CELEX: 62019CJ0377
Eelotsusetaotlus
Piima- ja piimatootesektor
Kvoodid
Lisamaks
Määrus (EÜ) nr 1788/2003
Tootja individuaalset kvooti ületavad tarned
Lisamaksu makse kogumine/kinnipidamine kokkuostja poolt
Enam makstud maksu tagastamine
Määrus (EÜ) nr 595/2004
Artikkel 16
Enam makstud maksu ümberjaotamise kriteeriumid

Eelotsusetaotlus puudutab komisjoni 30. märtsi 2004. aasta määruse (EÜ) nr 595/2004, milles sätestatakse piima- ja piimatootesektoris makse kehtestamist käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 1788/2003 rakenduseeskirjad (
EÜT 2004, L 94, lk 22
; ELT eriväljaanne 03/43, lk 333), artikli 16 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on Benedetti Pietro e Angelo Ss, Capparotto Giampaolo e Lorenzino Ss, Gonzo Dino Ss, Mantovani Giuseppe e Giorgio Ss, Azienda Agricola Padovani Luigi, Az. Agr. La Pila di Mastrotto Piergiorgio e C. Ss, Azienda Agricola Mastrotto Giuseppe ja Soc. Agr. Semplice F.lli Isolan (edaspidi „põhikohtuasja kaebajad“), kes on Itaalia piimatootjad, ning Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura (AGEA) (põllumajandustoetuste amet (AGEA), Itaalia), ja see puudutab nimetatud tootjate poolt piima ja piimatoodete turustamise perioodi eest ajavahemikul 1. aprillist 2005 kuni 31. märtsini 2006 (edaspidi „võrdlusperiood“) makstava lisamaksu arvutamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
1984. aastal kehtestati piimatootesektoris pakkumise ja nõudluse vahelise püsiva tasakaalu puudumise tõttu nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määrusega (EMÜ) nr 856/84, millega muudeti määrust (EMÜ) nr 804/68 piima- ja piimatooteturu ühise korralduse kohta (
EÜT 1984, L 90, lk 10
), lisamaksukava, mille aluseks on põhimõte, et maksustatakse piima ja/või piimaekvivalentide kogust, mis ületab kindlaksmääratavat kvooti. Samal päeval võeti vastu nõukogu määrus (EMÜ) nr 857/84, millega kehtestatakse üldeeskirjad määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c nimetatud tasu kohaldamiseks piima- ja piimatootesektoris (
EÜT 1984, L 90, lk 13
).
Lisamaksukava pikendati mitmel korral, muu hulgas nõukogu 28. detsembri 1992. aasta määrusega (EMÜ) nr 3950/92, millega piima- ja piimatootesektoris kehtestatakse lisamaks (
EÜT 1992, L 405, lk 1
), ning selle rakenduseeskirjad on järjestikku ette nähtud komisjoni 9. märtsi 1993. aasta määruses (EMÜ) nr 536/93, milles sätestatakse piima- ja piimatootesektori lisamaksu kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad (
EÜT 1993, L 57, lk 12
), ning komisjoni 9. juuli 2001. aasta määruses (EÜ) nr 1392/2001, milles sätestatakse määruse nr 3950/92 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT 2001, L 187, lk 19
; ELT eriväljaanne 03/33, lk 104).
Eelkõige lihtsustamise ja selguse huvides tunnistati määrus nr 3950/92 kehtetuks ja asendati nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1788/2003, millega kehtestatakse tasu piima- ja piimatootesektoris (
ELT 2003, L 270, lk 123
; ELT eriväljaanne 03/40, lk 391), mis omakorda tunnistati kehtetuks ja asendati nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määrusega (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus) (
ELT 2007, L 299, lk 1
), mis jõustus 1. aprillil 2008.
Põhikohtuasjale tuleb
ratione temporis
kohaldada määrust nr 1788/2003 ja määrust nr 595/2004, millega tunnistati määrus nr 1392/2001 kehtetuks.
Määrus nr 1392/2001
Määruse nr 1392/2001 artikkel 9 oli sõnastatud nii:
„1.   Liikmesriigid määravad vajaduse korral määruse [nr 3950/92] artikli 2 lõikes 4 nimetatud eelistatud tootjate grupid ühe või mitme allpool esitatud ja vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel:
a)
liikmesriigi pädeva asutuse ametlik kinnitus selle kohta, et kogu maks või osa sellest on valesti sisse nõutud;
b)
ettevõtte ja eelkõige […] mägipiirkondade geograafiline asukoht;
c)
ekstensiivseks karjakasvatuseks sobiv suurim loomkoormus ettevõttes;
d)
summa, mille võrra individuaalset piimakvooti ületatakse;
e)
tootja kasutuses olev kvoot.
