CELEX: 62016TJ0233
Recurs
Funcție publică
Agenți temporari
Contract pe perioadă determinată însoțit de o clauză de reziliere în ipoteza în care numele agentului nu este înscris în lista de rezervă a următorului concurs general
Rezilierea contractului în temeiul clauzei de reziliere
Recalificarea unui contract pe perioadă determinată drept un contract pe perioadă nedeterminată
Autoritate de lucru judecat
Clauza 5 alineatul (1) din Acordul‑cadru încheiat de CES, UNICE și CEEP cu privire la munca pe perioadă determinată
Obligația de motivare

)
Prin recursul formulat în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, reclamantul, domnul José Luis Ruiz Molina, solicită anularea Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera a treia) din 2 martie 2016, Ruiz Molina/OAPI (F‑60/15, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:F:2016:28
), prin care Tribunalul Funcției Publice i‑a respins cererea de anulare a deciziei președintelui EUIPO din 4 iunie 2014 prin care se pune capăt contractului său de agent temporar la sfârșitul unei perioade de preaviz de șase luni.
Situația de fapt
Situația de fapt este prezentată la punctele 13-29 din hotărârea atacată după cum urmează:
„13
Reclamantul a intrat în funcție la [EUIPO] la data de 16 iulie 2001 și a beneficiat, începând cu 16 iulie 2002, de un contract de agent temporar în temeiul articolului 2 litera (a) din RAA, în vigoare la acea dată, pentru o perioadă prevăzută inițial de patru ani, adică până la data de 15 iulie 2006.
[
omissis
]
Ca urmare a participării sale la una dintre procedurile de selecție internă în domeniul «proprietății industriale» și ținând seama de poziția sa în clasament, reclamantului i s‑a propus și a acceptat, cu efect de la 1 iunie 2005, un act adițional la contractul de agent temporar. Articolele 4 și 5 din contractul respectiv au fost astfel modificate, contractul său devenind un «contract […] încheiat pentru o perioadă nedeterminată cu o clauză de reziliere», în conformitate cu noul articol 4.
Articolul 5 din contractul de agent temporar astfel modificat prevedea următoarele:
«Prezentul contract va fi reziliat în condițiile prevăzute la articolul 47 din [RAA] în caz de neînscriere [a numelui] agentului în lista de rezervă a următorului concurs general din grupa sa de funcți[i] cu o specializare în proprietate industrială organizat de [Oficiul European pentru Selecția Personalului]. Prezentul contract va fi de asemenea reziliat în cazul în care agentul nu va accepta o ofertă de recrutare ca funcționar în cadrul grupei de funcții propuse de [EUIPO] imediat după publicarea listei de rezervă a concursului menționat.
Pe de altă parte, [EUIPO] își rezervă dreptul de a rezilia prezentul contract pentru orice alt motiv prevăzut la articolele 47-50 din [RAA], în temeiul condițiilor menționate la aceste articole.
În cazul în care condițiile de reziliere sunt îndeplinite, prezentul contract va înceta de drept la sfârșitul unei perioade de preaviz, conform articolului 47 literele (c) și (i) din [RAA].»
[
omissis
]
La data de 19 decembrie 2007, directorul departamentului de resurse umane al [EUIPO] l‑a informat pe reclamant că concursurile generale OHIM/AD/02/07 și OHIM/AST/02/07 se numărau printre cele vizate de clauza de reziliere prevăzută la articolul 5 din contractul său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005.
Reclamantul s‑a prezentat la concursul general OHIM/AST/02/07, însă [numele său] nu a fost înscris în lista de rezervă. Contractul acestuia a fost reziliat printr‑o decizie din 12 martie 2009, cu efect din seara zilei de 15 septembrie 2009 (denumită în continuare «decizia din 12 martie 2009»).
Reclamantul a introdus o reclamație împotriva deciziei din 12 martie 2009. Întrucât reclamația sa a fost respinsă, acesta a atacat decizia menționată în cadrul unei acțiuni colective formulate împreună cu alți 13 agenți temporari și foști agenți temporari ai [EUIPO], înregistrată la grefa Tribunalului sub numărul de referință F‑102/09.
