CELEX: 62018CJ0072
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Direktiv 1999/70/EG
Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP
Klausul 4.1
Icke-diskrimineringsprincipen
Den offentliga sektorn för utbildning
Nationell lagstiftning enligt vilken lönetillägg endast kan beviljas lärare som är tillsvidareanställda i egenskap av tjänstemän
Kontraktsanställda lärare med visstidsanställning enligt förvaltningsrättslig lagstiftning
Begreppet objektiva grunder
Egenskaper som är kännetecknande för ställningen som tjänsteman

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet), som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, 1999, s. 43
).
Begäran har framställts i ett mål mellan Daniel Ustariz Aróstegui och Departamento de Educación del Gobierno de Navarra (det regionala utbildningsministeriet i Navarra, Spanien) (nedan kallat ministeriet) avseende avslaget på klagandens ansökan om lönetillägg på grund av grad.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Enligt artikel 1 i direktiv 1999/70 syftar direktivet till ”att genomföra det bilagda ramavtalet, som ingicks mellan de allmänna branschövergripande organisationerna [Europeiska fackliga samorganisationen (EFS), Europeiska industri- och arbetsgivarorganisationen (UNICE) samt Europeiska centrumet för offentliga företag (CEEP)].”
Enligt klausul 1 i ramavtalet är syftet med ramavtalet dels att förbättra kvaliteten på visstidsarbete genom att garantera att principen om icke-diskriminering tillämpas, dels att upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningsavtal eller anställningsförhållanden.
Klausul 3 i ramavtalet har rubriken ”Definitioner” och där anges följande:
”I detta avtal avses med
1.
visstids[ans]tälld
: en person som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som ingåtts direkt mellan en arbetsgivare och en arbetstagare och vars längd fastställts på grundval av objektiva kriterier som att det gäller fram till ett visst datum, till dess en viss uppgift har utförts eller med anledning av en särskild händelse.
2.
jämförbar tillsvidareanställd
: en arbetstagare med ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som gäller tills vidare och som på samma arbetsplats utför samma arbete eller ett liknande arbete, med vederbörlig hänsyn tagen till kvalifikationer/yrkeskunnande. …”
Klausul 4 i ramavtalet har rubriken ”Principen om icke-diskriminering” och där anges följande i punkt 1:
”När det gäller anställningsvillkor, skall visstidsanställda inte behandlas mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder. …”
Spansk rätt.
I artikel 3.1 i Texto Refundido del Estatuto del Personal al Servicio de las Administraciones Públicas de Navarra (den konsoliderade lagen om offentliganställd personal i Navarra), som antogs genom Decreto Foral Legislativo 251/1993 (lagstiftningsdekret 251/1993), av den 30 augusti 1993 (nedan kallat lagstiftningsdekret 251/1993) föreskrivs att:
”Den personal som tjänstgör inom den offentliga förvaltningen i Navarra utgörs av:
a)
ordinarie tjänstemän,
b)
extraanställd personal,
c)
kontraktsanställd personal.”
I artikel 12 i lagstiftningsdekret 251/1993 föreskrivs följande:
”Tjänstemän inom den offentliga förvaltningen i Navarra delas in i följande nivåer, beroende på vilken utbildning som krävs för deras anställning och vilka arbetsuppgifter som de utför …”
I artikel 13 lagstiftningsdekret 251/1993 föreskrivs följande:
”1.   Var och en av de nivåer som avses i föregående artikel omfattar sju lönegrader.
2.   En nyrekryterad tjänsteman placeras i grad 1 inom den aktuella nivån.
3.   En tjänsteman kan successivt flyttas upp från grad 1 till grad 7 inom den aktuella nivån, i enlighet med artikel 16 i denna lag.”
I artikel 16 lagstiftningsdekret 251/1993 föreskrivs följande:
”1.   En tjänsteman kan successivt flyttas upp från grad 1 till grad 7 inom den aktuella nivån, oavsett vilken inriktning hans eller hennes examen, utbildning eller arbetsuppgifter har.
