CELEX: 62018TJ0380
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
Az INTAS európai uniós szóvédjegy bejelentése
Az »indas« szóelemet tartalmazó korábbi európai uniós és nemzeti ábrás védjegyek
Viszonylagos kizáró ok
Összetéveszthetőség
A megjelölések és az áruk hasonlósága
Az (EU) 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja
A korábbi védjegyek tényleges használatának igazolása
A 2017/1001 rendelet 47. cikke

)
[
omissis
]
A jogkérdésről
[
omissis
]
Az elfogadhatóságról
[
omissis
]
A beavatkozó fél által felhozott elfogadhatatlansági kifogásokról
A beavatkozó fél azt állítja, hogy a felperesnek a korábbi védjegyek tényleges használata bizonyításának és az ütköző megjelölések fogalmi összehasonlításának vitatására irányuló kifogásai elfogadhatatlanok. A beavatkozó fél szerint az e kifogások által felvetett jogi és ténybeli kérdéseket már véglegesen eldöntötték a felszólalási osztály által egy ugyanezen felek között folyamatban lévő másik felszólalási eljárásban 2017. március 16‑án hozott határozatban, a jelen ügyben szóban forgó megjelölésekkel azonos megjelölések és a bejelentett védjeggyel érintett, a jelen ügyben szóban forgó áruktól eltérő áruk vonatkozásában (R 816/2017‑4. és R 1031/2017‑4. sz. ügy) (a továbbiakban: 2017. március 16‑i határozat). A 2017. március 16‑i határozatot a felperes és a beavatkozó fél ugyanazon fellebbezési tanács előtt támadta meg, mint amely a jelen ügyben megtámadott határozatot hozta. Az említett fellebbezési tanács, amelynek a szóban forgó korábbi védjegyek tényleges használatának igazolása és az ütköző megjelölések fogalmi hasonlósága tekintetében kellett határoznia, megerősítette a felszólalási osztály által a 2017. március 16‑i határozatban végzett értékelést. Így, mivel az említett kérdések tekintetében nem támadták meg a Törvényszék előtt a fellebbezési tanács határozatát, a 2017. március 16‑i határozatban szereplő értékelések jogerőre emelkedtek. Pontosabban a beavatkozó fél azt állítja, hogy a megtámadott határozat a jelen ügyben pusztán megerősíti a 2017. március 16‑i határozatot, amennyiben nem vesz figyelembe új elemeket, és nem tartalmazza a felek helyzetének újbóli vizsgálatát, mivel a fellebbezési tanács kifejezetten utalt e kérdéseknek az ugyanazon felek közötti felszólalási eljárás keretében elvégzett elemzésére. Ekképpen a felperes a jelen ügyben megtámadott határozat megsemmisítését kérve
de facto
a 2017. március 16‑i határozat megsemmisítését kéri. Végül a beavatkozó fél előadja, hogy ha a Törvényszék azt állapítaná meg, hogy a szóban forgó kifogások nem elfogadhatatlanok, az ellentétes lenne a
res iudicata
és a
ne bis in
idem
elvével, és a kizárólagos jogaival kapcsolatos bizonytalan helyzetet teremtene, ami ellentétes lenne a jogos elvárásaival és a jogbiztonság elvével.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a jogerő elve, amely megköveteli, hogy a bírósági határozat végleges jellegét ne vonják kétségbe, nem alkalmazható a felszólalási osztály határozata és valamely más eljárásban utólagosan benyújtott felszólalás közötti viszonyra, különösen mivel egyrészt az EUIPO előtti eljárások közigazgatási, nem pedig igazságszolgáltatási jellegűek (lásd: 2015. december 8‑iGiand kontra OHIM – Flamagas [FLAMINAIRE] ítélet,
T‑583/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:943
,
21.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fortiori
, a felszólalási osztály által egy másik felszólalási eljárás keretében hozott határozat indokolása nem rendelkezik jogerővel. Ezen indokok nem alkalmasak arra, hogy szerzett jogokat keletkeztessenek vagy az érintett felek szempontjából jogos bizalmat keltsenek.
Így a beavatkozó fél nem állíthatja, hogy az elfogadhatatlansági kifogásának elutasítása bizonytalanságot teremtene a kizárólagos jogait illetően, ami ellentétes lenne a jogos elvárásaival és a jogbiztonság elvével.