Acțiunea colectivă înregistrată sub numărul de referință F‑102/09 a determinat pronunțarea Hotărârii din 15 septembrie 2011, Bennett și alții/OAPI (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
, denumită în continuare «Hotărârea Bennett II»). În această hotărâre, Tribunalul a estimat, pe de o parte, că, în pofida dispozițiilor articolului 4, contractul reclamantului, astfel cum a fost modificat cu efect de la 1 iunie 2005, nu putea fi calificat drept un contract pe perioadă nedeterminată, care se caracterizează prin stabilitatea locului de muncă (Hotărârea Bennett II, punctul 86), și, pe de altă parte, că modificarea introdusă la 1 iunie 2005 în contractul său de agent temporar prin adăugarea unei clauze de reziliere trebuia să fie interpretată ca o primă reînnoire a contractului său pe perioadă determinată, în temeiul articolului 2 litera (a) din RAA (Hotărârea Bennett II, punctul 120). Prin aceeași hotărâre, Tribunalul a respins acțiunea în ceea ce îl privea pe reclamant și, în consecință, nu a dispus anularea deciziei din 12 martie 2009.
Anterior, în cadrul unei alte acțiuni colective, înregistrată la grefa Tribunalului sub numărul de referință F‑19/08, la care reclamantul a luat de asemenea parte și care a determinat pronunțarea Hotărârii din 2 iulie 2009, Bennett și alții/OAPI (
F‑19/08
,
EU:F:2009:75
, denumită în continuare «Hotărârea Bennett I»), Tribunalul, după ce a constatat că concursurile OHIM/AD/02/07 și OHIM/AST/02/07 au fost organizate doar în vederea recrutării a patru asistenți și, respectiv, a unui singur administrator, a apreciat la punctul 116 din hotărârea respectivă următoarele:
«[P]ropunând unui număr de 31 de agenți, care participaseră cu succes la proceduri de selecție interne, un contract de agent temporar pe perioadă nedeterminată, cu o clauză de reziliere aplicabilă numai în cazul în care persoanele interesate nu ar fi înscrise într‑o listă de rezervă întocmită în urma unui concurs general cu specializare în proprietate industrială, a cărui organizare fusese anunțată chiar de președinte pentru anul 2007 sau 2008, [EUIPO] s‑a angajat în mod clar să mențină persoanele interesate cu titlu permanent în cadrul agenției, cu condiția ca acestea să figureze pe o astfel de listă de rezervă. În aceste condiții, limitând în total la cinci numărul posturilor vacante, în timp ce persoanele interesate erau în număr de [treizeci și unu], și limitând numărul laureaților înscriși în listele de candidați eligibili întocmite în urma [concursurilor OHIM/AD/02/07 și OHIM/AST/02/07], care erau, în plus, concursuri generale, la numărul exact de posturi vacante, [EUIPO] a redus în mod radical și obiectiv șansele reclamanților, în ansamblul lor, de a evita clauza de reziliere și, prin urmare, a golit angajamentele contractuale asumate față de personalul său temporar de o parte a conținutului lor.»
[
omissis
]
În urma Hotărârilor Bennett I și Bennett II, [EUIPO] și reclamantul au semnat, la data de 1 decembrie 2011, un «protocol de reîncadrare în funcție», care prevedea «reîncadrarea» reclamantului în cadrul contractului său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, articolul 5 din contract rămânând neschimbat, iar articolul 4 fiind suprimat (denumit în continuare «protocolul de reîncadrare»); prin același protocol, [EUIPO] a reîncadrat în mod efectiv reclamantul în funcția sa începând cu 1 decembrie 2011.
[
omissis
]
La data de 28 noiembrie 2013, președintele [EUIPO] a informat reclamantul că, dată fiind publicarea anunțului de concurs în cauză, «clauza [de reziliere prevăzută la articolul 5 din contractul său de agent temporar] a[r] fi considerată [ca producând efecte] dacă numele [său] nu [figura] […] în liste[le] de rezervă ale […] concursurilor [generale OHIM/AD/01/13 și OHIM/AST/02/13]».
Reclamantul a participat la concursul general OHIM/AST/02/13 (denumit în continuare «concursul în cauză»), dar [numele său] nu a fost înscris în lista de rezervă. Contractul său de agent temporar a fost reziliat printr‑o decizie din 4 iunie 2014, cu efect de la sfârșitul unei perioade de preaviz de șase luni începând din aceeași zi, și anume de la 3 decembrie 2014 (denumită în continuare «decizia atacată»).
La data de 4 septembrie 2014, reclamantul a introdus o reclamație împotriva deciziei atacate, care a fost respinsă la 12 ianuarie 2015.”