2.   Kui pärast lõikes 1 sätestatud kriteeriumide kohaldamist ei kasutata ära teatavaks ajavahemikuks saadaolevaid rahalisi vahendeid, võib liikmesriik võtta pärast [Euroopa Komisjoniga] konsulteerimist vastu teisi objektiivseid kriteeriume.“
Määrus nr 1788/2003
Määruse nr 1788/2003 põhjendused 5, 12 ja 22 olid sõnastatud järgmiselt:
„(5)
Tasu tuleks kehtestada hoiataval tasemel ning liikmesriik peab seda maksma kohe, kui tootmiskvooti on ületatud. Seejärel peaks asjaomane liikmesriik jagama maksekohustuse ületurustanud tootjate vahel. Kõnealused tootjad kohustuvad maksma liikmesriigile oma osa tasust üksnes asjaolu tõttu, et nad on ületanud neile eraldatud kvoote.
[…]
(12)
Kava tõhusa kohaldamise tagamiseks peaks tootjate käest nende osa makstavast tasust koguma kokkuostjad, kes on vajalike toimingute tegemiseks kõige paremas olukorras ning kellele tuleks seetõttu anda vahendid selle osamaksu kogumise tagamiseks. Seevastu tuleks iga kogutud summat, mis ületab liikmesriigilt nõutavat tasu, kasutada riiklike ümberkorraldamisprogrammide rahastamiseks ja/või tagastada teatavate kategooriate tootjatele või erandlikus olukorras olevatele tootjatele. Kui siiski leitakse, et liikmesriik ei pea tasu maksma, makstakse tagasi kõik kogutud ettemaksud.
[…]
(22)
Käesoleva määrusega ettenähtud tasu peaeesmärk on piimatooteturu reguleerimine ja tasakaalus hoidmine. Seepärast tuleks selle tasu kohaldamisel saadud tulu kasutada piimasektori kuludeks.“
Määruse artikli 1 „Kohaldamisala“ lõigetes 1 ja 2 oli ette nähtud:
„1.   Alates 1. aprillist algavaks 11 järjestikuseks 12kuuliseks perioodiks […] kehtestatakse tasu […] lehmapiima koguste ja muude piimatoodete koguste jaoks, mida asjaomase kvoodiaasta jooksul turustatakse üle I lisas kehtestatud tootmiskvootide.
2.   Need kogused jaotatakse tootjate vahel vastavalt artiklile 6, eristades tarneid ja otseturustamist, nagu on määratletud artiklis 5. Tootmiskvootide ületamine ja sellest tulenev tasu määratakse kindlaks riiklikult igas liikmesriigis 3. peatüki kohaselt ning eristades tarneid ja otseturustamist.“
Määruse artikkel 4 „Tootjate osa makstavast tasust“ oli sõnastatud järgmiselt:
„Tasu jaotatakse vastavalt artiklite 10 ja 12 sätetele tervenisti nende tootjate vahel, kes on artikli 1 lõikes 2 osutatud tootmiskvootide ületamisele kaasa aidanud.
Ilma et see piiraks artikli 10 lõike 3 ja artikli 12 lõike 1 kohaldamist, kohustuvad tootjad maksma liikmesriigile oma osa tasust, mis arvutatakse 3. peatüki sätete kohaselt, üksnes asjaolu tõttu, et nad on ületanud kasutada olevaid kvoote.“
Sama määruse artiklis 5 „Mõisted“ oli ette nähtud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
i)
tootmiskvoot
– I lisas iga liikmesriigi jaoks kindlaksmääratud kvoot;
j)
individuaalne kvoot
– tootja individuaalne piimakvoot mis tahes kvoodiaasta 1. aprillil;
k)
kasutada olev kvoot
– piimakvoot, mis on tootja kasutuses selle kvoodiaasta 31. märtsil, mille jaoks tasu on arvutatud, võttes arvesse kõiki käesoleva määrusega ettenähtud ülekandmisi, müüke, ümberarvestamisi ja ajutisi ümberjaotamisi, mis on kõnealuse kvoodiaasta jooksul aset leidnud.“
Kõnealuse määruse 3. peatükk, mis käsitleb maksu arvutamist, sisaldas artikleid 8–12. Määruse artikli 10 „Tarnetelt sissenõutav tasu“ lõikes 3 oli ette nähtud:
„Iga tootja osa makstavast tasust kehtestatakse liikmesriigi otsusega pärast seda, kui kogu tarnete jaoks eraldatud tootmiskvoodi kasutamata osa on või ei ole ümber jaotatud, proportsionaalselt iga tootja individuaalsete kvootidega või vastavalt liikmesriikide kehtestatavatele objektiivsetele kriteeriumidele:
a)
kas siseriiklikul tasandil selle summa põhjal, mille võrra iga tootja individuaalset piimakvooti on ületatud,
b)
või kõigepealt kokkuostja tasandil ja seejärel vajadusel siseriiklikul tasandil.“
Määruse nr 1788/2003 artikkel 11 „Kokkuostjate osatähtsus“ oli sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kokkuostjad vastutavad asjaomastelt tootjatelt nende osamaksu kogumise eest ning maksavad enne artikli 23 lõike 2 kohaselt kehtestatavat kuupäeva ning seal sätestatavas korras liikmesriigile selliste osamaksude summa, mis arvatakse maha ületootmise eest vastutavatele tootjatele makstavast piimahinnast, või kui see ei õnnestu, siis muude asjakohaste vahendite abil kogutud summa.
