmienky sú kumulatívne, tento súd zamietol žalobu ako neprípustnú bez toho, aby sa vyjadril k otázke, či je odvolateľka osobne dotknutá touto smernicou.
Podľa ustálenej judikatúry, ktorú Všeobecný súd pripomenul v bode 102 napadnutého uznesenia, požiadavka, podľa ktorej sa musí opatrenie, ktoré je predmetom žaloby, priamo týkať fyzickej osoby alebo právnickej osoby, si vyžaduje splnenie dvoch kumulatívnych podmienok, a to konkrétne po prvé, aby sporné opatrenie priamo ovplyvňovalo právne postavenie tejto osoby, a po druhé, aby neponechávalo žiaden priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení (rozsudok z 28. februára 2019, Rada/Growth Energy a Renewable Fuels Association,
C‑465/16 P
,
EU:C:2019:155
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
To isté platí, ako to Všeobecný súd tiež uviedol v bode 103 napadnutého uznesenia, ak možnosť adresátov nevykonať napadnutý akt Únie je čisto hypotetická, pričom ich vôľa vyvodiť následky v súlade s týmto aktom je nepochybná (rozsudky z 23. novembra 1971, Bock/Komisia,
62/70
,
EU:C:1971:108
, body
až
, ako aj zo 4. decembra 2019, PGNiG Supply & Trading/Komisia,
C‑117/18 P
, neuverejnený,
EU:C:2019:1042
, bod
a citovaná judikatúra).
V oboch častiach prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka spochybňuje, ako Všeobecný súd uplatnil prvú a druhú z podmienok uvedených v bode 43 tohto rozsudku.
O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu
–
Tvrdenia účastníkov konania
V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu, ktorá sa týka bodov 106 až 111 napadnutého uznesenia, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že sporná smernica nemala priame účinky na jej právne postavenie z dôvodu, že ide o smernicu.
V tejto súvislosti odvolateľka po prvé tvrdí, že dôvod Všeobecného súdu v napadnutom uznesení, podľa ktorého smernica sama osebe nemôže pred prijatím opatrení na prebratie dotknutým členským štátom alebo uplynutím lehoty stanovenej na tento účel priamo ovplyvniť právne postavenie subjektu, je vo svojej podstate nesprávny. Znamenalo by to totiž zabrániť akejkoľvek žalobe proti smernici na základe článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, pretože v praxi by lehota na podanie žaloby systematicky uplynula pred prijatím potrebných opatrení na prebratie. Na základe tohto dôvodu Všeobecný súd nerešpektoval judikatúru citovanú v bode 78 napadnutého uznesenia, podľa ktorej skutočnosť, že akt bol prijatý vo forme smernice, sama osebe nepostačuje na vylúčenie možnosti, aby sa jej ustanovenia mohli priamo a osobne týkať jednotlivca.
Po druhé odvolateľka tvrdí, že okolnosť zdôraznená Všeobecným súdom v bode 111 napadnutého uznesenia, že ku dňu podania jej žaloby ešte Spolková republika Nemecko neprebrala spornú smernicu, je irelevantná. Podľa odvolateľky totiž skutočnosť, že právne postavenie osoby je priamo dotknuté smernicou, závisí od obsahu tejto smernice a nie od prípadného prijatia opatrení na jej prebratie. V tejto súvislosti dodáva, že podmienka prípustnosti, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý napadnutým aktom v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, je totožná, či ide o druhú alebo tretiu časť vety tohto ustanovenia, čo nevyhnutne znamená, že podmienka vyžadujúca, aby napadnutý akt „nevyžadoval vykonávacie opatrenia“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety, je ďalšou podmienkou, odlišnou od tejto podmienky prípustnosti.
Po tretie odvolateľka tvrdí, že ku dňu podania jej žaloby o neplatnosť účinkom spornej smernice bolo podriadiť ju pravidlám smernice 2009/73, hoci pred jej prijatím sa tomuto účinku vyhýbala. Takáto zmena právneho postavenia by mala pre ňu hlboké a závažné právne účinky. Pokiaľ dotknuté členské štáty nedisponujú žiadnou voľnou úvahou pri výkone opatrenia Únie, ako je to v prejednávanej veci, lehota na prebratie tohto opatrenia sa podobá jednoduchému časovému odloženiu jeho plnej uplatniteľnosti.
Napokon po štvrté odvolateľka zastáva názor, že žiadna skutočnosť neumožňovala Všeobecnému súdu tvrdiť, ako sa zdá, že uviedol v bode 109 napadnutého uznesenia, že uznanie jej priamej dotknutosti spornou smernicou by znamenalo, že akýkoľvek subjekt by mohol napadnúť každé legislatívne opatrenie, ktoré mu ukladá nové povinnosti, pričom hlavným obmedzením, ktoré bráni „širokému otvoreniu dverí“ pre legislatívne opatrenia, je podmienka prípustnosti, podľa ktorej musí byť žalobca osobne dotknutý opatrením, ktoré je predmetom jeho žaloby.
Parlament a Rada naopak súhlasia s úvahami Všeobecného súdu.
Podľa Parlamentu Všeobecný súd dôvodne rozhodol, že smernica, vrátane spornej smernice, nemôže sama osebe pred prijatím opatrení na prebratie alebo uplynutím lehoty stanovenej na tento účel priamo ovplyvniť právne postavenie hospodárskeho subjektu v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Okrem toho sa Parlament domnieva, že argumentácia odvolateľky, podľa ktorej sa lehota na prebratie podobá na „jednoduché odloženie plnej účinnosti“ dotknutého opatrenia, je tiež nesprávna. Táto argumentácia vychádza z predpokladu, že toto opatrenie je vo všeobecnosti spôsobilé vyvolať priame účinky na právne postavenie odvolateľky, čo nie je tento prípad.
Okrem toho Parlament súhlasí s analýzou Všeobecného súdu, podľa ktorej by vyhovenie argumentácii odvolateľky malo za následok, že podmienka, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý opatrením, ktoré je predmetom jeho žaloby, by bola zbavená akéhokoľvek potrebného účinku. Každá nová právna úprava sa teda priamo týka každej fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá pôsobí v oblasti, ktorú upravuje.
Rada tvrdí, že argumentácia odvolateľky je založená na nesprávnom výklade napadnutého uznesenia, keďže Všeobecný súd nerozhodol, že forma smernice predmetného opatrenia bola sama osebe dostatočná na vylúčenie možnosti, že by jej právne postavenie bolo priamo dotknuté spornou smernicou. Naopak, Všeobecný súd správne dospel k záveru, že sporná smernica sa priamo nedotýka právneho postavenia odvolateľky, pretože nemecký regulačný orgán Bundesnetzagentur (Spolková agentúra pre siete, Nemecko) nemôže v prípade, že Spolková republika Nemecko neprijala opatrenia na prebratie spornej smernice, vyžadovať od odvolateľky, aby dodržala povinnosti stanovené v tejto smernici.
Okrem toho sporná smernica ako smernica v zmysle článku 288 tretieho odseku ZFEÚ nemôže byť sama osebe uplatňovaná voči jednotlivcom, čo odvolateľka navyše nespochybňuje.
Rada dodáva, že na jednej strane výklad uvádzaný odvolateľkou, v zmysle ktorého podmienka, podľa ktorej musí byť právne postavenie žalobcu priamo dotknuté opatrením, ktoré je predmetom jeho žaloby, sa musí preskúmať s ohľadom na podstatu predmetného opatrenia, nemá žiadnu oporu v judikatúre. Na druhej strane podmienka týkajúca sa aktov, ktoré „nevyžadujú vykonávacie opatrenia“, sa uplatňuje len na regulačné akty v zmysle článku 263 štvrtého odseku tretej časti vety ZFEÚ. Táto posledná podmienka teda nemôže zmeniť podmienku, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý opatrením, ktoré je predmetom jeho žaloby, v zmysle článku 263 štvrtého odseku druhej časti vety ZFEÚ.
Estónska, lotyšská a poľská vláda v podstate podporujú argumentáciu Parlamentu a Rady.