2.   Uppflyttning från en lönegrad till en annan sker varje år enligt följande:
a)
För att flyttas upp från en lönegrad till en annan krävs att personen har tillhört den dittillsvarande lönegraden i minst två år.
b)
En tjänsteman får inte tillhöra en och samma lönegrad i mer än åtta år, såvida inte han eller hon har uppnått lönegrad 7.
c)
Utan hinder av vad som anges i föregående punkter ska 10 procent av tjänstemännen i graderna 1–6 flyttas upp, på grundval av tjänstgöringstid, till den närmast högre lönegraden.
d)
Efter ett meritbaserat uttagningsförfarande, vilket ska genomföras i enlighet med de föreskrifter som utfärdas, får upp till 10 procent av tjänstemännen i graderna 1–6 flyttas upp till den närmast högre lönegraden.”
I den fjärde övergångsbestämmelsen i lagstiftningsdekret 251/1993 föreskrivs följande:
”1. Från och med den 1 januari 1992 och fram till dess att föreskrifter antas om ändring av det nuvarande systemet för lönegrader och tjänstgöringstid enligt artikel 13 i Ley Foral 5/1991, de 26 de febrero, de Presupuestos Generales de Navarra para 1991 [regional lag 5/1991 av den 26 februari 1991 om Navarras allmänna budget] upphävs tillfälligt systemet för uppflyttning mellan lönegrader enligt artikel 16 i denna lag. Från och med det datumet ska uppflyttning ske självständigt för varje tjänsteman, på grundval av tjänstgöringstid i den aktuella lönegraden, enligt följande:
a)
Tjänstemän i lönegraderna 1–6 ska automatiskt flyttas upp till nästa lönegrad efter att ha tjänstgjort sex år och sju månader i den dittillsvarande lägre lönegraden.
b)
Detta nya system ska inledningsvis tillämpas på grundval av den tjänstgöringstid som varje tjänsteman har i den aktuella lönegraden den 31 december 1991. Om en tjänsteman vid den tidpunkten har en tjänstgöringstid som överstiger sex år och sju månader i den aktuella graden, får han eller hon tillgodoräkna sig överskjutande tjänstgöringstid i nästa lönegrad. Beräkningen av denna tjänstgöringstid och dess ekonomiska konsekvenser ska vara tillfällig fram till dess att de pågående domstolstvisterna beträffande extra femårstillägg har avgjorts.
2. Mot denna bakgrund ska personen från och med den dagen vid befordran från en nivå till en annan inom den offentliga förvaltningen, i enlighet med artikel 17 i denna lag, tillfälligt behålla samma lönegrad och tjänstgöringstid i den graden som han eller hon hade på den nivå från vilken han eller hon befordrades.”
I artikel 40.2 i lagstiftningsdekret 251/1993 föreskrivs att tjänstemännens personliga grundlöner utgörs av begynnelselönen motsvarande den nivå där tjänstemannen befinner sig, den lön som motsvarar den lönegrad som vederbörande har uppnått och tjänsteårstillägg. I artikeln anges även att den personliga grundlönen är en förvärvad rättighet som är kopplad till ställningen som tjänsteman.
I artikel 11 i Decreto Foral 68/2009 por el que se regula la contratación de personal en régimen administrativo en las Administraciones Públicas de Navarra (regionalt dekret 68/2009 om kontraktsanställning av personal i den offentliga förvaltningen i Navarra), av den 28 september 2009, i dess lydelse enligt Decreto Foral 21/2017 av den 29 mars 2017 (nedan kallat dekret 68/2009), föreskrivs följande:
”Kontraktsanställd personal enligt förvaltningsrättslig lagstiftning ska uppbära lön som motsvarar den tjänst som han eller hon innehar eller de arbetsuppgifter som han eller hon utför, tjänsteårstillägg samt familjestöd. Lönetillägg på grund av grad tillämpas inte eftersom det utgör personlig grundlön som uteslutande är förbehållen tjänstemän.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Daniel Ustariz Aróstegui kontraktsanställdes för visstidsarbete enligt förvaltningsrättslig lagstiftning som lärare från och med september 2007 av ministeriet. Han har sedan dess tjänstgjort vid olika skolor.
Den 1 juli 2016 ansökte Daniel Ustariz Aróstegui hos utbildningsministeriet om beviljande, med fyra års retroaktiv verkan, av sådant lönegradstillägg som en lärare med tjänstemannaställning och lika lång tjänstgöringstid som hans skulle beviljas med tillämpning av dekret 68/2009.
Den 18 oktober 2016 begärde han omprövning av det tysta avslaget på hans ansökan. Denna begäran avslogs genom regionalt beslut som ministeriet meddelade den 23 december 2016.