[…]
3.   Kui võrdlusperioodi jooksul ületavad tootja tarnitud kogused selle tootja kasutada olevat kvooti, võib asjaomane liikmesriik otsustada, et kokkuostja vähendab tootja osamaksu ettemaksena asjaomase tootja poolt üle kvoodi tarnitud piima hinda vastavalt liikmesriigi poolt sätestatavatele üksikasjalikele eeskirjadele. […]“
Kõnealuse määruse 4. peatükki, mis käsitleb maksu haldamist, kuuluvas artiklis 13 „Liigselt makstud või maksmata summad“ on ette nähtud:
„1.   Kui tarnete või otseturustamise puhul leitakse, et tasu tuleb maksta[,] ja kui tootjatelt kogutud osamaks on tasust suurem, võib liikmesriik:
a)
kasutada ülejääki osaliselt või tervikuna artikli 18 lõike 1 punktis a osutatud meetmete rahastamiseks ja/või
b)
jagada selle osaliselt või tervikuna tootjatele, kes kuuluvad mõnda sellisesse eelistatud tootjate rühma, mille liikmesriik on kehtestanud objektiivsete kriteeriumide alusel ning artikli 23 lõikes 2 sätestatud korras kehtestatava ajavahemiku jooksul, või tootjatele, kes on erandlikus olukorras käesoleva meetmega mitteseotud siseriiklike eeskirjade tõttu.
2.   Kui tasu ei ole vaja maksta, tagastatakse kõik kokkuostjate või liikmesriigi kogutud ettemaksed hiljemalt järgmise kvoodiaasta lõpuks.
3.   Kui kokkuostja ei täida kohustust koguda artikli 11 kohaselt tootjate osa makstavast tasust, võivad liikmesriigid koguda tasumata summad otse tootjatelt, ilma et see piiraks mis tahes karistusi, mida liikmesriik võib kohaldada kohustusi rikkunud kokkuostja suhtes.
4.   Kui tootja või kokkuostja ei järgi maksmiseks ettenähtud tähtaega, tuleb liikmesriigile maksta artikli 23 lõikes 2 sätestatud korras kehtestatud viivist.“
Määrus nr 595/2004
Määruse nr 595/2004 põhjenduses 1 on märgitud:
„Määrusega [nr 1788/2003] on piima- ja piimatootesektori maksukava pikendatud alates 1. aprillist 2004 järgmiseks üheteistkümneks kvoodiaastaks. Nimetatud määruse uute sätete arvessevõtmiseks tuleks kehtestada üksikasjalikud eeskirjad. Need üksikasjalikud eeskirjad peaksid suurel määral hõlmama ka […] määruse [nr 1392/2001] sätteid […]. Seetõttu tuleks määrus [nr 1392/2001] tunnistada kehtetuks.“
Selle määruse artikli 13 „Makseteatis“ lõikes 1 on sätestatud:
„Tarnete puhul teatab või kinnitab pädev asutus kokkuostjatele selle sissemakse suuruse, mille nad peavad tasuma pärast seda, kui pädev asutus on liikmesriigi otsuse kohaselt ümber jaotanud kõik kasutamata jäänud kvoodid või osa neist, kas otse asjaomastele tootjatele või vajaduse korral kokkuostjatele, et need jaotaksid kõnealused kvoodid asjaomaste tootjate vahel, või jätnud kõnealused kvoodid jaotamata.“
Asjaomase määruse artikli 15 „Maksetähtaeg“ lõikes 1 on sätestatud:
„Makse tasumise eest vastutavad kokkuostjad ja otseturustamise korral maksavad tootjad pädevale asutusele igal aastal enne 1. septembrit nõutava summa vastavalt liikmesriigis sätestatud eeskirjadele.“
Määruse nr 595/2004 artiklis 16 „Enammakstud maksete ümberjaotamise kriteeriumid“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid määravad vajaduse korral määruse [nr 1788/2003] artikli 13 lõike 1 punktis b nimetatud eelistatud tootjate grupid ühe või mitme allpool esitatud ja vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel:
a)
liikmesriigi pädeva ametiasutuse ametlik tunnistus selle kohta, et kogu makse või osa sellest on alusetult sisse nõutud;
b)
ettevõtte geograafiline asukoht, eelkõige mägipiirkond […];
c)
ekstensiivseks karjakasvatuseks sobiv suurim loomkoormus ettevõttes;
d)
protsent, mille võrra individuaalset piimakvooti ületatakse;
e)
tootja kasutuses olev kvoot.