Poľská vláda dodáva, že na jednej strane smernica 2009/73 bola uplatniteľná na plynovod Nord Stream 2 už pred prijatím spornej smernice, keďže cieľom tejto smernice je len stanoviť praktické pravidlá na prebratie a uplatňovanie smernice 2009/73 vo vzťahu k plynovodom, akým je plynovod Nord Stream 2.
Na druhej strane podľa tejto vlády podmienka, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý opatrením, ktoré je predmetom jeho žaloby, musí byť splnená v čase podania žaloby, čo v prejednávanej veci nevyhnutne chýba. Je totiž nesporné, že plynovod Nord Stream 2 nebol ukončený ani k dátumu nadobudnutia účinnosti spornej smernice, ani ku dňu podania žaloby podanej odvolateľkou.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu sa týka otázky, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporná smernica priamo neovplyvňuje právne postavenie odvolateľky, a teda nespĺňa prvú z dvoch podmienok uvedených v judikatúre pripomenutej v bode 43 tohto rozsudku.
Po prvé treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry žalobu o neplatnosť upravenú v článku 263 ZFEÚ možno podať proti všetkým opatreniam prijatým inštitúciami, ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky, bez ohľadu na ich formu (rozsudok z 3. júna 2021, Maďarsko/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, bod
a citovaná judikatúra).
Pri určení, či akt vyvoláva takéto účinky, a teda či môže byť napadnutý žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, je potrebné zamerať sa na podstatu tohto aktu a posúdiť tieto účinky podľa objektívnych kritérií, akými je obsah uvedeného aktu, a prípadne zohľadniť kontext, v akom bol tento akt prijatý, ako aj právomoci inštitúcie, ktorá je jeho autorom (rozsudok z 3. júna 2021, Maďarsko/Parlament,
C‑650/18
,
EU:C:2021:426
, bod
).
Spôsobilosť aktu vyvolať priamo účinky na právne postavenie fyzickej alebo právnickej osoby teda nemožno posudzovať len na základe skutočnosti, že akt má formu smernice.
Aj keď Všeobecný súd v bode 78 napadnutého uznesenia zdôraznil, že samotná okolnosť, že žaloba bola podaná proti smernici, nestačí na vyhlásenie tejto žaloby za neprípustnú, v ďalšej časti jeho odôvodnenia, najmä v bodoch 106 a 107 tohto uznesenia, sa zdá, že Všeobecný súd vychádzal pri prijatí záveru, že sporná smernica nemala priame účinky na právne postavenie odvolateľky, hlavne z toho, že smernica nemôže sama osebe zakladať povinnosti na ťarchu jednotlivca, alebo byť priamym a bezprostredným zdrojom takýchto povinností, ak neexistujú opatrenia na prebratie.
V tejto súvislosti, ako správne tvrdí odvolateľka, keďže pre všetky smernice je charakteristické, že nemôžu samy osebe ukladať jednotlivcom povinnosti, alebo sa na ne nemožno odvolávať voči jednotlivcom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. augusta 2018, Smith,
C‑122/17
,
EU:C:2018:631
, bod
a citovanú judikatúru), z odôvodnenia, ktoré prijal Všeobecný súd, vyplýva kategoricky vylúčenie toho, aby smernice mohli mať priame účinky na ich právne postavenie, a teda byť predmetom žaloby podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Takýto prístup v konečnom dôsledku v rozpore s tým, čo je uvedené v bodoch 63 a 64 tohto rozsudku, na účely preskúmania podmienky, podľa ktorej opatrenie, ktoré je predmetom žaloby, musí vytvárať priame účinky na právne postavenie žalobcu, dáva prednosť forme dotknutého opatrenia, teda forme smernice, pred samotnou podstatou tohto opatrenia.
Po druhé to isté platí o dôvodoch, ktoré Všeobecný súd uviedol v bodoch 110 a 111 napadnutého uznesenia, podľa ktorých sú jednotlivci v zásade dotknutí vo svojom právnom postavení nie smernicou, ale výlučne opatreniami na prebratie tejto smernice, zatiaľ čo k dátumu podania žaloby o neplatnosť dotknutý členský štát, v tomto prípade Spolková republika Nemecko, neprijal žiadne z týchto opatrení.
Podľa ustálenej judikatúry má každý z členských štátov, ktorým je určená smernica, povinnosť prebrať do svojho vnútroštátneho právneho poriadku všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie úplnej účinnosti smernice v súlade s cieľom sledovaným smernicou (rozsudok z 8. mája 2008, Danske Svineproducenter,
C‑491/06
,
EU:C:2008:263
, bod
).
Potvrdenie prístupu Všeobecného súdu uvedeného v bode 68 tohto rozsudku by však viedlo k záveru, že smernice nemôžu nikdy priamo vytvárať účinky na právne postavenie jednotlivcov, keďže tieto účinky sú vždy spojené s opatreniami prijatými na účely ich prebratia, a nie so samotnými smernicami.
Okrem toho tie isté body napadnutého uznesenia nezohľadňujú rozlišovanie medzi podmienkou, podľa ktorej sa akt, ktorý je predmetom žaloby, musí priamo týkať žalobcu, a podmienkou, podľa ktorej takýto akt nemusí vyžadovať vykonávacie opatrenia, ktorá sa nachádza v tretej časti vety článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.
Táto tretia časť vety, ktorá sa týka práva podať žalobu proti regulačným aktom, stanovuje súčasne podmienku, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý aktom, ktorý je predmetom jeho žaloby, a zároveň podmienku, ktorá na prípustnosť žaloby vyžaduje, aby si takéto akty nevyžadovali vykonávacie opatrenia, pričom táto posledná uvedená podmienka dopĺňa prvú podmienku, a preto ju nemožno s ňou zamieňať.
Podmienka, podľa ktorej musí byť žalobca priamo dotknutý napadnutým aktom, ktorá sa v rovnakom znení nachádza tak v druhej časti vety článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, ako aj v tretej časti vety tohto ustanovenia, musí mať rovnaký význam v každej z týchto častí vety. Posúdenie tejto podmienky objektívnej povahy sa totiž nemôže meniť v závislosti od rôznych častí vety tohto ustanovenia.
V dôsledku toho sa každý akt, či už má regulačnú alebo inú povahu, môže v zásade priamo týkať jednotlivca, a teda mať priame účinky na jeho právne postavenie, bez ohľadu na to, či obsahuje vykonávacie opatrenia, vrátane, pokiaľ ide o smernicu, opatrení na prebratie. V prípade, že má predmetná smernica takéto účinky, teda okolnosť, že opatrenia na prebratie tejto smernice boli prijaté alebo ešte len majú byť prijaté, nie je ako taká relevantná, keďže tieto opatrenia na prebratie nespochybňujú priamu povahu vzťahu existujúceho medzi touto smernicou a týmito účinkami pod podmienkou, že uvedená smernica nenecháva členským štátom žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o uloženie uvedených účinkov tomuto jednotlivcovi. Táto posledná uvedená podmienka je predmetom preskúmania druhej časti prvého odvolacieho dôvodu.
V treťom rade, pokiaľ ide o preskúmanie schopnosti spornej smernice vytvárať priamo účinky na právne postavenie odvolateľky v súlade s kritériami uvedenými v bode 63 tohto rozsudku, je potrebné konštatovať, že sporná smernica tým, že rozšírila pôsobnosť smernice 2009/73 na prepojenia nachádzajúce sa medzi členskými štátmi a tretími krajinami, ako je prepojenie, ktoré chce prevádzkovať odvolateľka, má za následok, že prevádzka tohto prepojenia sa bude riadiť pravidlami stanovenými v tejto poslednej uvedenej smernici, čím sa na odvolateľku stanú uplatniteľnými osobitné povinnosti, ktoré v tejto súvislosti táto smernica stanovuje, vrátane najmä povinností týkajúcich sa oddelenia prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravných sietí podľa článku 9 smernice 2009/73, a povinností týkajúcich sa systému prístupu tretích strán do siete na základe taríf uverejnených a schválených príslušným regulačným orgánom alebo vypočítaných na základe metodík schválených týmto orgánom, ktoré sú uvedené v článku 32 smernice 2009/73.