Den 28 februari 2017 väckte Daniel Ustariz Aróstegui talan mot sistnämnda beslut vid den hänskjutande domstolen Juzgado Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (förvaltningsdomstol på provinsnivå i Pamplona, Spanien).
Den hänskjutande domstolen uppger att det enda objektiva villkoret enligt det nuvarande rättsliga systemet i Navarro för beviljande av lönegradstillägg är en tjänstgöringstid som övergår sex år och sju månader i den dittillsvarande graden. Uppflyttandet i lönegrad sker således automatiskt på grundval av den tid som förflyter. Den hänskjutande domstolen anger även att, eftersom lönegrader enligt den nationella lagstiftningen betraktas som en karriärsutvecklingsmekanism som endast berör tjänstemän, anses lönegradstillägget vara en personlig lön, vilken är kännetecknande för ställningen som tjänsteman. Denna ställning utgör således ett subjektivt villkor för beviljande av lönegradstillägg.
Daniel Ustariz Aróstegui uppfyller det objektiva villkoret om tjänstgöringstid på sex år och sju månader, men inte det subjektiva villkoret avseende ställning som tjänsteman.
Den hänskjutande domstolen preciserar att det inte föreligger någon skillnad mellan de arbetsuppgifter, den tjänst och de yrkesmässiga skyldigheter som en lärare som är tjänsteman respektive som en lärare som är kontraktsanställd enligt förvaltningsrättslig lagstiftning har. Den hänskjutande domstolen frågar sig emellertid om syftet med lönegradstillägget och dess beskaffenhet kan utgöra ett objektivt skäl som motiverar att kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning ges en mindre förmånlig behandling.
Mot denna bakgrund beslutade Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (förvaltningsdomstol på provinsnivå i Pamplona) att vilandeförklara målet och ställa följande fråga till EU-domstolen:
”Ska klausul 4 i ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP, vilket antagits genom rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999, tolkas så, att den utgör hinder för en nationell bestämmelse, som den som avses i det nationella målet, enligt vilken ett visst lönetillägg inte kan beviljas och betalas ut till personal inom den offentliga förvaltningen i Navarra som tillhör kategorin ’kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning’ – vilka har visstidsanställning – på grund av att detta lönetillägg utgör ersättning vid befordran och utveckling inom en yrkeskarriär som uteslutande är förbehållen personal som tillhör kategorin ’ordinarie tjänstemän’ – vilka har tillsvidareanställning?”
Tolkningsfrågan
Den hänskjutande domstolen har ställt sin fråga för att få klarhet huruvida klausul 4.1 i ramavtalet ska tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken lönetillägg endast kan beviljas tillsvidareanställda lärare med tjänstemannaställning medan kontraktsanställda lärare med visstidsanställning enligt förvaltningsrättslig lagstiftning utesluts från denna förmån.
Det ska erinras om att klausul 4.1 i ramavtalet, när det gäller anställningsvillkor, innehåller ett förbud mot att behandla visstidsanställda mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder.
Vad beträffar det nu aktuella fallet ska det för det första påpekas att Daniel Ustariz Aróstegui kontraktsanställdes av ministeriet som lärare med visstidsanställning enligt förvaltningsrättslig lagstiftning. Det är således utrett att hans situation faller under begreppet visstidsanställd, i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet, jämförd med klausul 3.1 i samma avtal, och följaktligen omfattas av tillämpningsområdet för nämnda bestämmelser.
Vad för det andra rör begreppet anställningsvillkor, i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet, framgår det av domstolens rättspraxis att det avgörande kriteriet för att fastställa om en åtgärd omfattas av detta begrepp är just själva anställningen, det vill säga anställningsförhållandet mellan arbetstagaren och arbetsgivaren (dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har slagit fast att detta begrepp bland annat omfattar treårstillägg för tjänstgöringstid (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 december 2010, Gavieiro Gavieiro och Iglesias Torres,
C‑444/09 och C‑456/09
,
EU:C:2010:819
, punkt
, samt beslut av den 18 mars 2011, Montoya Medina,
C‑273/10
, ej publicerat,
EU:C:2011:167
, punkt
), sexårstillägg för vidareutbildning (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 9 februari 2012, Lorenzo Martínez,
C‑556/11
, ej publicerat,
EU:C:2012:67
, punkt
), tillträde till bedömningsplanen i ett utvärderingsförfarande samt de ekonomiska incitament som en positiv bedömning medför (beslut 21 september 2016, Álvarez Santirso,
C‑631/15
,
EU:C:2016:725
, punkt
), och tillträde till ett horisontellt utvärderingsförfarande som kan ge upphov till lönetillägg (beslut av den 22 mars 2018, Centeno Meléndez,
C‑315/17
, ej publicerat,
EU:C:2018:207
, punkt
).