Másodszor, a
ne bis in idem
elve, amely tiltja, hogy ugyanazon személlyel szemben ugyanazon jogi érdek védelme miatt többször szabjanak ki szankciót ugyanazon jogellenes magatartásért, az európai uniós jog általános elvének minősül, amelynek tiszteletben tartását az uniós bíróságok biztosítják. Ezen elv azonban kizárólag a szankciókra alkalmazható, és az EUIPO által egy felszólalási eljárás keretében hozott határozatok nem tartoznak ide (lásd: 2015. december 8‑iFLAMINAIRE ítélet,
T‑583/14
, nem tették közzé,
EU:T:2015:943
,
19.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen az említett elvre való hivatkozás a jelen ügyben hatástalan.
Harmadszor emlékeztetni kell arra, hogy az olyan korábbi határozatot pusztán megerősítő határozat, amelyet az erre előírt határidőn belül nem támadtak meg, nem keresettel megtámadható aktus. Annak érdekében, hogy a korábbi határozattal szembeni kereset benyújtásának határideje ne nyíljon meg újra, az ilyen megerősítő határozattal szemben benyújtott keresetet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani. Így, amennyiben a megtámadott jogi aktus egy korábbi jogi aktust tisztán megerősítő jellegű, a kereset csak akkor elfogadható, ha a megerősített jogi aktust határidőn belül támadták meg (lásd: 2017. július 13‑imyToys.de kontra EUIPO – Laboratorios Indas [myBaby] végzés,
T‑519/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:502
,
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Valamely határozat akkor minősül egy korábbi határozat puszta megerősítésének, ha nem tartalmaz semmilyen új elemet a korábbi aktushoz képest, és nem előzi meg e korábbi határozat címzettjének helyzetére vonatkozó újbóli vizsgálat (lásd: 2017. július 13‑imyBaby végzés,
T‑519/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:502
,
39.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a fellebbezési tanács határozata, még ha olyan megállapításokat is tartalmaz, amelyek azonosak a felszólalási osztály által egy másik felszólalási eljárásban elfogadott korábbi határozatéval, a hozzá benyújtott jogi és ténybeli kérdések újbóli vizsgálatának eredménye. Kétségtelen, hogy ezen újbóli vizsgálat vezethet ugyanolyan eredményre, mint amelyre korábban a felszólalási osztály az ugyanezen felek közötti, az EUIPO előtti későbbi eljárásban érintett megjelölésekkel azonos megjelölésekre vonatkozó másik eljárás keretében jutott. Mindazonáltal az EUIPO két különböző fóruma által különböző felszólalási eljárások keretében elfogadott megoldás azonossága nem jelenti azt, hogy a fellebbezési tanács által hozott határozat megerősítené a felszólalási osztály által korábban, más eljárásban hozott határozatot.
Ez még inkább így van, amennyiben úgy tekinthető, hogy a korábbi védjegyek tényleges használatának igazolása az idők során változhat, és soha nem tekinthető egy attól eltérő felszólalási eljárás keretében véglegesen benyújtottnak, mint amelyben kérték. Hasonlóképpen, mivel az ütköző megjelölések összehasonlítása változhat az érintett közönségtől függően, valamint az idők folyamán, az ilyen összehasonlítás nem tekinthető az EUIPO egy korábbi, a Törvényszék előtt nem megtámadott korábbi határozata által véglegesen eldöntöttnek.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozat, amennyiben a korábbi védjegyek tényleges használatának igazolásával és az ütköző megjelölések fogalmi hasonlóságával kapcsolatos kérdésekre vonatkozik, nem tekinthető a felszólalási osztály által ugyanazon felek közötti, ugyanazon védjegyekre vonatkozó másik felszólalási eljárás keretében hozott határozat „megerősítésének”.
A fentiekre tekintettel a beavatkozó fél által felhozott elfogadhatatlansági kifogásoknak nem lehet helyt adni, és azokat el kell utasítani.