V tejto súvislosti, ako bolo poznamenané v bode 74 tohto rozsudku, skutočnosť, že zavedenie týchto povinností si vyžaduje prijatie opatrení na prebratie dotknutým členským štátom, v tomto prípade Spolkovou republikou Nemecko, je sama osebe irelevantná, keďže tento členský štát nemá v súvislosti s týmito opatreniami na prebratie žiadnu mieru voľnej úvahy, ktorá by mohla zabrániť tomu, aby uvedené povinnosti boli odvolateľke uložené. V prípade neexistencie takejto miery voľnej úvahy totiž uvedené opatrenia na prebratie nespochybňujú priamu povahu vzťahu existujúceho medzi spornou smernicou a uložením tých istých povinností.
Vzhľadom na už vyššie uvedené treba konštatovať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporná smernica nemala priame účinky na právne postavenie odvolateľky.
Treba tiež odmietnuť tvrdenia poľskej vlády, ktorými chce preukázať, že odvolateľka nebola priamo dotknutá spornou smernicou z iných dôvodov, než aké uviedol Všeobecný súd v napadnutom uznesení.
Na jednej strane, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého sa smernica 2009/73 uplatňovala už pred nadobudnutím účinnosti spornej smernice na také prepojenia, akým je prepojenie odvolateľky, toto tvrdenie je v každom prípade v jasnom rozpore tak s cieľom poslednej uvedenej smernice, ako je uvedený v jej odôvodneniach 3 a 4, ako aj so zmenou definície pojmu „prepojenie“ uvedenej v článku 2 bode 17 smernice 2009/73.
Na druhej strane na rozdiel od toho, čo tvrdí poľská vláda, skutočnosť, že sporná smernica priamo ovplyvňuje právne postavenie odvolateľky, nemôže byť vylúčená ani z dôvodu, že ani k dátumu nadobudnutia účinnosti tejto smernice, ani ku dňu podania žaloby proti nej, prepojenie odvolateľky ešte nebolo ukončené. Na jednej strane totiž odvolateľka v čase prijatia a nadobudnutia účinnosti uvedenej smernice už uskutočnila významné investície na účely výstavby tohto prepojenia, ktoré bolo v pokročilom štádiu. Na druhej strane smernica 2009/73, najmä v jej článku 36, ktorý za určitých podmienok umožňuje udeliť výnimku pre projekty plynárenskej infraštruktúry, zohľadňuje práve hypotézu výstavby nových plynovodov a v dôsledku toho upravuje aj hypotézu plánovaných plynovodov, ktoré ešte neboli realizované.
Za týchto podmienok sa musí prvej časti prvého odvolacieho dôvodu vyhovieť.
O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu
–
Tvrdenia účastníkov konania
V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu, ktorá sa týka bodov 111 až 115 napadnutého uznesenia, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporná smernica ponecháva členským štátom priestor na voľnú úvahu.
Odvolateľka po prvé tvrdí, že prístup Všeobecného súdu v tejto súvislosti je nesprávny, keďže vychádza zo všeobecného posúdenia bez toho, aby bol rozsah, v akom bola jej právna situácia priamo dotknutá spornou smernicou, osobitne preskúmaná vzhľadom na predmet jej žaloby v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudkov z 19. decembra 2013, Telefónica/Komisia (
C‑274/12 P
,
EU:C:2013:852
, body
a
), ako aj z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia (
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
, body
a
).
Po druhé odvolateľka tvrdí, že pokiaľ ide o povinnosti v oblasti oddelenia, ktorým podlieha po nadobudnutí účinnosti spornej smernice, hoci smernica 2009/73 nepochybne priznáva členským štátom možnosť zaviesť iné riešenia než úplné oddelenie, obe alternatívy, ktoré môžu byť relevantné v prejednávanej veci, a to nezávislý prevádzkovateľ siete a nezávislý prevádzkovateľ prepravy, by mali, rovnako ako úplné oddelenie, značne negatívny vplyv na jej právne postavenie. To isté platí aj pre pravidlá týkajúce sa prístupu tretích osôb a regulácie taríf, ktoré sa na ňu v každom prípade vzťahujú. V súlade so znením rozsudku z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
), zásahy do právneho postavenia odvolateľky vyplývajú zo spornej smernice, ako aj zo smernice 2009/73, ktorú táto smernica mení, a najmä z požiadavky dosiahnuť ňou stanovený výsledok.
Po tretie odvolateľka tvrdí, že pokiaľ ide o existenciu prípadnej miery voľnej úvahy, ktorú mal dotknutý členský štát k dispozícii v rámci uplatňovania výnimiek stanovených v článkoch 36 a 49a smernice 2009/73, takáto miera voľnej úvahy mala byť stanovená s odkazom na jej osobitnú situáciu a predmet jej žaloby, pričom treba spresniť, že táto žaloba sa týka najmä článku 49a smernice 2009/73 zavedeného spornou smernicou. Pokiaľ ide o výnimku stanovenú v tomto poslednom uvedenom ustanovení, normotvorca Únie tým, že ju obmedzil len na prepravné plynovody „dokončené pred 23. májom 2019“, nechcel ponechať Spolkovej republike Nemecko nijakú mieru voľnej úvahy, keďže dátum tohto obmedzenia bol presne zvolený na to, aby sa odvolateľka vylúčila z využitia tejto výnimky. Rovnako je nesporné, že jej plynovod nie je oprávnený na výnimku stanovenú v článku 36 smernice 2009/73 bez toho, aby nemecké orgány mali v tejto súvislosti priestor na voľnú úvahu.
Parlament a Rada naopak súhlasia s úvahami Všeobecného súdu.
Parlament tvrdí, že po prvé judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia (
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
), citovaného odvolateľkou, sa týka regulačných aktov a nie legislatívnych aktov, pričom táto judikatúra nemôže spochybniť reštriktívny prístup, pokiaľ ide o žaloby jednotlivcov proti týmto aktom.
Po druhé podľa názoru Parlamentu znenie spornej smernice ponecháva členským štátom širokú mieru voľnej úvahy, najmä v článku 9 ods. 8 a 9 smernice 2009/73 a v článku 49a tejto smernice. V tomto kontexte treba preskúmať všetky ustanovenia spornej smernice a nielen samotnú možnosť získať výnimku na základe článku 49a smernice 2009/73.
Po tretie rozsudok z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
), spomenutý odvolateľkou, sa týkal veci, v ktorej na rozdiel od prejednávanej veci napadnutý akt neponechával vnútroštátnym orgánom nijakú mieru voľnej úvahy.
Rada tvrdí, že po prvé žaloba odvolateľky smerovala proti spornej smernici v celom jej rozsahu, takže miera voľnej úvahy ponechaná členským štátom sa mala analyzovať s prihliadnutím na túto smernicu ako celok.
Po druhé Rada tvrdí, že argumentácia, podľa ktorej neexistovala nijaká pochybnosť o spôsobe prebratia spornej smernice Spolkovou republikou Nemecko, je zásadne nesprávna. Súdny dvor v rozsudku zo 4. decembra 2019, Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo/Komisia (
C‑342/18 P
, neuverejnený,
EU:C:2019:1043
), rozhodol, že článok 36 smernice 2009/73 priznáva vnútroštátnym regulačným orgánom mieru voľnej úvahy na účely udelenia výnimiek z pravidiel zavedených touto smernicou. Rovnaká logika sa uplatní, pokiaľ ide o výnimku stanovenú v článku 49a uvedenej smernice.
Po tretie podľa Rady Všeobecný súd tiež správne dospel k záveru, že právna a skutková situácia odvolateľky nie je porovnateľná so situáciou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
). Na rozdiel od aktu napadnutého v tejto veci je totiž sporná smernica svojou formou a obsahom „typickou“ smernicou v zmysle článku 288 tretieho odseku ZFEÚ, teda „je záväzná pre každý členský štát, ktorému je určená, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť“, pričom „sa voľba foriem a metód ponecháva vnútroštátnym orgánom“. V dôsledku toho neexistuje príčinná súvislosť medzi spornou smernicou a účinkami vytváranými na právne postavenie odvolateľky.