Procedura în primă instanță și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului Funcției Publice la 22 aprilie 2015, reclamantul a introdus o acțiune care a fost înregistrată sub numărul F‑60/15, având ca obiect anularea deciziei președintelui EUIPO din 4 iunie 2014 de reziliere a contractului său de agent temporar la sfârșitul unei perioade de preaviz de șase luni.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a respins acțiunea și a obligat reclamantul să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, jumătate din cele efectuate de EUIPO.
Mai întâi, Tribunalul Funcției Publice a amintit că „protocolul de reîncadrare [pe care EUIPO și reclamantul l‑au semnat la 1 decembrie 2011] prevedea reîncadrarea reclamantului în cadrul contractului său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, în gradul și în treapta pe care acesta le deținea la data la care contractul fusese reziliat, și anume seara zilei de 15 septembrie 2009”, și că, prin același protocol, EUIPO „se angaja să reconstituie cariera reclamantului de la aceeași dată și să îi plătească diferența dintre ceea ce acesta ar fi perceput între 16 septembrie 2009 și 30 noiembrie 2011 dacă contractul său nu ar fi fost reziliat și ceea ce a perceput efectiv în aceeași perioadă”. Acesta a estimat că, „în aceste condiții, astfel cum rezult[a] în mod explicit din articolul 1 [din protocolul amintit], trebui[a] să se considere că decizia din 12 martie 2009 fusese retrasă prin protocolul menționat și că reclamantul fusese repus retroactiv în executarea contractului său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, începând cu data de la care decizia de reziliere își produce efectele, și anume din seara zilei de 15 septembrie 2009”. De asemenea, acesta a considerat că, „întrucât contractu[l] de agent temporar al reclamantului, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, trebuia să fie interpretat […] ca o primă reînnoire a contractului său de agent temporar pe perioadă determinată în sensul articolului 2 litera (a) din RAA, reclamantul nu [ar fi putut] susține că decizia atacată [încălcase] dispozițiile articolului 8 alineatul (1) din RAA pentru motivul că [acest protocol] ar fi constituit a doua reînnoire a contractului său cu [EUIPO]” (hotărârea atacată, punctul 39).
În continuare, Tribunalul Funcției Publice a subliniat că „Acordul‑cadru [CES, UNICE și CEEP cu privire la munca pe perioadă determinată, încheiat la 18 martie 1999, pus în aplicare prin Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999], nu prive[a] condițiile de reziliere a contractelor pe perioadă determinată sau nedeterminată, ci condițiile de utilizare a contractelor respective, în conformitate cu clauza 1 litera (b)”, și că „clauza 5 alineatul 1 litera (a) din acordul‑cadru menționa[t] nu [ar fi putut] fi invocată direct împotriva deciziei atacate, care nu a[vea] ca obiect și nici ca efect reînnoirea contractului de muncă al reclamantului la [EUIPO] și, [în consecință, nu ar fi putut] fi, în sine, contrară dispozițiilor [acestui] acord‑cadru” (hotărârea atacată, punctul 45).
În plus, în ceea ce privește presupusa nelegalitate a protocolului de reîncadrare pe care EUIPO și reclamantul l‑au semnat la 1 decembrie 2011 (denumit în continuare „protocolul de reîncadrare din 1 decembrie 2011”), în sensul că ar fi fost contrar dispozițiilor Acordului‑cadru CES, UNICE și CEEP cu privire la munca pe perioadă determinată, încheiat la 18 martie 1999, pus în aplicare prin Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 (
JO 1999, L 175, p. 43
, Ediție specială, 05/vol. 005, p. 129, denumit în continuare „acordul‑cadru”), Tribunalul Funcției Publice a amintit că, prin protocolul în discuție, reclamantul a fost reîncadrat în contractul său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, și că „[a]cest ultim contract […] trebuia interpret[at] ca o primă reînnoire a contractului său de agent temporar pe perioadă determinată în sensul articolului 2 litera (a) din RAA, adoptat în temeiul articolului 8 din RAA, care urmăr[ea] să limiteze recurgerea la contracte de agent temporar succesive și se număr[a] printre măsurile prevăzute la clauza 5 alineatul 1 din acordul‑cadru menționat, de natură să împiedice abuzurile care rezultă din utilizarea contractelor sau a raporturilor de muncă pe perioadă determinată succesive” (hotărârea atacată, punctul 46).