Az ügy érdeméről
A korábbi védjegyek tényleges használatának igazolása
[
omissis
]
–
A korábbi európai uniós védjegy használatának ténylegességéről
A felperes azt állítja, hogy a fellebbezési tanács tévedett, amikor úgy ítélte meg, hogy a korábbi európai uniós védjegy Spanyolországban történő használata elegendő e védjegy Unión belüli tényleges használatának bizonyításához. A felperes szerint a 2012. december 19‑iLeno Merken ítéletből (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) az következik, hogy egy korábbi európai uniós védjegy használatának egyetlen tagállam területét meghaladó területen kell megvalósulnia, ahhoz, hogy e használat ténylegesnek legyen minősíthető, és kizárólag bizonyos különleges körülmények fennállása esetén lehet az egy tagállam területére korlátozódó használat elegendő e védjegy Unión belüli tényleges használatának bizonyításához.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperes által hivatkozott 2012. december 19‑iLeno Merken ítéletben (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) a Bíróság egyfelől kimondta, hogy a 2017/1001 rendelet 47. cikkének (2) és (3) bekezdésére vonatkozóan az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy „[az Unión belüli] használat” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy a használat területi kiterjedtsége nem egy elkülönülő feltétele a tényleges használatnak, hanem ezen használatnak egyik tényezője, amelyet bele kell foglalni az átfogó elemzésbe, és a többi tényezővel egyidejűleg kell vizsgálni, valamint hogy a „[z Unióban]” kifejezés arra irányul, hogy meghatározza a valamely európai uniós védjegy „tényleges használata” fennállásának elemzésénél irányadó releváns földrajzi piacot. Másfelől a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a 2017/1001 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése szerinti „tényleges használat [az Unióban]” azt jelenti, hogy az európai uniós védjegy harmadik államokban történő használatát nem lehet figyelembe venni (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
–
38.
pont és a rendelkező rész 1. pontja).
Egyébiránt a Bíróság kifejtette, hogy a 2017/1001 rendelet célja a tagállamok jogszabályai által a védjegyjogosultak számára biztosított jogok területisége korlátjának a megszüntetése, a vállalkozások számára gazdasági tevékenységeik belső piachoz való igazításának és azok akadálymentes gyakorlásának lehetővé tételével. A Bíróság szerint az európai uniós védjegy ily módon lehetővé teszi a jogosultja számára, hogy áruit vagy szolgáltatásait az Unió egészében – az országhatárokra való tekintet nélkül – azonos módon azonosítsa. Ugyanakkor azok a vállalkozások, amelyek védjegyeiknek nem kívánnak uniós szintű oltalmat biztosítani, választhatják a nemzeti védjegyek használatát, anélkül hogy kötelesek lennének védjegyeiket európai uniós védjegyként bejelenteni. A Bíróság kiemelte, hogy az európai uniós védjegy egységes jellege az Unió egész területén egységes oltalmat foglal magában abban az értelemben, hogy valamely európai uniós védjegy főszabály szerint csak az Unió egésze tekintetében lajstromozható, ruházható át, vagy lehet arról lemondani, illetve képezheti megszűnést megállapító vagy törlést kimondó, illetve használatát tiltó határozat tárgyát. Így a Bíróság szerint, ha az európai uniós védjegyrendszer keretében a tagállamok területe különös jelentőséggel bírna, az meghiúsítaná a fent említett célkitűzés megvalósítását, és sértené az európai uniós védjegy egységes jellegét. A Bíróság ebből azt a következtetést vonta le, hogy a „[z Unióban] történő tényleges használat” fennállásának értékelésénél el kell vonatkoztatni a tagállamok területének határaitól (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
–
42.
és
44.
pont).
Ezzel szemben a Bíróság kifejezetten elutasította egyrészt az előtte képviselt azon álláspontot, miszerint egy európai uniós védjegy használatának területi kiterjedtsége semmilyen esetben sem korlátozható egyetlen tagállam területére (lásd ebben az értelemben: 2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
49.
pont), másrészt azon érvelést, mely szerint még ha a belső piac tekintetében a tagállamok határai figyelmen kívül is maradnak, az európai uniós védjegy tényleges használatának feltétele előírja, hogy a védjegyet az Unió területének jelentős részén használják, amely terület megfelelhet egy tagállam területének (lásd ebben az értelemben: 2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
52.
és
53.
pont).
E tekintetben a Bíróság kifejtette, hogy bár észszerű elvárni, hogy valamely európai uniós védjegyet a nemzeti védjegyekhez képest nagyobb területen használjanak, nem szükséges, hogy ezen használat földrajzilag kiterjedt legyen, ahhoz, hogy tényleges használatnak minősüljön, mivel egy ilyen minősítés függ az érintett piacon a szóban forgó áru vagy szolgáltatás tulajdonságaitól (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
54.
pont).