Estónska, lotyšská a poľská vláda v podstate podporujú argumentáciu Parlamentu a Rady.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Druhá časť prvého odvolacieho dôvodu sa týka otázky, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporná smernica ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy v rámci jej vykonávania v súlade s druhou z dvoch podmienok uvedených v judikatúre pripomenutej v bode 43 tohto rozsudku.
V prvom rade na jednej strane z konštatovania uvedeného v bode 63 tohto rozsudku vyplýva, že otázka, či akt ponecháva adresátom povereným jeho uplatňovaním priestor na voľnú úvahu, treba preskúmať s ohľadom na samotnú podstatu takého aktu.
Na druhej strane samotná okolnosť, že napadnutý akt musí byť predmetom vykonávacích opatrení, vrátane, pokiaľ ide o smernicu, opatrení na prebratie na účely jej vykonania, nevyhnutne neznamená existenciu určitej miery voľnej úvahy vo vzťahu k osobám, ktorým je takýto akt určený, ako to bolo uvedené v bode 74 tohto rozsudku.
V druhom rade, ak tak ako v prejednávanej veci môže mať daný akt viacero právnych účinkov v závislosti od rôznych situácií, na ktoré sa tento akt má uplatniť, existencia voľnej úvahy sa musí nevyhnutne posudzovať s ohľadom na konkrétne právne účinky uvedené v žalobe, ktoré môžu skutočne nastať vo vzťahu k právnemu postaveniu dotknutej osoby.
Na účely posúdenia, či akt ponecháva svojim adresátom mieru voľnej úvahy na jeho vykonanie, treba preskúmať právne účinky vytvárané ustanoveniami tohto aktu, voči ktorým smeruje žaloba, na situáciu osoby, ktorá sa odvoláva na právo podať žalobu na základe článku 263 štvrtého odseku tretej časti ZFEÚ (pozri analogicky rozsudky z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia,
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
, body
a
, a z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, body
a
).
Na rozdiel od toho, čo tvrdia Parlament a Rada, je to tak aj v prípade, keď sa žaloba formálne týka dotknutého aktu v celom jeho rozsahu, ak žalobné dôvody uvedené na podporu tejto žaloby umožňujú preukázať, že predmet žaloby sa v skutočnosti týka špecifických aspektov tohto aktu.
V treťom rade treba konštatovať, že na podporu svojho tvrdenia smerujúceho k preukázaniu neexistencie miery voľnej úvahy ponechanej členským štátom spornou smernicou, pokiaľ ide o účinky tejto smernice na jej právne postavenie, odvolateľka v rámci svojej žaloby v podstate tvrdila, že sporná smernica mala po zmene pojmu „prepojenie“ uvedeného v článku 2 bode 17 smernice 2009/73, ktorý vykonala, za následok jej podriadenie osobitným povinnostiam podľa tejto smernice, ktoré sa týkajú oddelenia prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravnej siete, stanoveným v článku 9 uvedenej smernice, ako aj povinnostiam týkajúcim sa prístupu tretích strán a regulácie taríf, stanoveným v článku 32 tej istej smernice, bez toho, aby mohla využiť výnimku z týchto pravidiel na základe článku 36 smernice 2009/73 alebo článku 49a tejto smernice, ako boli vložené spornou smernicou.
Preto treba vzhľadom na tieto ustanovenia a konkrétnu situáciu odvolateľky určiť, či po prijatí a nadobudnutí účinnosti spornej smernice ponechávala smernica 2009/73 Spolkovej republike Nemecko mieru voľnej úvahy na účely vykonania týchto ustanovení, a najmä ich uplatnenia na odvolateľku.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide po prvé o výnimky stanovené v článkoch 36 a 49a smernice 2009/73, Všeobecný súd v bodoch 114 a 115 napadnutého uznesenia pripomenul existenciu týchto možností výnimky, pričom spresnil, že vnútroštátne regulačné orgány disponujú na účely uplatnenia výnimky stanovenej v tomto článku 49a širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o udelenie takejto výnimky.
Všeobecný súd však pritom s prihliadnutím na situáciu odvolateľky a so zameraním sa na podstatu týchto výnimiek nepreskúmal, či sa tieto výnimky mohli uplatniť na jej situáciu a či sporná smernica ponechávala dotknutému členskému štátu mieru voľnej úvahy v rámci jej vykonania vo vzťahu k odvolateľke.
Pokiaľ ide o existenciu takejto miery voľnej úvahy na základe výnimiek stanovených v článkoch 36 a 49a smernice 2009/73, je potrebné konštatovať, ako to v podstate uviedol aj generálny advokát v bodoch 74 a 75 svojich návrhov, že žiadna z týchto výnimiek sa nemôže uplatniť na situáciu odvolateľky, keďže na jednej strane o investíciách do plynovodu Nord Stream 2 už ku dňu prijatia spornej smernice bolo rozhodnuté, čo vylučuje, aby sa na tento plynovod vzťahovala výnimka podľa článku 36 smernice 2009/73, ktorá je uplatniteľná na nové veľké plynárenské infraštruktúry alebo významné zvýšenie kapacity existujúcich infraštruktúr, a na druhej strane k tomuto dátumu bolo jasné, že tento plynovod nemohol byť dokončený pred 23. májom 2019, čo bráni udeleniu výnimky podľa článku 49a tejto smernice.
Za týchto okolností, hoci je pravda, že členské štáty majú určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o udeľovanie takýchto výnimiek plynárenským podnikom, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v článkoch 36 a 49a smernice 2009/73, naproti tomu nedisponujú žiadnou voľnou úvahou, pokiaľ ide o možnosť udeliť tieto výnimky odvolateľke, ktorá nespĺňa tieto podmienky. Existuje teda priama súvislosť medzi nadobudnutím účinnosti spornej smernice a uložením zo strany tejto smernice povinností stanovených smernicou 2009/73, ktoré sú uvedené v bode 75 tohto rozsudku, odvolateľke.
Po druhé za týchto podmienok treba preskúmať, či dotknutý členský štát disponuje vo vzťahu k odvolateľke voľnou úvahou na účely určenia výsledku, ktorý sa má dosiahnuť a ktorý by mohol viesť k tomu, že odvolateľka by sa týmto povinnostiam vyhla.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o povinnosť oddelenia stanovenú v článku 9 smernice 2009/73, Všeobecný súd v bode 112 napadnutého uznesenia konštatoval, že členské štáty majú za určitých podmienok na základe článku 9 ods. 8 druhého pododseku písm. a) a b) a článku 9 ods. 9 tejto smernice možnosť neuplatňovať túto povinnosť najmä na prepojenia, akými je plynovod Nord Stream 2. V takom prípade musia tieto členské štáty namiesto oddelenia vlastníckych štruktúr a štruktúr dodávky a ťažby určiť nezávislého prevádzkovateľa siete podľa článku 14 uvedenej smernice alebo nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete. Uvedené členské štáty tak podľa Všeobecného súdu disponujú v tejto súvislosti voľnou úvahou.
Takéto konštatovanie však nemôže stačiť na preukázanie existencie právomoci voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov, pokiaľ ide o povinnosť oddelenia stanovenú v článku 9 smernice 2009/73.
Z odôvodnenia 13 smernice 2009/73 totiž vyplýva, že hoci by obe alternatívy poskytnuté v súvislosti s povinnosťou oddelenia uvedenou v článku 9 ods. 1 tejto smernice mali „vertikálne integrovanému podniku umožniť zachovať si svoje vlastníctvo aktív siete“, tieto by okrem toho mali „zabezpečiť účinné oddelenie záujmov“, pričom nezávislý prevádzkovateľ siete alebo nezávislý prevádzkovateľ prepravnej siete musí „vykonáva[ť] všetky funkcie prevádzkovateľa siete“ a podliehať „dôkladn[ej] reguláci[i] a rozsiahl[emu] regulačn[ému] kontroln[ému] mechanizmu“.