2.   Kui määruse [nr 1788/2003] artikli 13 lõikes 1 osutatud teatavaks ajavahemikuks saada olevaid enammakstud makseid ei ole pärast käesoleva artikli lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele vastavat ümberjaotust ära kasutatud, võtavad liikmesriigid pärast komisjoniga konsulteerimist vastu teisi objektiivseid kriteeriume.
Enammakstud maksete ümberjaotus tuleb teha hiljemalt 15 kuud pärast kõnealuse kvoodiaasta lõppemist.“
Määruse artiklis 17 on sätestatud:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada makse nõuetekohane sissenõudmine ületurustanud tootjatelt.“
Määrus nr 1468/2006
Komisjoni 4. oktoobri 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1468/2006, millega muudetakse määrust nr 595/2004 (
ELT 2006, L 274, lk 6
), mis jõustus 12. oktoobril 2006, põhjenduses 5 on märgitud:
„Liikmesriigid määravad vastavalt määruse [nr 595/2004] artikli 16 lõikele 1 eelistatud tootjate grupid, kelle vahel jagatakse enammakstud tasud ühe või mitme objektiivse kriteeriumi alusel ümber. Kogemus on näidanud, et liikmesriigid vajavad eelistatud tootjate gruppide määramisel rohkem selgust ja paindlikkust.“
Määruse nr 595/2004, mida on muudetud määrusega nr 1468/2006 (edaspidi „muudetud määrus nr 595/2004“), artikkel 16 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid määravad vajaduse korral määruse [nr 1788/2003] artikli 13 lõike 1 punktis b nimetatud eelistatud tootjate grupid ühe või mitme allpool esitatud objektiivse kriteeriumi alusel:
a)
liikmesriigi pädeva ametiasutuse ametlik tunnistus selle kohta, et kogu makse või osa sellest on alusetult sisse nõutud;
b)
ettevõtte geograafiline asukoht, eelkõige mägipiirkond […]
c)
ekstensiivseks karjakasvatuseks sobiv suurim loomkoormus ettevõttes;
d)
individuaalne piimakvoot ületatakse vähem kui 5% või vähem kui 15000 kg võrra, olenevalt sellest, kumb on madalam;
e)
individuaalse piimakvoodi tase on väiksem kui 50% riigi keskmisest individuaalsest piimakvoodist;
f)
teised objektiivsed kriteeriumid, mida liikmesriik on vastu võtnud pärast komisjoniga konsulteerimist.
2.   Enammakstud maksete ümberjaotus tuleb teha hiljemalt 15 kuud pärast kõnealuse kvoodiaasta lõppemist.“
Itaalia õigus
Dekreetseadus nr 49/2003
28. märtsi 2003. aasta dekreetseaduse nr 49, millega muudetakse õigusnorme, mis käsitlevad lisamaksu kohaldamist piima- ja piimatootesektoris (decreto-legge n. 49 – Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari) (
GURI
nr 75, 31.3.2003), mille muudetud redaktsioon kinnitati seadusena 30. mai 2003. aasta seadusega nr 119 (
GURI
nr 124, 30.5.2003; edaspidi „dekreetseadus nr 49/2003“), artikli 5 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Võrdluskuule järgneva kuu jooksul edastavad kokkuostjad autonoomsetele maakondadele ja provintsidele, kes on neid tunnustanud, andmed, mis tulenevad määruse nr 1392/2001 artikli 14 lõike 2 kohaselt peetava kuuregistri ajakohastamisest, ning seda ka juhul, kui nad ei ole piima kokku ostnud. Kokkuostjad peavad kinni lisamaksu, mis arvutatakse [määruse nr 3950/92] artikli 1 ja selle hilisemate muudatuste põhjal, seoses tarnitud piima kogusega, mis ületab tootjatele eraldatud individuaalset kvooti, võttes arvesse perioodi jooksul toimunud muudatusi. […]
2.   Lõikes 1 nimetatud tähtaja lõpule järgneva 30 päeva jooksul […] tasuvad kokkuostjad kinnipeetud summad riigikassa AGEA erikontole ning saadavad autonoomsetele maakondadele ja provintsidele makset tõendavate dokumentide või lõikes 6 nimetatud tagatiste koopia.“
Dekreetseaduse nr 49/2003 artiklis 9 „Enam makstud maksu tagastamine“ on sätestatud:
„1.   Iga perioodi lõpul AGEA:
a)
arvutab tarnitud piimakogused ja lisamaksu, mille kokkuostjad on artiklis 5 sätestatud kohustuse täitmise tulemusena tasunud;
b)
arvutab kogu maksu, mis tuleb riigil Euroopa Liidule üleliigse tarnitud toodangu eest tasuda;
c)
arvutab enam makstud maksu summa.