A Bíróság szerint ugyanis nem kizárt, hogy „bizonyos körülmények” fennállása esetén az árujegyzékben szereplő áruk vagy szolgáltatások tekintetében lajstromozott európai uniós védjegy piaca ténylegesen kizárólag egy tagállam területére korlátozódik. A Bíróság így pontosítja, hogy egy ilyen eset fennállása esetén az ezen a területen megvalósuló európai uniós védjegyhasználat egyidejűleg megfelelhet az európai uniós védjegy és a nemzeti védjegy tényleges használata feltételének (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
50.
pont).
Így a felperes állításával ellentétben, amikor a Bíróság a 2012. december 19‑iLeno Merken ítélet (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
)
50.
pontjában a „bizonyos körülmények fennállása esetén” kifejezést használta, az nem annak megállapítására irányult, hogy valamely egyetlen tagállamban használt európai uniós védjegy tényleges használatának elismerése kivételt jelentene egy általános elv alól. A Bíróság inkább az állandó ítélkezési gyakorlat által a védjegy tényleges használatának értékelése érdekében meghatározott feltételekre, azaz azon tények és körülmények összességére utal, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy e védjegy kereskedelmi használata lehetővé teszi piaci részesedések megteremtését vagy fenntartását azon áruk vagy szolgáltatások tekintetében, amelyek tekintetében azt lajstromozták. A Bíróság ugyanis kiemelte, hogy
a priori
lehetetlen meghatározni absztrakt módon, milyen területi kiterjedtséget kell megjelölni annak meghatározása végett, hogy a szóban forgó védjegy használata tényleges‑e, vagy sem, és ezért nem állapítható meg minimumszabály (lásd: 2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
55.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság szerint valamely európai uniós védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják, annak érdekében, hogy az említett védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások tekintetében az Unióban a piaci részesedést teremtsenek meg vagy tartsanak fenn. Így a tényleges használat értékelése során figyelembe kell venni az érintett piac jellegzetességeit, a védjegy árujegyzékében szereplő áruk vagy szolgáltatások természetét, a használat területi kiterjedtségét és mennyiségi jelentőségét, valamint a használat gyakoriságát és rendszerességét (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
56.
pont).
A fentiekből először is az következik, hogy a területi kiterjedtség csupán egy az európai uniós védjegy tényleges használatának értékelése során figyelembe veendő tényezők közül, és másodszor, hogy nem határozható meg minimumszabály annak megállapítása érdekében, hogy e tényező teljesül‑e. Nem szükséges ugyanis, hogy valamely európai uniós védjegy használata földrajzilag kiterjedt legyen, ahhoz hogy tényleges használatnak minősüljön, mivel egy ilyen minősítés függ az érintett piacon a szóban forgó áru vagy szolgáltatás tulajdonságaitól, és általánosabban azon tények és körülmények összességétől, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy e védjegy kereskedelmi használata lehetővé teszi piaci részesedések megteremtését vagy fenntartását azon áruk vagy szolgáltatások tekintetében, amelyek tekintetében azt lajstromozták (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
55.
pont). Egyébiránt ahhoz, hogy valamely európai uniós védjegy használatát ténylegesnek lehessen minősíteni, nem követelmény, hogy azt az Unió területének jelentős részén használják. Ezenkívül nem zárható ki annak lehetősége, hogy a szóban forgó védjegyet egyetlen tagállam területén használták, amennyiben a tagállamok határaitól el kell vonatkoztatni, és az érintett áruk vagy szolgáltatások jellemzőit kell figyelembe venni.
A 2012. december 19‑iLeno Merken ítéletben (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) megállapított elvekkel összhangban a Törvényszék már számos alkalommal kimondta, hogy egy európai uniós védjegynek egyetlen tagállamra (például Németországra, Spanyolországra, az Egyesült Királyságra), sőt akár egy tagállam egyetlen városára (például Londonra) korlátozódó használata elegendő a területi kiterjedés kirtériumának teljesítéséhez (lásd ebben az értelemben: 2015. január 30‑iNow Wireless kontra OHIM – Starbucks [HK] [now] ítélet,
T‑278/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:57
,
52.