Z toho vyplýva, ako to v podstate tiež uviedol generálny advokát v bodoch 80 a 81 svojich návrhov, že bez ohľadu na možnosť, ktorá by sa nakoniec uprednostnila spomedzi tých, ktoré sú uvedené v bode 107 tohto rozsudku, právne postavenie odvolateľky bude nevyhnutne zmenené, keďže článok 9 smernice 2009/73 ponúka členským štátom iba výber prostriedkov, ktorými sa má dosiahnuť presne definovaný výsledok, a to efektívne oddelenie prepravných štruktúr od ťažobných a dodávateľských štruktúr. Hoci teda členské štáty nie sú zbavené akejkoľvek miery voľnej úvahy na vykonanie tohto článku 9, nemajú žiadnu voľnú úvahu, pokiaľ ide o povinnosť oddelenia uvádzanú týmto ustanovením, takže odvolateľka sa jej nemôže zbaviť bez ohľadu na voľbu vykonanú spomedzi troch metód stanovených v uvedenom ustanovení.
To isté platí pre povinnosti vyplývajúce z článku 32 smernice 2009/73 v spojení s článkom 41 ods. 6, 8 a 10 tejto smernice. Uvedené povinnosti ukladajú prevádzkovateľom prepravnej siete, na ktorých sa vzťahuje táto smernica, najmä povinnosť sprístupniť ich sieť tretím osobám na základe systému uplatňovaného objektívne a bez diskriminácie, založeného na uverejnených tarifách, primeraných a schválených príslušným regulačným orgánom. Tento orgán musí v rámci schvaľovania týchto taríf prijať najmä vhodné stimulujúce opatrenia, ktoré stimulujú prevádzkovateľov k zvyšovaniu ich výkonnosti.
Hoci tieto povinnosti vyžadujú prijatie opatrení technickej povahy najmä vnútroštátnymi regulačnými orgánmi na účely ich vykonania, nič to nemení na skutočnosti, že takéto opatrenia nemôžu zmeniť výsledok vyplývajúci z uvedených povinností, a to že prevádzkovatelia prepravnej siete zaručujú tretím osobám nediskriminačný prístup k tejto sieti za podmienok stanovených smernicou 2009/73, a to s cieľom zaručiť všetkým trhovým subjektom účinný prístup na tento trh.
V tejto súvislosti Všeobecný súd tiež nesprávne usúdil v bode 117 napadnutého uznesenia, že odvolateľka sa nemôže odvolávať na rozsudok z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
). Aj keď sa vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, odlišuje od prejednávanej veci, keďže sa týkala právnych účinkov, ktoré vyvolalo rozhodnutie prijaté Komisiou na základe smernice, nič to nemení na tom, že záväzná povaha tohto rozhodnutia v konečnom dôsledku spočívala v tejto smernici a že v každom prípade uvedené rozhodnutie určovalo, podobne ako vyššie citované ustanovenia spornej smernice spomenuté v bodoch 110 a 111 tohto rozsudku, výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, a v súvislosti s ktorým členské štáty nemali žiadnu právomoc voľnej úvahy.
V dôsledku toho sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že sporná smernica ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy, bez toho, aby zohľadnil situáciu odvolateľky a skutočnosť, že nadobudnutie účinnosti spornej smernice malo za priamy následok podriadenie odvolateľky povinnostiam, ktorých výsledok nebolo možné zmeniť. Za týchto okolností treba druhej časti prvého odvolacieho dôvodu tiež vyhovieť.
Vzhľadom na už vyššie uvedené úvahy treba dospieť k záveru, že prvý odvolací dôvod je dôvodný, keďže Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že odvolateľka nebola priamo dotknutá spornou smernicou. Z toho vyplýva, že bod 4 výroku napadnutého uznesenia treba zrušiť v rozsahu, v akom v ňom bola žaloba podaná odvolateľkou zamietnutá ako neprípustná z tohto dôvodu.
O druhom odvolacom dôvode
–
Argumentácia účastníkov konania
Druhým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení pri svojom preskúmaní žiadosti o vyňatie dokumentov Rady, ktoré ho viedli k nesprávnemu rozhodnutiu o tom, že stanovisko právneho servisu Rady, odporúčanie Komisie a pripomienky Spolkovej republiky Nemecko budú vyňaté zo spisu, ako aj o nezohľadnení častí žaloby a jej príloh, v ktorých sú uvedené úryvky z týchto dokumentov.
V tejto súvislosti odvolateľka po prvé tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v celom rozsahu založil svoje posúdenie na rámci stanovenom nariadením č. 1049/2001, ktoré upravuje prístup verejnosti k dokumentom, bez toho, aby sa pýtal, či predmetné dokumenty boli užitočné na vyriešenie sporu, ako to vyžaduje judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 12. mája 2015, Dalli/Komisia (
T‑562/12
,
EU:T:2015:270
).
Po druhé odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa tiež dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď na predmetné dokumenty uplatnil reštriktívny právny rámec definovaný Súdnym dvorom za závažných a osobitných okolností vecí, v ktorých bolo vydané uznesenie zo 14. mája 2019, Maďarsko/Parlament (
C‑650/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:438
), a rozsudok z 31. januára 2020, Slovinsko/Chorvátsko (
C‑457/18
,
EU:C:2020:65
). Domnieva sa najmä, že všetky tieto dokumenty sú súčasťou prípravných prác k spornej smernici, takže patria do pôsobnosti zásady zvýšenej transparentnosti zakotvenej v rozsudku z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada (
C‑39/05 P a C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
). Všeobecný súd navyše neodpovedal na argumentáciu, podľa ktorej samotné inštitúcie Únie vo veľkej miere spomenuli niektoré časti stanoviska právneho servisu Rady v návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení smernica 2009/73 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom.
Po tretie odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodcovskému konaniu, ktoré iniciovala na základe Energetickej charty, podpísanej v Lisabone 17. decembra 1994 (
Ú. v. ES L 380, 1994, s. 24
), schválenej v mene Európskych spoločenstiev rozhodnutím Rady a Komisie 98/181/ES, ESUO, Euratom z 23. septembra 1997 (
Ú. v. ES L 69, 1998, s. 1
; Mim. Vyd. 12/002, s. 24), priznal významnú dôležitosť. Všeobecný súd odôvodnil prístup, ktorý sledoval, potrebou chrániť verejný záujem týkajúci sa medzinárodných vzťahov v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001, ale nevysvetlil, ako by predloženie predmetných dokumentov mohlo prípadne tieto vzťahy ohroziť. Rozhodcovské konanie totiž nespadá pod „medzinárodné vzťahy“ v zmysle tohto ustanovenia.
Rada namieta neprípustnosť druhého odvolacieho dôvodu z dôvodu, že podľa nej tento odvolací dôvod smeruje k tomu, aby Súdny dvor opätovne preskúmal posúdenie skutkového stavu vykonané Všeobecným súdom.
Okrem toho sa Parlament a Rada domnievajú, že druhý odvolací dôvod treba v každom prípade zamietnuť ako nedôvodný.
Po prvé Parlament zdôrazňuje, že celá argumentácia odvolateľky je založená na nesprávnom predpoklade, že Všeobecný súd nepreskúmal, či predmetné dokumenty boli „zjavne relevantné na vyriešenie sporu“, pričom Rada v tejto súvislosti dodáva, že Všeobecný súd neuplatnil ustanovenia nariadenia č. 1049/2001 ani výlučne, ani priamo. Podľa Rady Všeobecný súd v skutočnosti pristúpil k zváženiu prítomných záujmov v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku Všeobecného súdu z 12. mája 2015, Dalli/Komisia (
T‑562/12
,
EU:T:2015:270
).