[…]
3.   Lõike 1 punktis c näidatud summa, millest on maha arvatud lõikes 2 nimetatud summa, jaotatakse kvoodi saanud tootjate vahel, kes on maksu tasunud, vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel:
a)
tootjate vahel, kelle puhul on kogu nende suhtes kohaldatud maks või üks osa sellest sisse nõutud alusetult või igal juhul ei ole seda enam vaja tasuda;
b)
tootjate vahel, kelle asukoht on mägipiirkondades […];
c)
tootjate vahel, kelle asukoht on […] vähem soodsamates piirkondades;
c bis)
tootjate vahel, kelle puhul oli pädeva sanitaarasutuse meetme põhjal loomade liikumine tõkestatud piirkondades, kus esineb nakkushaiguste levikut, vähemalt 90 päeva turustamisperioodil ja kes on sel põhjusel olnud sunnitud tootma suurema koguse […].
4.   Kui niimoodi tagastamisele kuuluv summa on väiksem kui lõikes 3 nimetatud summa, jaotatakse jääk kvoodi saanud tootjate vahel, kes on maksu tasunud – jättes välja need, kes ületasid oma isiklikku tootmiskvooti rohkem kui 100% –, vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel […]“.
Dekreetseadus nr 157/2004
24. juuni 2004. aasta dekreetseaduse nr 157, millega kehtestatakse kiireloomulised sätted teatavate toiduainetetööstuse toodete märgistamiseks ning põllumajanduse ja kalanduse valdkonnas (decreto-legge n. 157 – Disposizioni urgenti per l’etichettatura di alcuni prodotti agroalimentari, nonché in materia di agricoltura e pesca) (
GURI
nr 147, 25.6.2004), mille muudetud redaktsioon kinnitati seadusena 3. augusti 2004. aasta seadusega nr 204 (
GURI
nr 186, 10.8.2004; edaspidi „dekreetseadus nr 157/2004“), artikli 2 lõikes 3 on ette nähtud:
„[Dekreetseaduse nr 49/2003] artikli 9 kohaselt tagastatakse tootjatele igakuiselt enam makstud summas maks, mille nad on tasunud nõuetekohaselt. Kui selle toimingu tulemusena on tasumisele kuuluva maksusumma kogujääk suurem kui maks, mis tuleb tasuda [liidule] – suurendatuna 5% võrra –, tühistab AGEA maksu, mis tuleb veel tasuda tootjatel, kes ei ole igakuist maksu veel tasunud, kohaldades sama artikli 9 lõigetes 3 ja 4 ette nähtud tähtsuse kriteeriume, ilma et see piiraks sama dekreetseaduse artikli 5 lõikes 5 nimetatud santsioonide kohaldamist.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
AGEA saatis 2. oktoobril 2006 Itaalia õiguse alusel asutatud äriühingule Latte Più Srl teatise, mis puudutas põhikohtuasja kaebajatel võrdlusperioodi kohta tasumisele kuuluvat lisamaksu.
Sellest teatisest nähtub, et dekreetseaduse nr 49/2003 artikli 9 ning artikli 10 lõigete 27 ja 28 alusel tehti arvutused, et maksta tootjatele piimandusaasta 2005/2006 eest tagasi lehmapiima tarnimise eest enam makstud maks, võttes aluseks individuaalsed tootmiskvoodid ning kokkuostjatest ettevõtjate esitatud igakuised tarne- ja maksedeklaratsioonid. Nimetatud teatise kohaselt on tootjatel, kes on lisatasu maksmise kohustuse täielikult täitnud, õigus maksu tagastamisele kokkuostjate maksedeklaratsioonide alusel ja pärast nende kontrollimist.
