CELEX: 62017TJ0273
Javna služba
Ugovorno osoblje
Naknada za život u inozemstvu
Članak 4. stavak 1. točka (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju
Desetogodišnje referentno razdoblje
Državljanstvo države rada
Boravište u državi rada
Rad u međunarodnoj organizaciji
Ugovor o radu preko društva za privremeno zapošljavanje

Okolnosti spora
Tužiteljevi osobni podaci
Tužitelj, Alessandro Quadri di Cardano, rođen je 19. travnja 1980. u Bologni (Italija), od oca Talijana i majke Belgijke, te ima dvostruko državljanstvo, talijansko i belgijsko.
Tužitelj je do 2006. boravio u Italiji gdje je završio osnovno, srednje i visokoškolsko obrazovanje.
Od 13. rujna 2006. do 22. lipnja 2007. tužitelj je pohađao magistarski studij na Collège d’Europe u Bruggeu (Belgija).
Od 21. rujna 2007. tužitelj je registriran u talijanskom konzulatu u Bruxellesu (Belgija). Dana 6. prosinca 2008. oženio se u Bruxellesu belgijskom državljankom koja ima boravište u Bruxellesu i s kojom ima troje djece, rođene u Bruxellesu 2010., 2013. i 2015. Tužiteljeva bračna družica obavlja djelatnost u Bruxellesu. Od 18. veljače 2009. tužitelj je upisan u matični ured u Schaerbeeku (Belgija).
Tužiteljeva profesionalna karijera
Od 2. svibnja do 28. srpnja 2006. tužitelj je bio na probnom radu u Bruxellesu, u predstavništvu Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige (Autonomna pokrajina Bolzano‑Alto Adige, Italija) pri institucijama Europske unije.
Od 4. rujna 2007. do 27. kolovoza 2008. tužitelj je radio za Europski parlament kao vježbenik, a potom, od 28. kolovoza 2008. do 31. srpnja 2009., u svojstvu parlamentarnog asistenta.
Od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2010. tužitelj je radio za Parlament kao akreditirani parlamentarni asistent.
Od 1. veljače 2010. do 31. siječnja 2013. tužitelj je radio u Europskoj komisiji u svojstvu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove unutar Glavne uprave (GU) za istraživanje i inovacije. Tužitelj je prema pravilima koja su tada bila na snazi dosegnuo najdulje razdoblje na funkcijama člana ugovornog osoblja u trajanju od tri godine.
Tužiteljevo je ime bilo uvršteno na popis ugovornog osoblja predloženog za ugovor o radu preko društva za privremeno zapošljavanje u GU‑u za istraživanje i inovacije.
Dopisom od 20. studenoga 2012. direktor uprave R GU‑a za istraživanje i inovacije obavijestio je tužitelja da mu se može ponuditi ugovor o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, i to od 1. veljače 2013., za početno razdoblje od šest mjeseci (uz prekid u kolovozu).
Dana 29. siječnja 2013. tužitelj je napravio profil kod društva R. i s tim društvom potpisao svoj prvi ugovor o radu preko društva za privremeno zapošljavanje.
Ukupno trajanje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, koje su tužitelj i društvo R. sklopili, obuhvaća početno razdoblje od 1. veljače do 31. srpnja 2013., a potom dodatno razdoblje od 1. do 13. rujna 2013. (u daljnjem tekstu, zajedno: razdoblje rada preko društva za privremeno zapošljavanje).
Tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje tužitelj je radio kao privremeni službenik u GU‑u za istraživanje i inovacije.
Tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje tužitelj je sudjelovao u nekolicini obuka koje su bile na raspolaganju Komisijinu osoblju.
Tijekom kolovoza 2013. tužitelj je primao europsku naknadu za nezaposlenost nakon što mu je uskraćeno pravo na belgijsku naknadu za nezaposlenost.
Između 2012. i 2013. tužitelj se prijavio za radna mjesta u raznim institucijama i tijelima Unije izvan Belgije.
Načelnik odjela R.1 GU‑a za istraživanje i inovacije dao je 5. listopada 2016. izjavu kojom je potvrđeno da je Komisija zaposlila tužitelja u GU‑u za istraživanje i inovacije i da je bio raspoređen u odjel RTD.B2 kao član ugovornog osoblja za razdoblje od 1. veljače 2010. do 31. siječnja 2013. i kao privremeni službenik tijekom razdoblja od 1. veljače do 31. srpnja 2013. i od 1. do 13. rujna 2013.
Od 16. rujna 2013. do 15. svibnja 2014. tužitelj je radio u Parlamentu kao član ugovornog osoblja.
Od 16. svibnja 2014. do 15. srpnja 2016. tužitelj je radio u Izvršnoj agenciji za mala i srednja poduzeća (EASME) kao član ugovornog osoblja.
Izvršna agencija za inovacije i mreže (INEA) zaposlila je tužitelja 16. srpnja 2016. kao člana ugovornog osoblja.
Pobijana odluka i druge odluke o naknadi za život u inozemstvu
Tužitelj je za razdoblje od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2010., u okviru ugovora s Parlamentom u svojstvu akreditiranog parlamentarnog asistenta spomenutog u točki 7. ove presude, primao naknadu za život u inozemstvu na temelju članka 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju).
S učinkom od 1. veljače 2010. Bologna je 28. listopada 2010. utvrđena kao tužiteljevo mjesto podrijetla.
Tužitelj je za razdoblje od 1. veljače 2010. do 31. siječnja 2013. primao naknadu za život u inozemstvu, u okviru ugovora člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove u GU‑u za istraživanje i inovacije, spomenutog u točki 8. ove presude.
Odlukom Parlamenta od 24. listopada 2013. tužitelju nije dodijeljena naknada za život u inozemstvu za razdoblje od 16. rujna 2013. do 15. svibnja 2014., u okviru ugovora člana ugovornog osoblja Parlamenta spomenutog u točki 18. ove presude. Tužitelj nije podnio tužbu protiv odluke Parlamenta kojom je odbijena njegova žalba protiv odluke da mu se ne dodijeli naknada za život u inozemstvu.