Po druhé Rada v tejto súvislosti spresňuje, že Všeobecný súd nerozhodol, že vo všeobecnosti dokumenty možno použiť v konaní len vtedy, ak ich autor alebo žalovaná inštitúcia povolila ich predloženie. Naopak, Všeobecný súd podrobne analyzoval všetky okolnosti veci, ktorá mu bola predložená, a dospel k záveru, že vyňatie predmetných dokumentov zo spisu bolo nevyhnutné z dôvodov verejného záujmu.
Po tretie Parlament tvrdí, že Všeobecný súd v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z uznesenia zo 14. mája 2019, Maďarsko/Parlament (
C‑650/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:438
), a z rozsudku z 31. januára 2020, Slovinsko/Chorvátsko (
C‑457/18
,
EU:C:2020:65
), správne konštatoval, že odvolateľka tým, že sa v prejednávanej veci opierala o stanovisko právneho servisu Rady, sa v skutočnosti usilovala konfrontovať Radu so stanoviskom, ktoré získala od jej právneho servisu, a tak prinútiť Radu, aby zaujala verejne pozíciu k tomuto stanovisku, čo by malo nepriaznivé účinky na záujem tejto inštitúcie využívať právne poradenstvo.
Parlament a Rada v tejto súvislosti tvrdia, že žiadny z dotknutých dokumentov, najmä právne stanovisko Rady, sa netýka legislatívneho postupu, keďže všetky tieto dokumenty predchádzali návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2009/73 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom.
Po štvrté Rada tvrdí, že Všeobecný súd nariadil vyňatie pripomienok Spolkovej republiky Nemecko zo spisu najmä z dôvodu, že zverejnenie ich obsahu by ohrozilo ochranu verejného záujmu týkajúceho sa medzinárodných vzťahov v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001, čím sa obnovil
status quo ante
, podľa ktorého je súd Únie jediným orgánom, ktorý má právomoc nariadiť účastníkom konania predloženie dokumentov alebo posúdiť ich relevantnosť.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Dôvod neprípustnosti, ktorý Rada uplatnila vo vzťahu k druhému odvolaciemu dôvodu, podľa ktorého je Súdny dvor týmto odvolacím dôvodom vyzvaný, aby sa vyjadril ku skutkovým zisteniam Všeobecného súdu, treba zamietnuť. Hoci je totiž Všeobecný súd v zásade jediný príslušný na konštatovanie a posúdenie skutkového stavu, uvedený dôvod nenavrhuje Súdnemu dvoru, aby opätovne preskúmal skutkové okolnosti, z ktorých Všeobecný súd vychádzal v prejednávanej veci, ale týka sa právnej otázky súvisiacej s právnym rámcom, ktorý Všeobecný súd uplatnil na účely posúdenia týchto skutkových okolností.
Na účely preskúmania dôvodnosti druhého odvolacieho dôvodu treba v prvom rade pripomenúť, že na jednej strane zásada rovnosti zbraní, ktorá je logickým dôsledkom samotného pojmu spravodlivý proces, zaručeného najmä článkom 47 Charty základných práv Európskej únie, zahrňuje povinnosť poskytnúť každému účastníkovi konania primeranú možnosť uviesť svoje tvrdenia vrátane dôkazov za podmienok, ktoré ho zjavne neznevýhodňujú vo vzťahu k protistrane (rozsudok zo 16. mája 2017, Berlioz Investment Fund,
C‑682/15
,
EU:C:2017:373
, bod
).
Na jednej strane podľa ustálenej judikatúry v práve Únie platí zásada voľného hodnotenia dôkazov, z ktorej vyplýva, že prípustnosť dôkazu, ktorý bol včas predložený, možno pred súdmi Únie spochybniť iba na základe toho, že tento dôkaz bol získaný nezákonne (rozsudok z 30. septembra 2021, Dvor audítorov/Pinxten,
C‑130/19
,
EU:C:2021:782
, bod
).
Preto v prípade dôkazov, ktoré účastník konania predložil neoprávnene, ako sú interné dokumenty uvedené v nariadení č. 1049/2001, ktorých predloženie nebolo povolené dotknutou inštitúciou ani nariadené Súdnym dvorom Únie, je potrebné zvážiť záujmy príslušných účastníkov konania, pokiaľ ide o ich právo na spravodlivý proces, s prihliadnutím na záujmy chránené pravidlami, ktoré boli porušené alebo obídené pri získavaní takýchto dôkazov.
Z toho vyplýva, ako v podstate uviedol aj generálny advokát v bodoch 119 a 138 svojich návrhov, že súd Únie, ktorému bol predložený návrh na vyňatie príslušných dôkazov, musí pristúpiť k zváženiu záujmov žalobcu, ktorý predložil tieto dôkazy, na jednej strane, najmä vzhľadom na ich užitočnosť na účely posúdenia dôvodnosti žaloby, ktorá mu bola predložená, a na druhej strane záujmov protistrany, ktoré by mohli byť konkrétne a účinne poškodené ponechaním uvedených dôkazov v spise.
V druhom rade na účely preskúmania žiadosti o vyňatie interných dokumentov uvedených v nariadení č. 1049/2001 zo spisu má toto nariadenie, hoci nie je uplatniteľné v žalobe, akú podala odvolateľka na Všeobecný súd, určitú indikatívnu hodnotu na účely zváženia záujmov požadovaných na rozhodnutie o takejto žiadosti (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 14. mája 2019, Maďarsko/Parlament,
C‑650/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:438
, body
a
).
Nemožno sa však domnievať, že nariadenie č. 1049/2001 vyčerpávajúcim spôsobom upravuje zváženie záujmov požadované na účely preskúmania žiadosti o vyňatie dokumentov zo spisu vo veci.
Zatiaľ čo toto nariadenie má za cieľ zlepšiť transparentnosť rozhodovacieho procesu na úrovni Únie uplatňovaním práva na prístup k dokumentom podľa článku 15 ods. 3 prvého pododseku ZFEÚ a zakotveného v článku 42 Charty základných práv (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. februára 2022, Stichting Rookpreventie Jeugd a i.,
C‑160/20
,
EU:C:2022:101
, body
a
), prípustnosť dôkazov závisí v konečnom dôsledku od zváženia prítomných záujmov vzhľadom na cieľ zaručiť účastníkom konania právo na spravodlivý proces, ako uviedol aj generálny advokát v bodoch 129 a 130 svojich návrhov.
V treťom rade, pokiaľ ide o preskúmanie predmetných dokumentov vzhľadom na vyššie uvedené zásady, treba po prvé konštatovať, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď nariadil, aby bolo stanovisko právneho servisu Rady vyňaté zo spisu a aby sa nezohľadnili pasáže nachádzajúce sa v žalobe a jej prílohách, v ktorých sú reprodukované výňatky z tohto stanoviska.
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že by bolo v rozpore s verejným záujmom, ktorý si vyžaduje, aby inštitúcie mohli využívať stanoviská svojich právnych servisov vydané celkom nezávisle, keby sa pripustilo, že takéto interné dokumenty môžu byť predložené v rámci sporu prejednávaného pred Súdnym dvorom bez toho, aby s ich predložením dotknutá inštitúcia súhlasila alebo aby to nariadil Súdny dvor (rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Neoprávneným predložením takého právneho stanoviska totiž žalobca dotknutú inštitúciu v konaní, ktorého predmetom je platnosť napadnutého aktu, konfrontuje so stanoviskom, ktoré vydal jej vlastný právny servis počas prípravy tohto aktu. Ak by sa pripustilo, že žalobca môže vložiť do spisu právne stanovisko inštitúcie, ktorého sprístupnenie táto inštitúcia nepovolila, v zásade by to totiž znamenalo porušenie požiadaviek na spravodlivé súdne konanie (rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Súdny dvor však rozhodol, že zásada transparentnosti môže výnimočne odôvodniť zverejnenie dokumentu, ktorý inštitúcia nesprístupnila verejnosti a ktorý obsahuje právne stanovisko, v súdnom konaní, keď sa toto právne stanovisko týka legislatívneho postupu, pri ktorom je nevyhnutná zvýšená transparentnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, body
až
).