AGEA oli käesoleva kohtuotsuse punktis 25 osutatud teatisele lisanud dokumendi „Maks kokkuostja kohta. Ajavahemik 2005/2006“, milles oli iga tootja kohta esitatud juba ülekantud ja kinnitatud maksusumma ning summa, mis tuleb tagastada, arvutatuna dekreetseaduse nr 49/2003 artikli 9 lõigete 3 ja 4 alusel. AGEA täpsustas sellega seoses, et kokkuostjast ettevõtja peab kandma tagastatud summa üle tarne teinud tootjale, ja astudes tootja asemele, peab täitma AGEA ees kohustuse tasuda selles tabelis nõutava summa, et AGEA saaks omakorda täita Itaalia Vabariigil lasuva kohustuse kanda need summad üle Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF).
Põhikohtuasja kaebajad palusid Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Romale (Lazio maakonna halduskohus – Rooma kohtumaja, Itaalia) esitatud kaebuses selle teatise tühistada, väites eelkõige, et dekreetseaduse nr 157/2004 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud tagastamissüsteemi kehtestades oli Itaalia seadusandja rikkunud määruse nr 1788/2003 artiklit 13 ja määruse nr 595/2004 artiklit 16.
Kuna see kaebus jäeti rahuldamata, pöördusid põhikohtuasja kaebajad eelotsusetaotluse esitanud Consiglio di Statosse (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).
Seoses enam makstud maksu ümberjaotamise süsteemiga märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige, et kuigi Itaalia seadusandja on dekreetseaduse nr 49/2003 artikli 9 lõike 3 punktis a kindlaks määratud objektiivse kriteeriumi alusel näinud ette eelistatud tootjate rühma, nimelt „tootjad, kelle puhul on kogu nende suhtes kohaldatud maks või üks osa sellest sisse nõutud alusetult või ei ole seda igal juhul enam vaja tasuda“, näib, et ta on dekreetseaduse nr 157/2004 artikli 2 lõikes 3 lisaks näinud ette eelistatud tootjate rühma, kes mitte ainult ei vasta sellele objektiivsele kriteeriumile, vaid kelle eest on pealegi seda maksu nõuetekohaselt tasutud igakuiselt.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab lisaks, et dekreetseaduse nr 157/2004 kohaselt on AGEA-le maksu tasumise etapp, mille eest vastutab ja mille viib läbi kokkuostja, seotud alusetult sissenõutud maksu tootjale tagastamise etapiga, kuna see dekreetseadus annab maksude tagastamise raames „eesõiguse“ tootjatele, kelle eest kokkuostja on nii saanud kui ka tegelikult nõuetekohaselt maksnud igakuiselt AGEA-le maksu.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab samuti, et erinevalt 11. septembri 2019. aasta kohtuotsuse Caseificio Sociale San Rocco jt (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
) aluseks olnud kohtuasjas käsitletud õiguslikust raamistikust tekkis määruse nr 1788/2003 ja määruse nr 595/2004 jõustumisega kokkuostjate suhtes kohustus – mitte lihtsalt võimalus – pidada ettemakselt lisamaksuna kinni nendelt tootjatelt sissenõutav summa, kes ületasid oma isiklikku tootmiskvooti, mis õigustab käesolevas asjas Euroopa Kohtule eelnimetatud kohtuasjas esitatud küsimusega võrreldes teistsuguse ja sellest sõltumatu küsimuse esitamist.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [põhikohtuasjas käsitletaval] juhul […] on määruse [nr 595/2004] artikliga 16 vastuolus selline riigisisene õigusnorm nagu dekreetseaduse nr 49/2003 artikkel 9 koostoimes dekreetseaduse nr 157/2004 artikli 2 lõikega 3, milles on eelistatud [tootjate] rühma kindlaksmääramise kriteeriumina, kellele tagastatakse alusetult kinni peetud maks, ette nähtud kriteerium, et kokkuostja on nõuetekohaselt tasunud maksu igakuiselt?“
Menetlus Euroopa Kohtus
Euroopa Kohtu presidendi 4. juuli 2019. aasta otsusega peatati menetlus käesolevas kohtuasjas kuni menetluse lõpetamiseni kohtuasjas C‑46/18: Caseificio Sociale San Rocco jt.
Pärast 11. septembri 2019. aasta kohtuotsuse Caseificio Sociale San Rocco jt (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
) kuulutamist küsis Euroopa Kohus eelotsusetaotluse esitanud kohtult, kas ta soovib jääda enda eelotsusetaotluse juurde või sellest loobuda, millele ei vastatud.
Käesolevas kohtuasjas jätkati menetlust 1. juulil 2020.