Tužitelj je za razdoblje od 16. svibnja 2014. do 15. srpnja 2016. primao naknadu za život u inozemstvu, u okviru ugovora člana ugovornog osoblja EASME‑a spomenutog u točki 19. ove presude.
Odlukom Komisijina Ureda za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) od 19. srpnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) tužitelju nije dodijeljena naknada za život u inozemstvu za razdoblje nakon 16. srpnja 2016., u okviru ugovora člana ugovornog osoblja u INEA‑i spomenutog u točki 20. ove presude.
Dana 17. listopada 2016. tužitelj je u skladu s člankom 90. stavkom 2. Pravilnika o osoblju podnio žalbu protiv pobijane odluke.
Odlukom Komisijina tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu (TNSU) od 3. veljače 2017. ta je žalba odbijena jer se u biti za tužitelja, čije je jedno od državljanstava bilo belgijsko, ne može smatrati da nije zadržao ili nije uspostavio vezu s Belgijom tijekom referentnog razdoblja u skladu s člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Naime, TNSU smatra da se tijekom tog razdoblja, koje se proteže od 15. srpnja 2006. do 15. srpnja 2016., tužitelj trajno naselio u Bruxellesu gdje se oženio i dobio troje djece. Osim toga, tijekom šest mjeseci i dva tjedna, između veljače i rujna 2013., tužitelj je u Bruxellesu obavljao privatne profesionalne aktivnosti kao privremeni službenik pa se to razdoblje rada ne može smatrati radom u međunarodnoj organizaciji. Povrh toga, tijekom razdoblja koje obuhvaća kolovoz 2013. i tijekom kojeg je tužitelj bio nezaposlen, on nije dokazao da je svoje uobičajeno boravište imao izvan Belgije.
PMO je 28. veljače 2017. donio odluku po osnovi povrata preplaćenih iznosa radi vraćanja naknade za život u inozemstvu spomenute u točki 25. ove presude, a koja je tužitelju isplaćena u okviru ugovora člana ugovornog osoblja u EASME‑i.
Prijedlog za sklapanje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje za određeno ugovorno osoblje
Dana 30. svibnja 2012. potpredsjednik Komisije uputio je napomenu reprezentativnim sindikalnim i strukovnim organizacijama, među ostalim, u vezi sa zakonodavnim postupkom revizije Pravilnika o osoblju koji je bio u tijeku te „prijelaznim odredbama od kojih bi korist moglo imati ugovorno osoblje koje će u sljedećim mjesecima dosegnuti najduže trajanje rada u Komisiji”. U tom se pogledu u napomeni, među ostalim, navodi, s jedne strane, da „nije moguće odstupiti od pravila Pravilnika o osoblju koja su na snazi” te da će, s druge strane, službe podsjetiti na to da „skupna sredstva iz proračuna mogu također služiti za financiranje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, poštujući mjerodavne nacionalne odredbe”.
Napomenom od 16. listopada 2012. glavni direktor GU‑a za istraživanje i inovacije obavijestio je direktore navedene uprave da se, u očekivanju sveobuhvatnog političkog sporazuma o Pravilniku o osoblju, predlaže da se određenim članovima ugovornog osoblja čiji ugovori istječu tijekom prvog tromjesečja 2013. i čiji je rad ključan za nesmetano funkcioniranje GU‑a ponudi privremeno zaposlenje.
Tijekom 2012. i 2013. Komisija je pripremila više zahtjeva za sklapanje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, uključujući tužiteljev ugovor.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 8. svibnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Dana 17. srpnja 2017. tajništvu Općeg suda podnesen je Komisijin odgovor na tužbu.
Dana 7. rujna i 18. listopada 2017. tajništvu Općeg suda podneseni su replika odnosno odgovor na repliku.
Na raspravi od 10. travnja 2018. stranke su saslušane prilikom svojih izlaganja i prilikom davanja odgovora na pitanja koja je postavio Opći sud.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe četiri tužbena razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na pogrešci koja se tiče prava, povredi belgijskih zakonskih odredaba na području ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje i na pogrešnoj primjeni zakona. Drugi tužbeni razlog temelji se na zlouporabi ovlasti. Treći tužbeni razlog temelji se na očitoj pogrešci u ocjeni i povredi načela dobre uprave. Četvrti tužbeni razlog temelji se na povredi tužiteljevih legitimnih očekivanja i načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i stečenih prava.
Opći sud smatra svrsishodnim ispitati zajedno prvi i treći tužbeni razlog.
Prvi i treći tužbeni razlog koji se temelje na pogrešci koja se tiče prava, na povredi belgijskih odredaba na području ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, na pogrešnoj primjeni zakona, očitoj pogrešci u ocjeni i na povredi načela dobre uprave
U okviru prvog i trećeg tužbenog razloga tužitelj u biti tvrdi da pobijana odluka sadržava pogrešku koja se tiče prava, povredu belgijskih zakonskih odredaba na području ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, pogrešnu primjenu zakona, očitu pogrešku u ocjeni i povredu načela dobre uprave.
Komisija osporava tužiteljeve argumente. Osim toga, u odgovoru na repliku Komisija glede trećeg tužbenog razloga ističe nedopuštenost prigovora koji se temelji na povredi načela dobre uprave.
Prvi i treći tužbeni razlog mogu se podijeliti u tri dijela. Prvi dio odnosi se na izračun desetogodišnjeg referentnog razdoblja. Drugi dio odnosi se na to da tijekom rada preko društva za privremeno zapošljavanje tužiteljev rad nije definiran kao rad u međunarodnoj organizaciji u smislu članka 4. Priloga VII. Poslovniku o osoblju. Treći dio odnosi se na tužiteljevo uobičajeno boravište tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja.