Táto transparentnosť však nebráni tomu, aby bolo zverejnenie určitého právneho stanoviska vydaného v rámci zákonodarného procesu, ktoré je však osobitne citlivé alebo má takú širokú pôsobnosť, že prekračuje rámec daného zákonodarného procesu, zamietnuté z dôvodu ochrany právnych stanovísk, pričom v takom prípade prináleží príslušnej inštitúcii, aby zamietnutie detailne odôvodnila (rozsudok zo 16. februára 2022, Maďarsko/Parlament a Rada,
C‑156/21
,
EU:C:2022:97
, bod
).
V prejednávanej veci, ako konštatoval Všeobecný súd v bodoch 50 a 54 napadnutého uznesenia, stanovisko právneho servisu Rady, ktorého predloženie Rada nepovolila, sa na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, netýkalo legislatívneho procesu, ale jeho predmetom bolo odporúčanie Komisie Rade týkajúce sa začatia rokovaní medzi Úniou a tretím štátom na účely uzavretia medzinárodnej dohody. Okrem toho tento cieľ nemôže byť ovplyvnený samotnou okolnosťou, že samotné inštitúcie Únie spomenuli toto stanovisko v kontexte prijatia smernice Európskeho parlamentu a Rady, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2009/73 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom.
Za týchto okolností je na jednej strane dostatočne preukázaná skutočnosť, že ponechanie uvedeného stanoviska v spise by porušilo právo Rady na spravodlivý proces a jej záujem na získavaní úprimných, objektívnych a úplných stanovísk, ako aj na druhej strane neexistencia prevažujúceho verejného záujmu, ktorý by mohol odôvodniť predloženie predmetného právneho stanoviska odvolateľkou. Okrem toho, keďže jediný záujem odvolateľky, akokoľvek legitímny, podporiť svoju argumentáciu týmto stanoviskom, nie je dostatočný na odôvodnenie takéhoto porušenia práv a záujmov Rady (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 14. mája 2019, Maďarsko/Parlament,
C‑650/18
, neuverejnené,
EU:C:2019:438
, body
až
, ako aj rozsudok z 31. januára 2020, Slovinsko/Chorvátsko,
C‑457/18
,
EU:C:2020:65
, body
a
), o to viac, že dôvodnosť tejto argumentácie a v dôsledku toho možnosť dosiahnuť úspech vo veci vôbec nezávisia od predloženia takého stanoviska, je dôležité prijať záver, že vyváženie záujmov pripomenuté v bode 131 tohto rozsudku nasvedčuje v prospech ochrany týchto práv a záujmov Rady.
Naproti tomu, pokiaľ ide po druhé o odporúčanie Komisie a pripomienky Spolkovej republiky Nemecko, zdá sa, že hoci samotný Všeobecný súd v bode 39 napadnutého uznesenia pripomenul iba orientačnú hodnotu nariadenia č. 1049/2001 na účely preskúmania žiadosti o vyňatie dokumentov zo spisu, v skutočnosti napriek tomuto predpokladu a tomu, čo bolo uvedené v bodoch 131 a 133 tohto rozsudku, sa opieral výlučne o ustanovenia tohto nariadenia, a najmä o jeho článok 4 ods. 1 písm. a) tretiu zarážku týkajúcu sa ochrany medzinárodných vzťahov, aby odôvodnil vyňatie týchto dokumentov zo spisu.
V tejto súvislosti na jednej strane, hoci pripúšťa, že záujem týkajúci sa ochrany medzinárodných vzťahov zakotvený v tomto ustanovení má v tomto kontexte indikatívnu hodnotu, stále platí, že na účely zváženia záujmov uvedeného v bode 131 tohto rozsudku treba preukázať, že zachovanie týchto dokumentov v spise by mohlo konkrétne a skutočne ohroziť záujem uvádzaný na odôvodnenie vyňatia uvedených dokumentov.
Súdny dvor tak v súvislosti s článkom 4 nariadenia č. 1049/2001 rozhodol, že samotná okolnosť, že dokument sa týka záujmu chráneného výnimkou z práva na prístup stanovenou v tomto ustanovení, nemôže stačiť na odôvodnenie uplatnenia tejto výnimky, keďže dotknutá inštitúcia musí poskytnúť vysvetlenia, pokiaľ ide o otázku, ako môže prístup k tomuto dokumentu konkrétne a skutočne ohroziť takýto záujem, a to bez ohľadu na skutočnosť, že takáto inštitúcia disponuje širokou mierou voľnej úvahy v rámci uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. júla 2014, Rada/in‘t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
, body
,
,
a
).
Z napadnutého uznesenia však vôbec nevyplýva, že by Všeobecný súd preskúmal vysvetlenia predložené Radou v súvislosti s týmito požiadavkami. Naopak, pokiaľ ide o odporúčanie Komisie, Všeobecný súd sa v bodoch 57 a 60 až 63 napadnutého uznesenia obmedzil na to, že vyvodil riziko konkrétneho a skutočného narušenia dotknutého záujmu len zo skutočnosti, že tento dokument sa týkal prijatia rozhodnutia týkajúceho sa medzinárodných rokovaní s tretím štátom.
Pokiaľ ide o pripomienky Spolkovej republiky Nemecko, Všeobecný súd sa na účely odôvodnenia ich vyňatia zo spisu uspokojil s tým, že sa domnieval, že zverejnenie týchto pripomienok by konkrétne a skutočne narušilo ochranu verejného záujmu, pokiaľ ide o medzinárodné vzťahy, v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 „oslaben[ím] postavenia Únie v rozhodcovskom konaní, ktoré proti nej začala žalobkyňa“, bez toho, aby vysvetlil, ako by takéto rozhodcovské konanie, ktoré má s najväčšou pravdepodobnosťou súkromnoprávny charakter, ovplyvnilo medzinárodné vzťahy Únie, ako to uviedol aj generálny advokát v bode 157 svojich návrhov, a ani sa neusiloval preukázať reálnosť rizika narušenia ochrany tohto verejného záujmu spôsobeného ponechaním uvedených pripomienok v spise.
Na druhej strane aj za predpokladu, že by sa aj preukázalo, že uvedený verejný záujem by bol ohrozený zachovaním odporúčania Komisie a pripomienok Spolkovej republiky Nemecko v spise, nič to nemení na tom, že Všeobecný súd mal pristúpiť k vyváženiu prítomných záujmov, ako bolo uvedené v bode 131 tohto rozsudku, čo však neurobil.
Za týchto podmienok treba dospieť k záveru, že Všeobecný súd sa tým, že nariadil, aby odporúčanie Komisie a pripomienky Spolkovej republiky Nemecko boli vyňaté zo spisu a aby sa nezohľadnili časti žaloby a jej prílohy, v ktorých sú reprodukované výňatky z týchto dokumentov, dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keďže na jednej strane použil ustanovenia nariadenia č. 1049/2001 výlučne na účely preskúmania návrhu na vyňatie uvedených dokumentov zo spisu bez toho, aby vyvážil prítomné záujmy, a na druhej strane neposúdil s prihliadnutím na vysvetlenia, ktoré v tejto súvislosti poskytla Rada, otázku, či by ponechanie tých istých dokumentov v spise mohlo konkrétne a skutočne ohroziť ochranu verejného záujmu v oblasti medzinárodných vzťahov v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001.
Vzhľadom na už vyššie uvedené úvahy treba druhému odvolaciemu dôvodu vyhovieť tiež v rozsahu, v akom sa týka odporúčania Komisie a pripomienok Spolkovej republiky Nemecko. Z toho vyplýva, že bod 1 výroku napadnutého uznesenia v rozsahu, v akom sa tento bod týka odporúčania Komisie (príloha A 14), a bod 3 tohto výroku musia byť tiež zrušené.
V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.
O žalobe na Všeobecnom súde
V súlade s článkom 61 prvým odsekom, druhou vetou Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje.
Hoci v prejednávanej veci Súdny dvor nemôže v tomto štádiu konania vecne rozhodnúť o žalobe podanej na Všeobecný súd, má k dispozícii informácie potrebné na konečné rozhodnutie o námietke neprípustnosti vznesenej Parlamentom a Radou v priebehu prvostupňového konania.