Eelotsuse küsimuse analüüs
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb ELTL artiklis 267 ette nähtud menetluses, mis põhineb riigisiseste kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel eristamisel, üksnes liikmesriigi kohtul põhikohtuasja faktilisi asjaolusid tuvastada ja hinnata ning määrata kindlaks liikmesriigi õigus- ja haldusnormide täpne ulatus (3. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Fonds du Logement de la Région de Bruxelles-Capitale,
C‑632/18
,
EU:C:2019:833
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on pädev ainult andma oma seisukoha liidu õiguse tõlgendamise ja kehtivuse kohta eelotsusetaotluse esitanud kohtu kirjeldatud faktilises ning õiguslikus olukorras, et anda viimasele vajalik teave tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks (17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus Onofrei,
C‑218/19
,
EU:C:2020:1034
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult, isegi kui Itaalia valitsus vaidleb vastu eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud liikmesriigi õiguse tõlgendusele, mille kohaselt määratakse dekreetseaduse nr 157/2004 artikli 2 lõikega 3 kindlaks eelistatud tootjate rühm, kellelt ei pea lisamaks mitte ainult olema alusetult sisse nõutud, nagu on ette nähtud dekreetseaduse nr 49/2003 artikli 9 lõike 3 punktis a, vaid kelle eest kokkuostja on saanud ja ka nõuetekohaselt maksnud igakuiselt liikmesriigi pädevale asutusele maksu, tuleb eelotsusetaotluse küsimusele vastata, lähtudes eelotsusetaotluses esitatud eeldusest, et selline kategooria on Itaalia õigusega kehtestatud.
Seega tuleb esitatud küsimust mõista nii, et sellega soovitakse sisuliselt kindlaks teha, kas määruse nr 595/2004 artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis toovad kaasa selle, et enam makstud lisamaksu tagastamisel on eelistatud ennekõike tootjad, kellega seoses on kokkuostjad täitnud oma kohustuse maksta seda maksu igakuiselt.
Nagu nähtub määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõike 1 punkti b sõnastusest, näeb see säte ette, et kui tarnete või otseturustamise puhul leitakse, et tasu tuleb maksta, ja kui tootjatelt kogutud osamaks on tasust suurem, võib liikmesriik jaotada enam makstud maksu osaliselt või tervikuna tootjatele, kes kuuluvad mõnda sellisesse eelistatud tootjate rühma, mille liikmesriik on kehtestanud objektiivsete kriteeriumide alusel ning kehtestatava ajavahemiku jooksul, või tootjatele, kes on erandlikus olukorras lisamaksukavaga mitteseotud riigisiseste eeskirjade tõttu.
Määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõikes 2 on sätestatud, et kui tasu ei ole vaja maksta, tagastatakse kõik kokkuostjate või liikmesriigi kogutud ettemaksed hiljemalt järgmise kvoodiaasta lõpuks.
Artikli 13 lõike 1 punkti b rakenduseeskirjad on täpsustatud määruse nr 595/2004 artikli 16 lõikes 1, milles on määratud kindlaks enam makstud maksu ümberjaotamise kriteeriumid. Viimati nimetatud sätte kohaselt määravad liikmesriigid määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõike 1 punktis b nimetatud eelistatud tootjate rühmad ühe või mitme määruse nr 595/2004 artikli 16 lõike 1 punktides a–e esitatud ja vastavalt tähtsusele järjestatud objektiivse kriteeriumi alusel. Määruse nr 595/2004 artikli 16 lõike 1 punktis a on sätestatud kriteerium selle kohta, et liikmesriigi pädev ametiasutus on andnud ametliku kinnituse, et kogu maks või osa sellest on alusetult sisse nõutud.
Määruse nr 595/2004 artikli 16 lõike 2 esimeses lõigus on sätestatud, et kui teatavaks ajavahemikuks saada olevat määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõike 1 tähenduses enam makstud maksu ei ole pärast määruse nr 595/2004 artikli 16 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele vastavat ümberjaotamist ära kasutatud, võtab liikmesriik pärast komisjoniga konsulteerimist vastu teisi objektiivseid kriteeriume.
Seega tuleneb juba määruse nr 595/2004 artikli 16 sõnastusest, et liikmesriigid võivad selle määruse artikli 16 lõikes 1 määratletud kriteeriumidele lisaks kehtestada täiendavaid kriteeriume üksnes juhul, kui nende kriteeriumide kohaselt toimunud ümberjaotamisega ei ole määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõikes 1 osutatud enam makstud summa ära kasutatud.
Seda tõlgendust toetab ka määruse nr 595/2004 artikli 16 normatiivne kontekst.