Uvodno valja podsjetiti da prema ustaljenoj praksi Suda, naknada za život u inozemstvu predviđena u članku 69. Pravilnika o osoblju ima za cilj nadoknaditi posebne troškove i nedostatke koji zbog stupanja u službu Unije nastanu dužnosnicima koji uslijed toga moraju premjestiti svoje boravište iz države svojeg prebivališta u državu rada i integrirati se u novo okruženje. Pojam naknade za život u inozemstvu također ovisi o subjektivnoj situaciji dužnosnika, to jest o stupnju njegove integracije u novo okruženje koji proizlazi primjerice iz njegova uobičajenog boravišta ili obavljanja glavne profesionalne djelatnosti (vidjeti presudu od 24. siječnja 2008., Adam/Komisija,
C‑211/06 P
,
EU:C:2008:34
, t.
38.
i navedenu sudsku praksu).
Valja također podsjetiti da se pretpostavke za dodjelu naknade za život u inozemstvu, utvrđene u članku 4. stavku 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, primjenjuju na privremeno i ugovorno osoblje, na temelju članka 20. Pravilnika o osoblju odnosno članka 92. Uvjeta zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije.
Što se konkretnije tiče pretpostavki za dodjelu naknade za život u inozemstvu predviđenih u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, dužnosnik koji je državljanin ili je bio državljanin države na čijem se državnom području nalazi njegovo mjesto rada mora dokazati da je tijekom razdoblja od deset godina koje je završilo na datum njegova stupanja u službu imao uobičajeno boravište izvan europskog područja te države zbog razloga koji nisu povezani s radom u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji.
Štoviše, za dužnosnike koji su državljani zemlje rada okolnost da su tamo održali ili uspostavili svoje uobičajeno boravište, pa makar i u vrlo kratkom trajanju tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja, dovoljna je za gubitak ili odbijanje dodjele naknade za život u inozemstvu (presuda od 27. veljače 2015., EGSO/Achab,
T‑430/13 P
,
EU:T:2015:122
, t.
54.
).
Što se konkretno tiče pojma uobičajenog boravišta, njega se u sudskoj praksi dosljedno tumači na način da je to mjesto u kojem je zainteresirana osoba uspostavila stalno ili uobičajeno središte svojih interesa s namjerom da ono postane trajno. Osim toga, neovisno o količini vremena koje je osoba provela na državnom području jedne ili druge zemlje, pojam boravišta podrazumijeva, osim činjenice fizičkog boravka na određenom mjestu, namjeru da tomu pripiše kontinuitet koji je rezultat životne navike i održavanja uobičajenih društvenih odnosa (vidjeti presudu od 16. svibnja 2007., F/Komisija,
T‑324/04
,
EU:T:2007:140
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Što se tiče razgraničenja referentnog razdoblja, iz sudske prakse proizlazi da s obzirom na iznimku predviđenu u članku 4. stavku 1. točki (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, rad za drugu državu ili međunarodnu organizaciju ima za posljedicu održavanje posebne poveznice zainteresirane osobe s tom drugom državom ili tom međunarodnom organizacijom, što sprečava stvaranje trajne poveznice s državom rada i time dovoljnu integraciju navedene zainteresirane osobe u društvo potonje države. Budući da za rad u drugoj državi ili međunarodnoj organizaciji postoji predmnijeva da sprečava stvaranje trajnih veza između dotične osobe i zemlje rada, takva predmnijeva također važi glede članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, neovisno o činjenici da je tekst tih dviju odredbi različit. Zato će prilikom izračuna desetogodišnjeg referentnog razdoblja trebati uzeti u obzir razdoblja tijekom kojih je zainteresirana osoba radila u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji. Naime, pristup koji se sastoji u tome da se za razgraničavanje navedenog razdoblja ne izvuče nikakva posljedica iz činjenice da je rad bio obavljan za račun druge države ili međunarodne organizacije protivan je i tekstu i svrsi članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju jer zapravo izjednačuje takav rad s radom obavljanim za bilo kojeg drugog poslodavca (vidjeti presudu od 25. rujna 2014., Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
, t.
50.
i navedenu sudsku praksu).
Što se tiče pojma „međunarodna organizacija”, valja podsjetiti da se djelatnosti koje se obavljaju u institucijama i tijelima Unije smatraju radom za međunarodnu organizaciju u smislu članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2014., Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
, t.
33.
i
34.
i navedenu sudsku praksu).
Naposljetku, prema već ustaljenoj sudskoj praksi, na dotičnom je dužnosniku da dokaže da su pretpostavke iz članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju ispunjene (vidjeti presudu od 21. siječnja 2014., Jelenkowska‑Luca/Komisija,
F‑114/12
,
EU:F:2014:3
, t.
15.
i navedenu sudsku praksu).
Osnovanost tužiteljevih argumenata iz prvog i trećeg tužbenog razloga treba ispitati s obzirom na pravni okvir i okvir sudske prakse koji su gore izloženi.
Prvi dio u vezi s izračunom desetogodišnjeg referentnog razdoblja
U okviru prvog dijela prvog i trećeg tužbenog razloga tužitelj u biti tvrdi da je pobijanom odlukom pogrešno utvrđeno desetogodišnje referentno razdoblje između 2006. i 2016. U tom pogledu tužitelj pojašnjava da ne osporava činjenicu da se njegova prava iz Pravilnika o osoblju moraju ponovno utvrditi na datum njegova stupanja u službu u INEA‑i, nego činjenicu da je desetogodišnje referentno razdoblje Komisija izračunala a da nije uračunala razdoblja tijekom kojih je radio u međunarodnoj organizaciji i razmjerno produljila referentno razdoblje. Tužitelj smatra da desetogodišnje referentno razdoblje treba utvrditi s početkom u 1999. godini i istekom u 2009. s obzirom da valja neutralizirati razdoblje od njegova stupanja u službu u Parlamentu (2009.) do njegova stupanja u službu u INEA‑i (2016.). Naime, njegovo boravište na belgijskom državnom području tijekom cijelog tog razdoblja bilo je, uključujući razdoblje rada preko društva za privremeno zapošljavanje, opravdano njegovim radom u međunarodnoj organizaciji.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
U ovom je slučaju nesporno da tužitelj zahtijeva naknadu za život u inozemstvu od 16. srpnja 2016. kao dana kada je stupio u službu u INEA‑i. Osim toga, iz elemenata u spisu proizlazi da je tužitelj državljanin države na čijem se državnom području nalazi njegovo mjesto rada, to jest Belgije, i državljanstvo druge države članice, Italije.