I förevarande fall är en tjänstgöringsperiod på sex år och sju månader, såsom framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har tillhandahållit, det enda objektiva villkoret för att beviljas det ifrågavarande lönetillägget. Detta lönetillägg utbetalas således just på grund av anställningsförhållandet, på så sätt att beviljandet av detta under dessa förhållanden ska anses utgöra ett ”anställningsvillkor”, i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet.
För det tredje ska det erinras om att det följer av domstolens fasta praxis att icke-diskrimineringsprincipen – som kommer till särskilt uttryck i klausul 4.1 i ramavtalet – innebär att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ministeriet har i detta avseende i sina skriftliga yttranden gjort gällande att i förevarande fall omfattas skillnaden i behandling mellan tjänstemän och kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning, såsom Daniel Ustariz Aróstegui, inte av förbudet i klausul 4.1 i ramavtalet. Det är nämligen inte frågan huruvida anställningsförhållandet avser visstids- eller tillsvidarearbete som avgör om det ifrågavarande lönetillägget ska beviljas, utan frågan gällande den anställdas ställning som tjänsteman eller kontraktsanställd.
Den spanska regeringen och ministeriet har därutöver, under den muntliga förhandlingen vid domstolen, angett att lärare med tillsvidareanställning som är anställda enligt ett privaträttsligt kontrakt inte heller kan beviljas detta lönetillägg.
Det följer emellertid av ordalydelsen av klausul 4.1 i ramavtalet att det är tillräckligt att de berörda visstidsanställda behandlas mindre förmånligt än tillsvidareanställda i en jämförbar situation, för att de förstnämnda ska kunna åberopa denna klausul.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 31 i sitt förslag till avgörande krävs det i detta hänseende följaktligen inte att samtliga visstidsanställda befinner sig i en mindre fördelaktig situation i förhållande till samtliga kategorier av tillsvidareanställda.
Det ska således prövas huruvida de tjänstemän och de kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning som avses i det nationella målet befinner sig i en jämförbar situation.
För att bedöma huruvida de anställda utför samma eller liknande arbete, i den mening som avses i ramavtalet, ska det, i enlighet med klausulerna 3.2 och 4.1 i avtalet, undersökas huruvida dessa personer – med hänsyn tagen till en rad omständigheter, såsom arbetets art, utbildningsvillkoren och arbetsvillkoren – kan anses befinna sig i en jämförbar situation (dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall ankommer det på den hänskjutande domstolen, som är ensam behörig att bedöma de faktiska omständigheterna, att fastställa huruvida de kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning befinner sig i en situation som är jämförbar med situationen för tjänstemän (se, analogt, dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det kan emellertid påpekas att det framgår av beslutet om hänskjutande att det inte föreligger någon skillnad mellan de arbetsuppgifter, den tjänst och de yrkesmässiga skyldigheter som en lärare som är tjänsteman och som en lärare som är kontraktsanställd enligt förvaltningsrättslig lagstiftning, såsom Daniel Ustariz Aróstegui, har.
Domstolen finner därför – med förbehåll för den hänskjutande domstolens slutliga bedömning mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter – att situationen för en visstidsanställd arbetstagare, såsom Daniel Ustariz Aróstegui, är jämförbar med situationen för en tillsvidareanställd arbetstagare vid ministeriet.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 44 i sitt förslag till avgörande föreligger under dessa förhållanden en skillnad i behandling, vilken består i att kontraktsanställda inom den offentliga sektorn saknar rätt till det lönetillägg som är i fråga i det nationella målet medan tjänstemän i en jämförbar situation har rätt till detta tillägg.
Det ska för det fjärde prövas huruvida det finns några objektiva grunder, i den mening som avses i klausul 4 i ramavtalet, som kan motivera denna skillnad i behandling.