V prvom rade, pokiaľ ide o otázku, či je odvolateľka osobne dotknutá spornou smernicou, táto v podstate tvrdí, že morský plynovod Nord Stream 2 je jediným novým moderným plynovodom, na ktorý sa vzťahuje táto smernica, pre ktorý bolo prijaté konečné investičné rozhodnutie, pričom veľmi významné investície boli odsúhlasené dávno pred prijatím uvedenej smernice, a ktorého majiteľ nie je oprávnený na výnimku podľa článku 49a smernice 2009/73.
Parlament a Rada v podstate tvrdia, že odvolateľka nie je osobne dotknutá spornou smernicou. Podľa týchto inštitúcií skutočnosť, že je možné v danom okamihu určiť počet, či dokonca identitu osôb patriacich do jej pôsobnosti, nemení nič na tom, že táto smernica sa rovnakým spôsobom týka všetkých plynovodov, či už pozemných alebo morských, existujúcich alebo dokončených, nových alebo budúcich, ktoré spájajú Úniu s tretími krajinami. Ide teda o otvorený okruh hospodárskych subjektov. V každom prípade odvolateľka nespresnila, v čom sa plynovod Nord Stream 2 odlišuje od akéhokoľvek iného cezhraničného prepojenia s treťou krajinou.
Rada dodáva, že na jednej strane odvolateľka spochybňuje spornú smernicu v celom rozsahu, takže jej žaloba sa neobmedzuje na platnosť podmienok výnimky uvedenej v článku 49a smernice 2009/73, ktorá bola do nej vložená spornou smernicou. Na druhej strane podľa Rady rozsudky z 13. marca 2008, Komisia/Infront WM (
C‑125/06 P
,
EU:C:2008:159
), a z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia (
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
), ktoré uvádza odvolateľka, nie sú v prejednávanej veci relevantné, keďže tieto rozsudky sa týkajú subjektov, ktoré majú predtým nadobudnuté právo, ktoré ich individualizuje vo vzťahu k akémukoľvek inému subjektu.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že subjekty, ktorým rozhodnutie nie je určené, môžu tvrdiť, že sa ich osobne týka v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, iba ak má toto rozhodnutie pre nich účinky z dôvodu ich určitých osobitných vlastností alebo skutkových okolností, ktoré ich odlišujú od všetkých ostatných osôb, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako subjekt, ktorému je rozhodnutie určené (rozsudky z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia,
25/62
,
EU:C:1963:17
, s. 223, a z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, bod
).
V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že možnosť určiť viac alebo menej presne počet, alebo dokonca aj totožnosť právnych subjektov, na ktoré sa opatrenie uplatní, vôbec neznamená, že tieto subjekty sa musia považovať za osobne dotknuté týmto opatrením, ak sa toto uplatnenie uskutočňuje na základe objektívnej právnej alebo skutkovej situácie definovanej dotknutým aktom (rozsudok z 13. marca 2018, European Union Copper Task Force/Komisia,
C‑384/16 P
,
EU:C:2018:176
, bod
a citovaná judikatúra).
Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že ak sa akt týka skupiny osôb, ktoré boli určené alebo ich bolo možné určiť v čase prijatia tohto aktu a v závislosti od kritérií vlastných členom tejto skupiny, tieto osoby môžu byť osobne dotknuté uvedeným aktom, pokiaľ tvoria súčasť úzkeho okruhu hospodárskych subjektov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. februára 2014, Stichting Woonpunt a i./Komisia,
C‑132/12 P
,
EU:C:2014:100
, bod
).
V prejednávanej veci je pravda, že sporná smernica je formulovaná všeobecne a uplatňuje sa bez rozdielu na každého prevádzkovateľa prepravného plynovodu medzi členským štátom a treťou krajinou, pričom ukladá subjektom, na ktoré sa takto vzťahuje, povinnosti stanovené smernicou 2009/73. Okolnosť, že títo prevádzkovatelia sa nachádzajú v obmedzenom počte, nie je v tomto rámci spôsobilá preukázať, že sú osobne dotknutí spornou smernicou, keďže túto okolnosť nemožno vysvetliť povahou právnych účinkov vyvolaných touto smernicou, ale vlastnosťami dotknutého trhu.
Ako však bolo uvedené v bode 104 tohto rozsudku, na odvolateľku sa nemôže vzťahovať výnimka ani na základe článku 36 smernice 2009/73, ani na základe článku 49a tejto smernice.
V tejto súvislosti treba konštatovať, že tak spomedzi existujúcich prepojení, ako aj spomedzi prepojení, ktoré sa ešte len majú postaviť, je plynovod Nord Stream 2 jediný, ktorý sa v takejto situácii nachádza a môže nachádzať, keďže prevádzkovatelia všetkých ostatných prepojení, na ktoré sa vzťahuje smernica 2009/73, mali alebo budú mať možnosť získať výnimku na základe niektorého z ustanovení tejto smernice uvedených v predchádzajúcom bode, ako to tvrdí odvolateľka, bez toho, aby jej to bolo vyvrátené.
Z toho vyplýva, že po nadobudnutí účinnosti spornej smernice vzťah medzi rozšírením pôsobnosti smernice 2009/73 na prepojenia medzi členskými štátmi a tretími krajinami stanovený v článku 2 bode 17 tejto smernice na jednej strane a úpravou podmienok výnimky stanovených v článkoch 36 a 49a uvedenej smernice na strane druhej, vyvolal účinky na právne postavenie odvolateľky, ktoré by ju mohli individualizovať obdobným spôsobom ako subjekt, ktorému je rozhodnutie určené.
Za týchto okolností treba konštatovať, že odvolateľka je osobne dotknutá podmienkami výnimky, ktoré vyplývajú z článkov 36 a 49a smernice 2009/73, tak ako boli zmenené a doplnené spornou smernicou.
V druhom rade z úvah uvedených v bodoch 61 až 81 a 94 až 115 tohto rozsudku vyplýva, že odvolateľka je tiež priamo dotknutá týmito ustanoveniami.
V treťom rade treba uviesť, že uvedené ustanovenia sú oddeliteľné od ostatných ustanovení smernice 2009/73, zmenenej a doplnenej spornou smernicou.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že žaloba o neplatnosť podaná odvolateľkou na Všeobecnom súde musí byť vyhlásená za prípustnú v medziach uvedených v bode 163 tohto rozsudku.
Vec sa vracia Všeobecnému súdu, aby rozhodol vo veci samej o tejto žalobe o neplatnosť.
O trovách
Vzhľadom na to, že vec sa vracia Všeobecnému súdu na ďalšie konanie, o trovách tohto konania sa rozhodne neskôr.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Bod 1 výroku uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 20. mája 2020, Nord Stream 2/Parlament a Rada (
T‑526/19
,
EU:T:2020:210
), v rozsahu, v akom sa tento bod týka odporúčania prijatého Európskou komisiou 9. júna 2017 určeného Rade Európskej únie na účely prijatia rozhodnutia o povolení začatia rokovaní týkajúcich sa medzinárodnej dohody medzi Európskou úniou a Ruskou federáciou o prevádzke plynovodu Nord Stream 2 (príloha A 14), ako aj body 3 a 4 výroku tohto uznesenia sa zrušujú.

2.
Odvolanie sa v zostávajúcej časti zamieta.

3.
Žaloba o neplatnosť, ktorú podala spoločnosť Nord Stream 2 AG proti smernici Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2019/692 zo 17. apríla 2019, ktorou sa mení smernica 2009/73/ES o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, je prípustná v rozsahu, v akom smeruje proti ustanoveniam článkov 36 a 49a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/73/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa zrušuje smernica 2003/55/ES, tak ako boli zmenené a doplnené smernicou 2019/692.

4.
Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie, aby rozhodol vo veci samej o tejto žalobe o neplatnosť uvedenej v bode 3 výroku tohto rozsudku.

5.
O trovách konania sa rozhodne neskôr.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.