Budući da je tužitelj državljanin države na čijem se državnom području nalazi njegovo mjesto rada, njegov položaj potpada pod slučaj službenika „koji [je] državljan[in] ili [je] bi[o] državljani[n] države na čijem se državnom području nalazi [njegovo] mjesto rada”, a koji je predviđen člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
Tako relevantno referentno razdoblje jest ono predviđeno u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, to jest „razdoblj[e] od deset godina koje je završilo na datum […] stupanja u službu”.
Osim toga, valja istaknuti da tužitelj ne osporava da njegova individualna materijalna prava, uključujući pravo na naknadu za život u inozemstvu, treba utvrditi na datum njegova stupanja u službu u INEA‑i.
Proizlazi da je desetogodišnje referentno razdoblje završilo na datum tužiteljeva stupanja u službu INEA‑u.
S druge strane i suprotno onome što tužitelj ističe, radi izračuna desetogodišnjeg referentnog razdoblja nije potrebno u ovom slučaju „neutralizirati” razdoblje rada u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji čime bi se referentno razdoblje razmjerno produljilo.
U tom pogledu valja pojasniti da se na ovaj slučaj ne može primijeniti sudska praksa koja je navedena u točki 49. ove presude i prema kojoj je u okviru primjene članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, potrebno „neutralizirati” – isto kao i u okviru primjene stavka 1. točke (a) navedena članka – razdoblje rada u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji, čime bi se referentno razdoblje razmjerno produljilo (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2014., Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
, t.
51.
). Naime, u slučaju na koji se ta sudska praksa odnosi, „neutraliziranjem” razdoblja rada za međunarodnu organizaciju i razmjernim produljenjem referentnog razdoblja želi se provjeriti da je dotična osoba doista provela deset godina izvan europskog područja države čije državljanstvo ona ima ili je imala, a da tijekom tih deset godina nije radila u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji (vidjeti u tom smislu presudu od 30. siječnja 2014., Ohrgaard/Komisija,
F‑151/12
,
EU:F:2014:8
, t.
36.
i
38.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da, u okviru primjene članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, neutralizaciju mogu opravdati samo razdoblja tijekom kojih je zainteresirana osoba radila u nekoj drugoj državnoj službi ili međunarodnoj organizaciji „izvan” države rada. Proizlazi da, radi izračuna desetogodišnjeg referentnog razdoblja predviđenog u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, nije potrebno u ovom slučaju neutralizirati razdoblja tijekom kojih je tužitelj radio u međunarodnoj organizaciji u državi rada čiji je državljanin te razmjerno produljiti referentno razdoblje.
S druge strane, rad u međunarodnoj organizaciji valja u ovom slučaju uzeti u obzir radi određivanja tužiteljeva uobičajenog boravišta jer za ovu činjenicu postoji predmnijeva da sprečava stvaranje trajnih veza između njega i zemlje rada (vidjeti u tom smislu presudu od 25. rujna 2014., Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
, t.
50.
). To će se pitanje ispitati u okviru trećeg dijela u vezi s uobičajenim boravištem.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je Komisija pravilno utvrdila desetogodišnje referentno razdoblje između 15. srpnja 2006. i 15. srpnja 2016., to jest da je ono završilo na datum tužiteljeva stupanja u službu INEA‑e i počelo deset godina prije.
Drugi dio u vezi s definicijom tužiteljeva rada tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje
U okviru drugog dijela prvog i trećeg tužbenog razloga tužitelj osporava definiciju svojeg rada tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje, a prema kojoj isti nije rad u međunarodnoj organizaciji u smislu članka 4. Priloga VII. Poslovniku o osoblju. Tužitelj smatra da je tijekom tog razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje postojala „izravna pravna veza” između njega i Komisije, koja je proizlazila osobito iz činjenice da je bio zaposlen preko društva za privremeno zapošljavanje kako bi zamijenio samog sebe u GU‑u za istraživanje i inovacije, da je naloge primao izravno od Komisije i da nije imao prethodnu vezu s društvom R. Osim toga, tužitelj ističe da svi elementi konkretnog slučaja opravdavaju zaključak da tijekom rada preko društva za privremeno zapošljavanje njegov poslodavac nije bilo društvo R. za privremeno zapošljavanje, nego upravo Komisija koja nije poštovala belgijsko pravo na području ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje. Tako tužitelj smatra da se radi primjene članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju trebalo doći do zaključka da je od njegova stupanja u službu u Parlamentu 2009. jedina njegova profesionalna djelatnost bila ona koju je obavljao za institucije Unije.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
U ovom slučaju valja zaključiti, kao što proizlazi iz točaka 8. do 13. ove presude, da je GU za istraživanje i inovacije uvrstio tužiteljevo ime na popis članova ugovornog osoblja radi sklapanja ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje zato što je tužiteljev rad dosegnuo najdulje razdoblje trajanja od tri godine predviđeno za obavljanje funkcija člana ugovornog osoblja u toj glavnoj upravi. Nakon toga je tužitelj s društvom R. potpisao ugovore o radu preko društva za privremeno zapošljavanje i u okviru tih ugovora radio u Komisijinu GU‑u za istraživanje i inovacije, i to u početnom razdoblju od 1. veljače do 31. srpnja 2013., a potom u daljnjem razdoblju od 1. do 13. rujna 2013.
U tom pogledu, s jedne strane, valja istaknuti da je Opći sud već presudio da položaj zaposlenika društva za privremeno zapošljavanje, koji su ustupljeni institucijama Unije ne odgovara okolnosti „koj[a] proizlaz[i] iz rada za […] međunarodnu organizaciju” u smislu članka 4. stavka 1. točke (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2002., Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
, t.