Esiteks on selles artiklis 16 kehtestatud määruse nr 1788/2003 artikli 13 lõike 1 punkti b rakenduseeskirjad. Viimati nimetatud sättest tuleneb aga, et kuigi liikmesriikidel on võimalik enam makstud summa tagasi maksta või mitte, toimub tagastamine juhul, kui nad selle kasuks otsustavad, tootjatele, kes kuuluvad eelistatud tootjate rühmadesse, mille liikmesriik on kehtestanud objektiivsete kriteeriumide alusel ning kehtestatava ajavahemiku jooksul, või tootjatele, kes on erandlikus olukorras lisamaksukavaga mitteseotud riigisiseste eeskirjade tõttu. Sellest järeldub, et liikmesriigi kaalutlusõigus eelistatud tootjate rühmade kindlaksmääramisel on piiratud määruses nr 595/2004 sätestatud kriteeriumidega.
Teiseks nähtub määruse nr 595/2004 põhjendusest 1, et määruse sätted hõlmavad suurel määral määruse nr 1392/2001 sätteid. Määruse nr 595/2004 artikli 16 lõike 1 ja lõike 2 esimese lõigu sõnastus on analoogne määruse nr 1392/2001 artikli 9 lõigete 1 ja 2 sõnastusega.
Euroopa Kohus on aga otsustanud, et määruse nr 1392/2001 artikli 9 lõikes 1 ette nähtud kriteeriumid on ammendavad ja liikmesriigid võivad kehtestada eelisjärjekorra alusel lisakriteeriume vaid juhul, kui ei kasutata ära teatavaks ajavahemikuks saada olevaid rahalisi vahendeid (11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Caseificio Sociale San Rocco jt,
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
, punkt
).
Kolmandaks, nagu nähtub määruse nr 1468/2006 põhjendusest 5, muudeti selle määrusega määruse nr 595/2004 artikli 16 lõiget 1 selleks, et anda liikmesriikidele enam selgust ja paindlikkust eelistatud tootjate rühmade kindlaksmääramisel. Muudetud määruse nr 595/2004 artikli 16 lõikes 1 ei ole enam nähtud ette, et selles sättes sisalduvaid objektiivseid kriteeriume tuleb kohaldada tähtsuse järjekorras, ning selle punktis f on liikmesriikidele nähtud ette võimalus võtta komisjoniga konsulteerimise järel vastu muid objektiivseid kriteeriume. Alles see säte, mis jõustus pärast põhikohtuasjas kõne all oleva teatise vastuvõtmist ja millele on viidatud käesoleva kohtuotsuse punktis 25, tühistas tingimuse, mille kohaselt võivad liikmesriigid lisada määruse nr 595/2004 artikli 16 lõikes 1 ette nähtud kriteeriumidele täiendavaid kriteeriume üksnes juhul, kui pärast viimati nimetatud kriteeriumide kohaldamist ei kasutata ära teatavaks ajavahemikuks saadaolevaid rahalisi vahendeid.
Seega tuleb asuda seisukohale, et võrdlusperioodil kehtinud määruse nr 595/2004 redaktsiooni artikli 16 lõikes 1 ette nähtud kriteeriumid on ammendavad ja liikmesriigid võivad lisada täiendavaid kriteeriume üksnes juhul, kui pärast viimati nimetatud kriteeriumide kohaldamist ei kasutata ära teatavaks ajavahemikuks saadaolevaid rahalisi vahendeid.
Määruse nr 595/2004 artikli 16 lõikes 1 ei ole enam makstud maksu ümberjaotamise kriteeriumina aga ette nähtud seda, et tootja kuulub nende piimatootjate rühma, kellega seoses on piima kokkuostjad täitnud nõuetekohaselt oma kohustuse tasuda igakuiselt liikmesriigi pädevale asutusele lisamaksu.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimusele seega vastata, et määruse nr 595/2004 artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis toovad kaasa selle, et enam makstud lisamaksu tagastamisel on eelistatud ennekõike tootjad, kellega seoses on kokkuostjad täitnud oma kohustuse maksta seda maksu igakuiselt.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

Komisjoni 30. märtsi 2004. aasta määruse (EÜ) nr 595/2004, milles sätestatakse piima- ja piimatootesektoris makse kehtestamist käsitleva nõukogu määruse (EÜ) nr 1788/2003 rakenduseeskirjad, artikli 16 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mis toovad kaasa selle, et enam makstud lisamaksu tagastamisel on eelistatud ennekõike tootjad, kellega seoses on kokkuostjad täitnud oma kohustuse maksta seda maksu igakuiselt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.