Enligt domstolens fasta praxis innebär begreppet objektiva grunder ett krav på att den skillnad i behandling som konstaterats ska vara motiverad av precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för det aktuella anställningsvillkoret i det särskilda sammanhang där det förekommer och på grundval av objektiva och klara kriterier, så att det kan kontrolleras huruvida denna skillnad tillgodoser ett verkligt behov, är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och är nödvändig för att uppnå detta. Sådana omständigheter kan till exempel följa av att de arbetsuppgifter för vilkas utförande avtal om visstidsanställning har ingåtts är av ett särskilt slag och har vissa inneboende egenskaper eller, i förekommande fall, av en medlemsstats strävan efter att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål (dom av den 13 september 2007, Del Cerro Alonso,
C‑307/05
,
EU:C:2007:509
, punkt
, dom av den 22 december 2010, Gavieiro Gavieiro och Iglesias Torres,
C‑444/09 och C‑456/09
,,
EU:C:2010:819
, punkt
, och dom av den 5 juni 2018, Grupo Norte Facility,,
C‑574/16
,
EU:C:2018:390
, punkt
).
Den omständigheten att den ifrågavarande kontraktsanställningen enligt förvaltningsrättslig lagstiftning är av tillfällig karaktär uppfyller däremot inte ovannämnda krav och kan således inte i sig utgöra en objektiv grund i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet. Om den omständigheten att en anställning är tillfällig ansågs tillräcklig i sig för att motivera en särbehandling av visstidsanställda i förhållande till tillsvidareanställda skulle målen med direktiv 1999/70 och ramavtalet undergrävas och en situation som missgynnar visstidsanställda upprätthållas (dom av den 8 september 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta hänseende har den spanska regeringen och ministeriet, i sina skriftliga yttranden, gjort gällande att det ifrågavarande lönetillägget i det nationella målet utgör en personlig grundlön som är kännetecknande för ställningen som tjänsteman. Syftet med lönetillägget är vidare att belöna tjänstemannens framsteg inom dennes karriärsutveckling, vilket bland annat motiverar att kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning utesluts från rätten till denna förmån, eftersom de inte kan stiga i lönegrad.
I detta hänseende erinrar domstolen om att medlemsstaterna, med hänsyn till det utrymme för skönsmässig bedömning som de har när de organiserar sin offentliga förvaltning, i princip – utan att det strider mot direktiv 1999/70 och ramavtalet – kan föreskriva villkor för att få tillträde till tjänst som ordinarie tjänsteman och anställningsvillkoren för sådana tjänstemän (dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl.,
C‑302/11–C‑305/11
,
EU:C:2012:646
, punkt
, och av den 20 september 2018, Motter,
C‑466/17
,
EU:C:2018:758
, punkt
). Medlemsstaterna har således rätt att uppställa krav på viss anställningstid för tillträde till vissa tjänster eller föreskriva att enbart ordinarie tjänstemän kan få tillträde till en intern befordran när en sådan skillnad i behandlingen följer av behovet av att ta hänsyn till sådana objektiva krav avseende den tjänst som ska tillsättas som saknar samband med tidsbegränsningen av anställningsförhållandet (dom av den 8 september 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkterna
och
).
Ett allmänt och abstrakt villkor, enligt vilket den anställda måste ha ställning som ordinarie tjänsteman för att kunna dra förmån av ett sådant anställningsvillkor som är i fråga i det nationella målet, utan att hänsyn tas till exempelvis arbetsuppgifternas särskilda natur och särdrag, uppfyller däremot inte de krav som har beskrivits ovan i punkterna 40 och 41 i denna dom (se, för ett liknande resonemang, dom av den 8 september 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkt
).
På samma sätt har domstolen bedömt att allmänintresset, vilket, i sig, är knutet till villkoren för tillgång till offentliga tjänster, inte kan motivera en skillnad i behandling (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2018, Vernaza Ayovi,
C‑96/17
,
EU:C:2018:603
, punkt
).
Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 51 i sitt förslag till avgörande kan uteslutningen av kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning från förmånen av det lönetillägg som är i fråga i det nationella målet, i enlighet med artikel 11 i dekret 68/2009, endast motiveras om de kännetecknande egenskaperna för ställningen som tjänsteman verkligen är avgörande för beviljandet av denna förmån.