4.
,
6.
,
21.
,
32.
i
52.
do
58.
). Naime, taj rad preko društva za privremeno zapošljavanje obilježava trostrani odnos između radnika, vanjskog društva te institucije ili tijela Unije koji podrazumijeva sklapanje dvaju ugovora: prvog ugovora između društva za privremeno zapošljavanje i institucije ili tijela Unije te drugog ugovora između radnika zaposlenog kod društva za privremeno zapošljavanje i društva za privremeno zapošljavanje (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2002., Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
, t.
53.
). Stoga taj odnos obilježava prisutnost privatnog društva za privremeno zapošljavanje koje dobit ostvaruje ustupajući radnika instituciji Unije ili ga raspoređujući na ispunjavanje određenih zadaća u toj instituciji ili za njezin račun. Zbog uključivanja tih vanjskih društava kao posrednika ne može se zaključiti da postoji izravna pravna veza između zainteresirane osobe i institucije ili tijela Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 19. lipnja 2007., Asturias Cuerno/Komisija,
T‑473/04
,
EU:T:2007:184
, t.
50.
).
S druge strane, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi, glede različitih odredbi članka 4. stavka 1. Priloga VII. Pravilniku o osoblju, izraz „okolnosti koje proizlaze iz rada za […] međunarodnu organizaciju”, koji se nalazi u članku 4. stavku 1. točki (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, ima puno širi doseg nego tekst „rad u […] međunarodnoj organizaciji”, koji se nalazi u članku 4. stavku 1. točki (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (presuda od 3. svibnja 2001., Liaskou/Vijeće,
T‑60/00
,
EU:T:2001:129
, t.
47.
).
Sudska praksa navedena u točki 68. ove presude primjenjuje se u ovom slučaju jer predmetno razdoblje rada preko društva za privremeno zapošljavanje također obilježava postojanje trostranog odnosa između tužitelja, vanjskog društva R. i Komisije. Stoga se zbog uključivanja društva R., s kojim je tužitelj potpisao ugovore o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, ne može zaključiti da postoji izravna pravna veza između tužitelja i Komisije tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje.
Osim toga, kao što to Komisija ističe, sudska praksa navedena u točki 68. ove presude nameće se u ovom predmetu tim više što je tužiteljev položaj obuhvaćen člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju čiji izraz „rad u nekoj međunarodnoj organizaciji” ima uži doseg nego izraz korišten u članku 4. stavku 1. točki (a) Priloga VII. Pravilniku o osoblju, a kao što je navedeno u točki 69. ove presude. Prema tome, ne može se zaključiti da je razdoblje rada preko društva za privremeno zapošljavanje, koji je zasnovan na ugovorima o radu između tužitelja i društva privatnog prava, odgovaralo radu „u međunarodnoj organizaciji”.
Ova pravna ocjena o radu preko društva za privremeno zapošljavanje ne može se dovesti u pitanje tužiteljevom argumentacijom da u ovom slučaju postoji izravni odnos podređenosti između Komisije i njega samog, a koji proizlazi iz nezakonitosti ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje s aspekta mjerodavnog belgijskog prava i činjenice da u okviru tih ugovora Komisija nije „korisnik” u smislu belgijskog prava, nego njegov „poslodavac”.
U tom pogledu valja prije svega zaključiti da predmet ove tužbe uopće nije ispitivanje navodne nezakonitosti ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, koju tužitelj osim toga nije isticao pred nadležnim belgijskim sudovima, nego se odnosi samo na odluku kojom je tužitelju uskraćena naknada za život u inozemstvu prilikom njegova stupanja u službu u INEA‑u.
Stoga odmah valja zaključiti da tužiteljeva argumentacija o navodnim nezakonitostima ugovorâ o radu preko društva za privremeno zapošljavanje jest bespredmetna za potrebe poništenja pobijane odluke (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 9. lipnja 2009., Nardin/Parlament,
F‑12/08
,
EU:F:2009:57
, t.
38.
).
Potom treba istaknuti da u okviru rada preko društva za privremeno zapošljavanje odnos između tužitelja i Komisije obilježava „isključivo činjenični” odnos zato što je društvo za privremeno zapošljavanje ono koje ima pravnu mogućnost izvršavati ovlasti poslodavca nad radnikom zaposlenim kod društva za privremeno zapošljavanje i koje je zapravo na korisnika prenijelo izvršavanje jednog dijela tih ovlasti tijekom razdoblja u kojem je radnik ustupljen (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2002., Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
, t.
57.
). Okolnost, da se tužitelj koristio Komisijinim internim obukama tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje, ne može tu ocjenu dovesti u pitanje jer se te obuke mogu razmatrati samo na razini tog
de facto
odnosa između tužitelja i Komisije.
Osim toga, čak i ako se prizna da je tužitelj primao naloge izravno od Komisije, ta okolnost i dalje odgovara naravi rada preko društva za privremeno zapošljavanje i u skladu je s trostranim odnosom opisanim u točki 68. ove presude (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2002., Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
, t.
65.
).
Isto tako, okolnost da je Komisija mogla izabrati ili potvrditi osobu tužitelja i da su taj odabir ili potvrda bili preduvjet da se tužitelja zaposli preko društva za privremeno zapošljavanje ne utječe na pravnu ocjenu o radu preko društva za privremeno zapošljavanje prema mjerodavnom nacionalnom pravu i predmetnim ugovorima te ne sprečava, među ostalim, da poslodavac bude pravna osoba s kojom je ugovor o radu sklopljen, a ne institucija u kojoj radi (vidjeti u tom smislu presudu od 11. rujna 2002., Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
, t.
66.
i navedenu sudsku praksu).
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, valja zaključiti da je tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje tužitelj bio u izravnom pravnom odnosu podređenosti s društvom za privremeno zapošljavanje s kojim je uzastopno bio vezan na temelju ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje.