és
53.
pont; 2015. július 15‑iTVR Automotive kontra OHIM – TVR Italia [TVR ITALIA] ítélet,
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
,
57.
pont; 2016. november 9‑iGallardo Blanco kontra EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería [Egy h alakú zabla ábrázolása] ítélet,
T‑716/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:649
,
–
44.
pont; 2016. november 30‑i K&K Group kontra EUIPO – Pret A Manger [Europe] [Pret A Diner] ítélet,
T‑2/16
, nem tették közzé,
EU:T:2016:690
,
50.
pont; 2017. június 28‑iTayto Group kontra EUIPO – MIP Metro [real] ítélet,
T‑287/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:443
,
59.
pont; 2018. november 15‑iDRH Licensing & Managing kontra EUIPO – Merck [Flexagil] ítélet,
T‑831/17
, nem tették közzé,
EU:T:2018:791
,
67.
pont; valamint 2019. március 6‑iSerenity Pharmaceuticals kontra EUIPO – Gebro Holding [NOCUVANT] ítélet,
T‑321/18
, nem tették közzé,
EU:T:2019:139
,
–
45.
pont).
Más szóval, amint azt Sharpston főtanácsnok a Leno Merken ügyre vonatkozó indítványában (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
) is kiemelte, nincs jelentősége annak, hogy egy európai uniós védjegyet egy vagy több tagállamban használnak. Ami számít, az a használat hatása a belső piacra: konkrétabban az, hogy az elegendő‑e ahhoz, hogy piaci részesedést tartson fenn vagy teremtsen e piacon a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára, és az, hogy hozzájárul‑e ezen áruk és szolgáltatások kereskedelmileg releváns jelenlétéhez ezen a piacon. Az, hogy a használat tényleges üzleti sikert eredményez‑e, nem releváns (Sharpston főtanácsnok Leno Merken ügyre vonatkozó indítványa,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
50.
pont).
A jelen ügyben, tekintettel először is a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok jelentős számára, másodszor a használat e dokumentumokkal alátámasztott időtartamára és gyakoriságára, harmadszor azon áruk jellemzőire és szokásos értékesítési csatornáira, amelyek tekintetében ezt a használatot bizonyították, tudniillik az egészségügyi ágazathoz kapcsolódó olyan árukról van szó, amelyeket többek között gyógyszertárak és kórházak értékesítenek, negyedszer pedig e használatnak mind az értékesítési volument, mind a forgalmat illető jelentőségére, meg kell állapítani a 2012. december 19‑iLeno Merken ítéletben (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) megállapított és a fenti 80. pontban összefoglalt elvek fényében, hogy a fellebbezési tanács nem követett el értékelési hibát, amikor a megtámadott határozat 22. pontjában úgy ítélte meg, hogy a beavatkozó fél bizonyította az INDAS védjegy spanyolországi használatát, és amennyiben a tagállamok határaitól el kell vonatkoztatni, e használat elegendő az Unióban történő használat bizonyításához.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy az európai uniós védjegy egy tagállamban történő használata alkalmas lehet arra, hogy a belső piacra hatást gyakoroljon, például azáltal, hogy biztosítja, hogy az áruk – üzletileg releváns módon – ismertek egy olyan piac szereplői számára, amely nagyobb annál a piacnál, amely megfelel annak a területnek, amelyen a védjegyet használják (lásd: Sharpston főtanácsnok Leno Merken ügyre vonatkozó indítványa,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
54.
pont).
A beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok összessége igazolja azt, hogy az érintett piacon a piaci részesedések megteremtéséhez vagy fenntartásához elegendő volt a használat, és hozzájárult a fenti 15. pontban említett, a 10. osztályba tartozó, a korábbi európai uniós védjegy által érintett áruk kereskedelmileg releváns jelenlétéhez. Következésképpen a fellebbezési tanács nem követett el értékelési hibát, amikor a megtámadott határozat 34. pontjában azt állapította meg, hogy az említett védjegy tényleges használatát ezen áruk tekintetében igazolták.
A felperesnek a fenti 44. pontban említett második kifogását tehát el kell utasítani.
[
omissis
]
A költségekről
[
omissis
]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kilencedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék az Intas Pharmaceuticals Ltd‑t kötelezi a költségek viselésére.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Kihirdetve Luxembourgban, a 2019. november 7‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.