În sfârșit, Tribunalul Funcției Publice a subliniat că, „de vreme ce decizia de reziliere a contractului precedent al reclamantului cu [EUIPO] nu a fost anulată de Tribunal, reîncadrarea reclamantului în temeiul protocolului de reîncadrare [din 1 decembrie 2011] a [fost] efectuată exclusiv la inițiativa administrației” și că „[o] astfel de reîncadrare a reclamantului în cadrul organelor [EUIPO], în condițiile în care relația de muncă fusese întreruptă timp de peste doi ani, nu [ar fi putut] fi calificată drept abuzivă în conformitate cu clauza 1 litera (b) din acordul‑cadru” (hotărârea atacată, punctul 46).
Procedura în fața Tribunalului și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 12 mai 2016, reclamanta a introdus prezenta acțiune.
[
omissis
]
Reclamantul solicită Tribunalului:
—
anularea hotărârii atacate;
—
în consecință, admiterea concluziilor formulate în primă instanță și anularea deciziei președintelui EUIPO din 4 iunie 2014 de reziliere a contractului său de agent temporar la sfârșitul unei perioade de preaviz de șase luni;
—
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată efectuate în cele două proceduri.
EUIPO solicită Tribunalului:
—
respingerea recursului;
—
cu titlu subsidiar, confirmarea admiterii concluziilor formulate în primă instanță;
—
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
[
omissis
]
Cu privire la primul și la al doilea motiv, întemeiate pe încălcarea articolului 8 din RAA și pe încălcarea autorității de lucru judecat a Hotărârii din 15 septembrie 2011, Bennett și alții/OAPI (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
)
Primele două motive invocate de reclamant se întemeiază pe încălcarea articolului 8 din RAA și, respectiv, pe încălcarea autorității de lucru judecat a Hotărârii din 15 septembrie 2011, Bennett și alții/OAPI (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
).
[
omissis
]
Primele două motive implică examinarea, pe de o parte, a aspectului dacă Tribunalului Funcției Publice a săvârșit o eroare atunci când a considerat că decizia de reziliere din 12 martie 2009 făcuse obiectul unei revocări și, pe de altă parte, dacă a evaluat corect consecințele juridice ale revocării respective.
În primul rând, trebuie să se examineze dacă revocarea deciziei de reziliere din 12 martie 2009 era posibilă din punct de vedere juridic.
Primo
, rezultă din jurisprudență că revocarea cu titlu retroactiv a unui act administrativ legal care a conferit drepturi subiective sau avantaje similare este contrară principiilor generale de drept (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 septembrie 1983, Verli‑Wallace/Comisia,
159/82
,
EU:C:1983:242
, punctul
, și Hotărârea din 5 decembrie 2000, Gooch/Comisia,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
, punctul
).
Secundo
, în ceea ce privește actele administrative ilegale, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă din principiile generale de drept al Uniunii că administrația este în principiu autorizată să revoce cu efect retroactiv un act administrativ favorabil adoptat în mod nelegal (a se vedea în acest sens Hotărârea din 20 noiembrie 2002, Lagardère și Canal+/Comisia,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, punctele
-
, și Hotărârea din 15 aprilie 2011, IPK International/Comisia,
T‑297/05
,
EU:T:2011:185
, punctul
), dar că revocarea retroactivă a unui act care a conferit drepturi în beneficiul destinatarului său este în general supusă unor condiții foarte stricte (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 martie 1978, Herpels/Comisia,
54/77
,
EU:C:1978:45
punctul 38). De fapt, deși trebuie să se recunoască fiecărei instituții a Uniunii care constată că actul pe care tocmai l‑a adoptat este afectat de o nelegalitate dreptul de a‑l putea revoca cu efect retroactiv într‑un termen rezonabil, acest drept poate să fie limitat de necesitatea de a respecta încrederea legitimă a beneficiarului actului, care s‑ar fi putut întemeia pe legalitatea acestuia (Hotărârea din 26 februarie 1987, Consorzio Cooperative d'Abruzzo/Comisia,
15/85
,
EU:C:1987:111
, punctele
-
, Hotărârea din 20 iunie 1991, Cargill/Comisia,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
, punctul
, și Hotărârea din 17 aprilie 1997, de Compte/Parlamentul,
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
, punctul
). O astfel de decizie este de asemenea subordonată condiției ca aceasta să nu încalce principiul securității juridice (a se vedea Hotărârea din 5 martie 2003, Ineichen/Comisia,
T‑293/01
,
EU:T:2003:55
, punctul
).