Slijedom toga, ne može se prihvatiti da tužiteljev položaj potpada pod „rad [..] u […] međunarodnoj organizaciji” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
Prema tome, Komisija je pravilno zaključila da tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje od 1. veljače do 31. srpnja 2013. i od 1. do 13. rujna 2013., tužitelj nije radio u međunarodnoj organizaciji u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
Treći dio u vezi s uobičajenim boravištem
U okviru trećeg dijela prvog i trećeg tužbenog razloga tužitelj tvrdi da je Komisija pogrešno zaključila da je on svoje uobičajeno boravište imao u Belgiji jer je tamo odredio svoje središte interesa za potrebe koje nisu povezane s radom u međunarodnoj organizaciji. Tužitelj smatra da je činjenica da se oženio s belgijskom rezidenticom i da su njegova djeca rođena u Bruxellesu samo posljedica njegova preseljenja u Bruxelles u 2009. za potrebe rada u institucijama Unije na duže razdoblje. Štoviše, tužitelj ističe da je jedino razdoblje tijekom kojeg nije radio u instituciji Unije bio kolovoz 2013. tijekom kojeg je bio prijavljen kao nezaposlena osoba.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Uvodno valja istaknuti, kao što je navedeno u točki 47. ove presude, da je, zato što je tužitelj državljanin zemlje rada, okolnost da je tamo imao svoje uobičajeno boravište, pa makar i u vrlo kratkom trajanju tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja, dovoljna za gubitak prava na naknadu za život u inozemstvu.
Kao što proizlazi iz elemenata u spisu, valja utvrditi da se tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja od 2006. do 2016. tužitelj na osobnom planu registrirao 21. rujna 2007. u talijanskom konzulatu u Bruxellesu. Dana 6. prosinca 2008. oženio se u Bruxellesu s belgijskom državljankom koja je boravila i radila u Bruxellesu i s kojom ima troje djece, rođene u Bruxellesu 2010., 2013. i 2015. Od 18. veljače 2009. tužitelj je upisan u matični ured u Schaerbeeku. Također valja utvrditi da je na profesionalnom planu, od 1. kolovoza 2009. do 31. siječnja 2010., tužitelj radio za Parlament kao akreditirani parlamentarni asistent, a zatim od 1. veljače 2010. do 31. siječnja 2013. za GU za istraživanje i inovacije u svojstvu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove. Od 1. veljače do31. srpnja 2013. te od 1. do 13. rujna 2013. on je s društvom R. sklopio ugovore o radu preko društva za privremeno zapošljavanje i radio kao privremeni službenik u GU‑u za istraživanje i inovacije. Tijekom kolovoza 2013. tužitelj se koristio naknadom za nezaposlenost. Tužitelj je potom radio za Parlament kao član ugovornog osoblja, i to od 16. rujna 2013. do 15. svibnja 2014., a potom za EASME od 16. svibnja 2014. do 15. srpnja 2016. Naposljetku, INEA je tužitelja zaposlila 16. srpnja 2016. kao člana ugovornog osoblja (vidjeti točke 4., 7., 8., 12., 13. i 18. do 20. ove presude).
Komisija je smatrala da činjenične okolnosti spomenute u točki 84. ove presude dokazuju da je tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja tužitelj, kao prvo, uspostavio svoje prebivalište u Belgiji, kao drugo, da je obavljao privatne profesionalne djelatnosti u Bruxellesu kao privremeni službenik i, kao treće, da nije dokazao da je imao uobičajeno boravište izvan Belgije tijekom mjeseca u kojem je bio nezaposlen.
Ovu se analizu ne može opovrgnuti tužiteljevim argumentima.
Naime, elementi tužiteljeva osobnog života, spomenuti u točki 84. ove presude, objektivne su činjenične okolnosti kojima se dokazuje postojanje tužiteljevih trajnih društvenih veza sa zemljom rada. S obzirom na te okolnosti, ne može se zaključiti da je tužitelj dokazao da je njegov boravak u Belgiji tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja bio privremen ili da nije obuhvaćao trajno premještanje stalnog ili uobičajenog središta njegovih interesa.
Štoviše, elementi tužiteljevog osobnog života moraju se uzeti u obzir u vezi s drugim relevantnim činjenicama njegova profesionalnog života, kako su navedene u točki 84. ove presude, jer se na temelju svih tih elemenata može zaključiti da tužitelj nije dokazao da je tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja njegovo boravište bilo uspostavljeno u Belgiji iz razloga koji se odnose samo na rad u državi ili međunarodnoj organizaciji.
Naime, kao što je istaknuto u točki 79. ove presude, ne može se prihvatiti da je tijekom razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje tužiteljev položaj potpadao pod „rad […] u […] međunarodnoj organizaciji” u smislu članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju.
Osim toga, valja podsjetiti da se konkretni razlozi, koji su tužitelja naveli na ostanak u zemlji rada čiji je državljanin, ne moraju uzeti u obzir radi dodjele naknade za život u inozemstvu. Naime, ispitivanje merituma raznih razloga koji su dotičnu osobu naveli da se nastani u zemlji čiji je državljanin nužno se zasniva na subjektivnim ocjenama, što se ne može pomiriti ni s tekstom niti s ciljevima članka 4. stavka 1. točke (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 25. rujna 2014., Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
, t.
56.
do
58.
). Tako subjektivni razlozi koji su tužitelja naveli, s jedne strane, da se oženi i ima djecu u Belgiji u kojoj će neprekinuto boraviti i, s druge strane, da prihvati ugovore o radu preko društva za privremeno zapošljavanje nisu relevantni za ispitivanje pretpostavki za dodjelu naknade za život u inozemstvu.
S obzirom na prethodno navedeno, valja zaključiti da iz elemenata u spisu ne proizlazi da je tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja tužitelj imao uobičajeno i glavno središte svojih interesa izvan Belgije s obzirom na to da je, s jedne strane, on belgijski državljanin, da je neprekinuto boravio u Bruxellesu tijekom cijelog desetogodišnjeg referentnog razdoblja, da se u Bruxellesu oženio s belgijskom državljankom s kojom ima troje djece, također rođene u Bruxellesu, i da je, s druge strane, u toj zemlji obavljao privatnu profesionalnu djelatnost tijekom jednog dijela tog razdoblja. Osim toga, mora se utvrditi da tužitelj nije dokazao da je tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja njegovo boravište bilo uspostavljeno u Belgiji iz razloga koji se odnose samo na rad u državi ili međunarodnoj organizaciji.