I förevarande fall framgår det av de handlingar som har ingetts till domstolen att beviljandet av detta lönetillägg inte är knutet till uppflyttningen i lönegrad av den berörda tjänstemannen utan till den tjänstgöringstid som vederbörande har fullgjort. Den omständigheten att syftet med det ifrågavarande lönetillägget ursprungligen var att belöna tjänstemännens framsteg inom deras karriärsutveckling och således skiljde sig från en åtgärd vars enda syfte var att belöna fullgjord tjänstgöringstid kan inte leda till bedömningen att detta lönetillägg är kännetecknande för ställningen som tjänsteman. Enligt de övergångsbestämmelser som gällde vid den tidpunkt som är relevant för omständigheterna i det nationella målet hade nämligen befordringssystemet för uppflyttning i lönegrad upphävts och ersatts med ett regelverk där lönetillägget automatiskt beviljas efter en viss tjänstgöringsperiod. Därigenom utplånas alla skillnader mellan lönetillägget och ett enkelt tjänstetidstillägg. Domstolen finner därför – med förbehåll för den hänskjutande domstolens slutliga bedömning – att det ifrågavarande lönetillägget beviljas tjänstemän endast på grund av fullgörandet av en föreskriven tjänstgöringstid och att det saknar samband med deras situation inom deras karriärsutveckling.
Vad för övrigt beträffar det argument som den spanska regeringen och ministeriet har anfört enligt vilket de arbetsuppgifter som utförs av tjänstemän till sin natur är av ett annat slag, vilket skulle motivera den förmånliga behandling som de sistnämnda beviljas i förhållande till kontraktsanställda enligt förvaltningsrättslig lagstiftning som befinner sig i en jämförbar situation, konstaterar domstolen att de handlingar som har ingetts till domstolen inte innehåller någon konkret eller precis omständighet som tyder på att så är fallet. En sådan skillnad kan i vart fall endast ha betydelse om syftet med lönetillägget var att belöna fullgörandet av arbetsuppgifter som endast kan utföras av tjänstemän, med uteslutning av kontraktsanställda med visstidsanställning. Den omständigheten, som har bekräftats av ministeriet under den muntliga förhandlingen vid domstolen, att fullgjorda tjänstgöringsperioder enligt ett förvaltningsrättsligt anställningsavtal avseende visstidsarbete till fullo beaktas när en kontraktsanställd ges fast anställning förefaller motsäga hypotesen att utförandet av arbetsuppgifter är den avgörande faktorn för beviljandet av lönetillägget eftersom en kontraktsanställd inte hade kunnat utföra denna typ av arbetsuppgifter innan vederbörande gavs fast anställning (se, analogt, beslut av den 22 mars 2018, Centeno Meléndez,
C‑315/17
, ej publicerat,
EU:C:2018:207
, punkt
).
I förevarande fall kan det ‐ med förbehåll för den slutliga bedömning som ankommer på den hänskjutande domstolen – följaktligen inte anses föreligga några ”objektiva grunder”, i den mening som avses i klausul 4.1 i ramavtalet, vilka kan motivera att kontraktsanställd personal enligt förvaltningsrättslig lagstiftning som har fullgjort den tjänstgöringstid som krävs för att beviljas det lönetillägg som är i fråga i det nationella målet utesluts från denna förmån.
Av ovanstående överväganden följer att tolkningsfrågan ska besvaras enligt följande. Klausul 4.1 i ramavtalet ska tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken lönetillägg endast kan beviljas tillsvidareanställda lärare med tjänstemannaställning medan bland annat kontraktsanställda lärare med visstidsanställning enligt förvaltningsrättslig lagstiftning utesluts från denna förmån, om det enda villkoret för beviljande av detta lönetillägg är fullgörandet av en viss tjänstgöringstid.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Klausul 4.1 i ramavtalet om visstidsarbete undertecknat den 18 mars 1999, som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP ska tolkas så, att den utgör hinder för nationell lagstiftning, som den som är i fråga i det nationella målet, enligt vilken lönetillägg endast kan beviljas tillsvidareanställda lärare med tjänstemannaställning medan bland annat kontraktsanställda lärare med visstidsanställning enligt förvaltningsrättslig lagstiftning utesluts från denna förmån, om det enda villkoret för beviljande av detta lönetillägg är fullgörandet av en viss tjänstgöringstid.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.