Tertio
, rezultă în esență din Hotărârea din 16 decembrie 2010, Athinaïki Techniki/Comisia (
C‑362/09 P
,
EU:C:2010:783
, punctul
), că condițiile stricte, prevăzute în Hotărârea din 9 martie 1978, Herpels/Comisia (
54/77
,
EU:C:1978:45
), în Hotărârea din 26 februarie 1987, Consorzio Cooperative d'Abruzzo/Comisia (
15/85
,
EU:C:1987:111
), și în Hotărârea din 17 aprilie 1997, de Compte/Parlamentul (
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
), în care poate opera revocarea retroactivă a unui act administrativ nelegal generator de drepturi subiective nu sunt relevante în ipoteza în care actul respectiv nu constituie, în ceea ce îl privește pe destinatarul său, un act generator de drepturi, ci un act care îl lezează.
În lumina acestei jurisprudențe, Tribunalul consideră că nimic nu împiedică posibilitatea ca revocarea unui act administrativ nelegal sau legal care constituie, în ceea ce îl privește pe destinatarul său, un act care îl lezează și care îi conferă în subsidiar drepturi să poate opera în măsura în care nu aduce atingere încrederii legitime a destinatarului menționat și în care nu se încalcă principiul securității juridice.
Or, în speță, este necesar să se constate că decizia de reziliere din 12 martie 2009 constituie în esență un act administrativ care îl lezează pe reclamant și că aceasta îi conferă în subsidiar drepturi.
Trebuie de asemenea arătat că, prin semnarea protocolului de reîncadrare din 1 decembrie 2011, reclamantul și‑a dat acordul în ceea ce privește revocarea deciziei de reziliere din 12 martie 2009 și că, în consecință, revocarea în cauză a operat cu respectarea principiului încrederii legitime a reclamantului și în conformitate cu principiul securității juridice amintite în jurisprudența citată la punctul 27 de mai sus. În această privință, articolul 1 din protocolul menționat indică fără ambiguitate că decizia respectivă este revocată.
Prin urmare, Tribunalul Funcției Publice a considerat în mod întemeiat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că decizia de reziliere din 12 martie 2009 a făcut obiectul unei revocări prin protocolul de reîncadrare din 1 decembrie 2011.
În al doilea rând, de vreme ce revocarea deciziei de reziliere din 12 martie 2009 era posibilă din punct de vedere juridic, este necesar să se examineze dacă Tribunalul Funcției Publice nu a săvârșit o eroare de drept la evaluarea consecințelor juridice ale revocării.
Primo
, trebuie arătat că, din momentul în care a fost revocată, decizia de reziliere din 12 martie 2009 este considerată că nu a existat niciodată. Prin urmare, Tribunalul Funcției Publice a considerat în mod întemeiat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că reclamantul a fost repus în mod retroactiv în executarea contractului său de agent temporar, astfel cum a fost modificat la 1 iunie 2005, începând cu data de 15 septembrie 2009. Dispozițiile protocolului de reîncadrare din 1 decembrie 2011 nu fac decât să concretizeze în această privință reîncadrarea reclamantului pe postul ocupat înainte de data de 15 septembrie 2009.
Secundo
, Tribunalul Funcției Publice a estimat, la punctul 39 din hotărârea atacată, că contractul de agent temporar al reclamantului, astfel cum a fost modificat prin actul adițional din 1 iunie 2005, trebuia să fie interpretat ca o primă reînnoire a contractului său de agent temporar pe durată determinată în sensul articolului 2 litera (a) din RAA și a respins teza conform căreia protocolul de reîncadrare din 1 decembrie 2011 constituise a doua reînnoire a contractului menționat.
Acest raționament formulat de Tribunalul Funcției Publice nu cuprinde nicio eroare de drept. Astfel, după cum s‑a menționat la punctul 33 de mai sus, revocarea deciziei de reziliere din 12 martie 2009, concretizată prin protocolul de reîncadrare din 1 decembrie 2011, a avut ca efect repunerea reclamantului în situația în care s‑a aflat înainte de 15 septembrie 2009, iar nu repunerea sa în situația în care nu se afla înainte de această dată și nici, prin urmare, realizarea unei a doua reînnoiri a contractului său pe durată determinată.
[
omissis
]

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera de recursuri)
declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Domnul José Luis Ruiz Molina suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) în prezenta procedură.

Jaeger
Prek
Dittrich
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 27 iunie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.
(
)	Nu sunt reproduse decât punctele din prezenta hotărâre a căror publicare Tribunalul o consideră utilă.