Proizlazi da je osim činjenice višegodišnjeg boravljenja u Bruxellesu tužitelj dokazao namjeru da tomu pripiše kontinuitet koji je rezultat činjenice da je tamo uspostavio stalno ili uobičajeno središte svojih interesa.
Stoga je Komisija pravilno zaključila da tužitelj nije dokazao da je tijekom desetogodišnjeg referentnog razdoblja imao svoje uobičajeno boravište izvan države rada, to jest Belgije čiji je državljanin.
Proizlazi da pobijana odluka nije zahvaćena pogreškama i povredama koje je tužitelj naveo u okviru prvog i trećeg tužbenog razloga.
S obzirom na prethodno navedeno, valja prvi i treći tužbeni razlog odbiti kao neosnovane, pri čemu nije nužno ispitati pitanje nedopuštenosti spomenuto u točki 42. ove presude jer je sudac Unije ovlašten procijeniti, u skladu s okolnostima svakog slučaja, opravdava li pravilno sudovanje odbijanje kao neosnovane tužbe ili tužbenog razloga bez prethodnog odlučivanja o njegovoj dopuštenosti (presuda od 11. srpnja 2014., DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija,
T‑533/10
,
EU:T:2014:629
, t.
170.
).
Drugi tužbeni razlog koji se temelji na zlouporabi ovlasti
U okviru drugog tužbenog razloga tužitelj ističe u biti da je njegovo zapošljavanje u GU‑u za istraživanje i inovacije kao radnika zaposlenog preko društva za privremeno zapošljavanje zlouporaba ovlasti od strane Komisije.
Tužitelj smatra da je Komisija zloupotrijebila ovlasti jer je pogrešno primijenila belgijski zakon na području ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje tako što je navedeni zakon upotrijebila u svrhe različite od onih zbog kojih je donesen. Naime, Komisijin cilj prilikom sklapanja ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje s članovima ugovornog osoblja za pomoćne poslove bio je izbjeći gubitak osposobljenog osoblja koje je neophodno za nesmetano funkcioniranje glavnih uprava. Taj je cilj bio u suprotnosti s belgijskim pravom i njime se htjelo status člana ugovornog osoblja zamijeniti prekarnim ugovornim okvirom u kojem bi radno mjesto, poslodavac i zaposlenik ostali isti. Koristeći taj status prekarnog radnika radi zaobilaženja tužiteljevih individualnih materijalnih prava, Komisija je zloupotrijebila ovlasti.
Osim toga, tužitelj tvrdi da je Komisija zloupotrijebila ovlasti tako što ga je prisilila na potpisivanje uzastopnih ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje radi obavljanja istog rada koji je prije obavljao u GU‑u za istraživanje i inovacije kao član ugovornog osoblja za pomoćne poslove i potom se poslužila tim ugovorima radi izbjegavanja njegovih individualnih materijalnih prava prilikom njegova ponovnog zapošljavanja u INEA‑i. Potpisivanje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje bilo je „obvezatno” za tužitelja i njegove suradnike u istom položaju jer je, s jedne strane, to bila jedinstvena prilika da ne izgube posao u institucijama Unije a, s druge strane, im je zajamčeno da će se vratiti na svoje ugovorno radno mjesto nakon što se usvoji reforma Pravilnika o osoblju.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Valja podsjetiti da se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, pojam zlouporabe ovlasti odnosi na situaciju u kojoj je upravno tijelo iskoristilo svoje ovlasti za svrhu koja nije ona za koju su joj dodijeljene. Odluka predstavlja zlouporabu ovlasti samo ako na temelju objektivnih, mjerodavnih i usklađenih pokazatelja proizlazi da je to bio njezin cilj. Osim toga, u slučaju više ciljeva koji se žele postići, čak i ako razlozi za donošenje odluke uz valjane razloge uključuju i nevaljan razlog, takva odluka ne predstavlja zlouporabu ovlasti s obzirom na to da ne dokida glavni cilj (vidjeti presudu od 13. prosinca 2017., Oltis Group/Komisija,
T‑497/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:895
, t.
52.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom se slučaju mora utvrditi da između odluke o korištenju ugovorâ o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, s jedne strane, i odluke o utvrđivanju tužiteljevih individualnih materijalnih prava prilikom njegova stupanja u službu u INEA‑i nema nikakve uzročne veze. Naime, radi se o različitim odlukama koje su donijeli različiti subjekti i to na temelju zasebnih zakonskih odredbi koje slijede vlastite ciljeve. Osim toga, po isteku razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje uopće nije bilo izvjesno da će se tužitelj zaposliti kao dužnosnik ili službenik institucije ili tijela Unije i da će slijedom toga biti nužno donijeti odluku o pravu na naknadu za život u inozemstvu jer se u tim okolnostima ne može uspostaviti nikakva veza između predmetnih odluka.
Stoga se za tužiteljeve nepotkrijepljene navode, osobito glede navodnog korištenja rada preko društva za privremeno zapošljavanje da se izbjegne određivanje njegovih individualnih materijalnih prava u slučaju da ga institucije ili tijela Unije u budućnosti odluče zaposliti, ne može smatrati da čine objektivne, mjerodavne i usklađene pokazatelje za to da je pobijana odluka donesena u svrhe različite od onih koje se odnose na analizu tužiteljevih individualnih materijalnih prava u vezi s naknadom za život u inozemstvu.
Osim toga, tužiteljeva tvrdnja, da je Komisija zloupotrijebila ovlasti prisilivši ga na potpisivanje ugovora o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, uopće nije potkrijepljena. U tom je pogledu dovoljno zaključiti, kao što proizlazi iz točaka 11. i 12. ove presude, da stvaranje profila kod društva R. i potpisivanje ugovora s tim društvom o radu preko društva za privremeno zapošljavanje kao i istek tih ugovora 13. rujna 2013. jesu posljedica samo tužiteljeve volje i njegovih odluka glede njegovog profesionalnog života.
Prema tome, drugi tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Četvrti tužbeni razlog koji se temelji na povredi tužiteljevih legitimnih očekivanja i načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i stečenih prava
U okviru četvrtog tužbenog razloga tužitelj u biti tvrdi da ima stečeno pravo na primjenu pretpostavki za dodjelu naknade za život u inozemstvu zato što se njegov činjenični položaj nije promijenio od njegova prvog stupanja u službu u instituciji Unije u kolovozu 2009., što je uvijek radio za međunarodnu organizaciju i što u Belgiji nikada nije odredio svoje uobičajeno boravište kako bi tamo uspostavio svoje središte interesa za potrebe različite od svojeg rada u međunarodnoj organizaciji.
U tom pogledu tužitelj naglašava da izmjenom svoje analize o pravu na naknadu za život u inozemstvu Komisija krši njegova stečena prava glede učinaka povezanih s ugovorom o radu preko društva za privremeno zapošljavanje, a koji je u to vrijeme Komisija dogovorila u interesu službe. Tužitelj i njegovi suradnici su upravo zato što su njihova prava bila dogovorena i morala biti očuvana prihvatili privremeno zaposlenje kao radnici zaposleni preko društva za privremeno zapošljavanje.
Osim toga, tužitelj smatra da je Komisijina analiza glede razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje bila pogrešna jer je ona to razdoblje smatrala uzrokom za isključenje iz prava na naknadu za život u inozemstvu predviđenog u članku 4. Priloga VII. Pravilniku o osoblju. Unatoč njegovu dvostrukom državljanstvu, u vezi s kojim je uvijek bio otvoren, te unatoč njegovu braku i rođenju njegove djece u Bruxellesu, Belgija se nikad nije smatrala njegovim boravištem i trajnim središtem njegovih interesa, osim u pogledu njegova rada u institucijama i tijelima Unije. Tako, šest mjeseci koji odgovaraju razdoblju rada preko društva za privremeno zapošljavanje ne mogu izmijeniti tu definiciju njegova uobičajenog boravišta. Osim toga, okolnosti koje su utvrđene da mu se dodijeli naknada za život u inozemstvu iste su kao i one koje se sada tumače u vezi s njim jer je Komisija „preokrenula” analizu spisa i ispustila sve okolnosti koji su opravdavale njegovo zapošljavanje kao radnika zaposlenog kod društva za privremeno zapošljavanje.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Valja podsjetiti da su prema već ustaljenoj sudskoj praksi pretpostavke za pravo na pozivanje na načelo zaštite legitimnih očekivanja jasne, bezuvjetne i dosljedne garancije iz ovlaštenih i pouzdanih izvora koje nadležna tijela Unije osiguravaju zainteresiranoj osobi (vidjeti presudu od 13. lipnja 2013., HGA i dr./Komisija,
C‑630/11 P do C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
, t.
132.
i navedenu sudsku praksu).
Iz dokaznih elemenata podnesenih Općem sudu proizlazi da se u ovom slučaju nije mogla dokazati nikakva jasna, bezuvjetna i dosljedna garancija koja potječe iz institucije, tijela, ureda ili agencije Unije glede dodjele tužitelju prava na naknadu za život u inozemstvu. U tom pogledu dovoljno je zaključiti da je pobijana odluka donesena nakon odluke Parlamenta koja je spomenuta u točki 24. ove presude i kojom je tužitelju već uskraćeno pravo na naknadu za život u inozemstvu.
Naime, iz elemenata u spisu proizlazi da je tužitelj imao pravo na naknadu za život u inozemstvu prije razdoblja rada preko društva za privremeno zapošljavanje, ali da mu je pravo na tu naknadu uskraćeno nakon tog razdoblja. Konkretno, iz točaka 24. do 26., 28. i 29. ove presude proizlazi da mu je naknada za život u inozemstvu bila uskraćena u okviru njegova ugovora s Parlamentom za razdoblje od 16. rujna 2013. do 15. svibnja 2014. i da je odluka donesena po osnovi povrata preplaćenih iznosa radi vraćanja naknade koja mu je bila dodijeljena prilikom sklapanja njegova ugovora s EASME‑om za razdoblje od 16. svibnja 2014. do 15. srpnja 2016.
Osim toga, u okolnostima ovog slučaja i zbog prekida između raznih ugovora između tužitelja i institucija i tijela Unije spomenutih u točkama 7., 8. i 18. do 20. ove presude, tužiteljeva novčana prava, uključujući pravo na naknadu za život u inozemstvu, treba utvrditi prilikom svakog stupanja u službu (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2012., Grazyte/Komisija,
F‑76/11
,
EU:F:2012:173
, t.
45.
do
47.
). Slijedom toga, referentno razdoblje kao i činjenice relevantne za ispitivanje pretpostavki predviđenih člankom 4. stavkom 1. točkom (b) Priloga VII. Pravilniku o osoblju različiti su za svaki ugovor. U tim se okolnostima tužitelj prilikom svojeg stupanja u službu u INEA‑i ne može pozivati ni na prethodne odluke u vezi s naknadom za život u inozemstvu niti slijedom toga na povredu stečenih prava.
Proizlazi da pobijanom odlukom nisu povrijeđena tužiteljeva legitimna očekivanja i načela zaštite legitimnih očekivanja, pravne sigurnosti i stečenih prava. Prema tome, četvrti tužbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Imajući u vidu sve prethodno navedeno, tužbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da je Komisija postavila zahtjev da se tužitelju naloži snošenje troškova i da on nije uspio u postupku, tužitelju se nalaže snošenje troškova.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Alessandru Quadriju di Cardanu nalaže se snošenje troškova.

Prek
Schalin
Costeira
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. srpnja 2018.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski