CELEX: 62015TJ0734
Fellebbezés
Közszolgálat
Tisztviselők
Nyílt versenyvizsga
Tartaléklistára való felvétel
A kinevezésre jogosult hatóság azon döntése, hogy nem veszi fel a sikeres pályázót
A vizsgabizottság és a kinevezésre jogosult hatóság külön‑külön hatásköre
A versenyvizsgára bocsátás feltételei
A szakmai tapasztalat legrövidebb időtartama
Számítási módszerek
A felvétel esélyének elvesztése
Kártérítési kérelem

Az Európai Unió Bírósága alapokmánya I. mellékletének 9. cikke alapján benyújtott fellebbezésével az Európai Bizottság az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) 2015. október 6‑iFE kontra Bizottság ítéletének (
F‑119/14
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:F:2015:116
) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Közszolgálati Törvényszék egyrészről megsemmisítette azt a 2013. december 17‑i határozatot, amelyben a Bizottság megtagadta FE felvételét, és kötelezte a Bizottságot 10000 euró összeg megfizetésére, másrészről pedig a keresetet az ezt meghaladó részében elutasította.
A jogvita alapját képező tényállás
A jogvita alapját képező tényállást a megtámadott ítélet 8–20. pontja a következőképpen mutatja be:
„8
2005. december 8‑án az Európai Személyzeti Felvételi Hivatal (EPSO) közzétette a lengyel nyelvű, AD 7 besorolási fokozatú jogász‑nyelvészek tartaléklistájának létrehozása érdekében szervezett EPSO/AD/42/05 nyílt versenyvizsgára (a továbbiakban: versenyvizsga) vonatkozó kiírást (HL [2005] C 310 A., 3. o.; a továbbiakban: versenyvizsga‑kiírás); az említett lista az európai intézmények, többek között az Európai Közösségek Bírósága üres álláshelyeinek betöltését szolgálta. […]
A versenyvizsga‑kiírás »F[eladatkör]« megnevezésű A. címének I. pontja a következőképpen határozta meg az ellátandó feladatokat:
–
»Jogi szövegek fordítása és/vagy lektorálása az Európai Unió legalább két hivatalos nyelvéről lengyel nyelvre.
–
A már lefordított és lektorált lengyel nyelvű jogalkotási szövegek egyéb nyelvi változatokkal való nyelvi és jogi megfelelésének, valamint szövegezésük minősége és a formai követelmények betartásának ellenőrzése.
[…]«
A versenyvizsga‑kiírás A. címének II.2 pontja emellett pontosította, hogy a vizsgára bocsátáshoz a pályázóknak igazolniuk kellett, hogy a versenyvizsgára való jelentkezés határidejéig »az előírt egyetemi tanulmányokat követően szerzett legalább kétéves szakmai tapasztalattal« rendelkeztek.
[FE] 2005. december 27‑én jelentkezett a versenyvizsgára. A versenyvizsgára benyújtott pályázatának (a továbbiakban: pályázat) »S[zakmai tapasztalat]« megnevezésű fejezetében megjelölte, hogy hat különböző, összesen harmincegy hónap időtartamú szakmai tapasztalattal rendelkezett, amelyből tizenöt hónapot a 2004. október 15. és a pályázata benyújtásának napja között a Bíróságnál szabadúszó jogász‑nyelvészként folytatott tevékenység, három hónapot pedig a brüsszeli (Belgium) W. ügyvédi irodában 2005. július 1‑je és szeptember 30. közötti gyakorlat tett ki.
[FE‑t] a versenyvizsga vizsgáin való részvételre bocsátották. Munkájának befejeztével a vizsgabizottság felvette a felperes nevét a versenyvizsga eredetileg 2007. december 31‑ig érvényes tartaléklistájára, amelynek érvényessége többszöri meghosszabbítást követően 2013. december 31‑én járt le véglegesen.
2013. május 22‑i elektronikus levelükkel a »Jogérvényesülési« Főigazgatóság szolgálatai az említett főigazgatóságon belüli tanácsosi álláshelyre való esetleges felvétele céljából 2013. május 28‑ára elbeszélgetésre hívták be [FE‑t]. […]
2013 júniusában a »Jogérvényesülési« Főigazgatóság tájékoztatta [FE‑t] a tanácsosi álláshelyre való kiválasztásáról, valamint a felvétele iránti kérelem [»Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóságnak (a továbbiakban: »Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóság)] való megküldéséről.
Az ügy irataiból kitűnik, hogy 2013 júniusában a Bizottság illetékes szolgálatai arról is tájékoztatták [FE‑t], hogy »[m]ivel a Bizottság nem vett részt a versenyvizsga szervezésében […], továbbá az említett versenyvizsga nyomán létrehozott, a[z FE nevét is] tartalmazó tartaléklista jogász‑nyelvészek, nem pedig tanácsosok listája volt, eltérést kellett kérni a [h]umánerőforrásért és biztonságért felelős [b]iztostól, mivel a Bizottság ezeket a listákat rendszerint csak kivételesen indokolt esetben és meghatározott feltételek mellett, a Bizottság [j]ogi szolgálata és más [főigazgatóságok] egyes speciális munkakörei tekintetében veszi igénybe«.
2013. július 26‑i elektronikus levelével a »Jogérvényesülési« Főigazgatóság »Szerződési jog« osztályának vezetője arról tájékoztatta [FE‑t], hogy a »Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóság »beleegyezett [az eltéréssel való,] a jogász‑nyelvészi tartaléklist[áról] tanácsosként történő felvételébe«, hangsúlyozva, hogy a »Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóság felveszi vele a kapcsolatot, és hogy e főigazgatóság hivatalos értesítésének megérkezése előtt nem szükséges lépéseket tennie.
2013 augusztusának végén a »Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóság felhívta [FE‑t] arra, hogy a versenyvizsga‑kiírásban szereplő, legalább kétéves szakmai tapasztalatra vonatkozó vizsgára bocsátási feltételre tekintettel nyújtsa be a pályázatának benyújtását megelőzően szerzett szakmai tapasztalatát igazoló dokumentumokat.
2013 augusztusának vége és 2013 novembere között [FE] több megbeszélésen vett részt a »Humánerőforrás‑ügyi« Főigazgatóság képviselőivel, és a pályázatában hivatkozott szakmai tapasztalataival kapcsolatos kérdések tisztázása érdekében különböző dokumentumokat és magyarázatokat nyújtott be. Ezen időszak során a »Jogérvényesülési« Főigazgatóság képviselői többször megerősítették a felperes felvétele iránti érdeküket.
2013. december 17‑i levelével a kinevezésre jogosult hatóság tájékoztatta [FE], hogy nem kerülhet sor a »Jogérvényesülési« Főigazgatósághoz való felvételére, mivel nem teljesítette az előírt szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltételt (a továbbiakban: vitatott határozat). A kinevezésre jogosult hatóság szerint a vizsgára jelentkezés határnapján [FE] a versenyvizsga‑kiírásban előírt két év helyett csupán huszonkét hónap szakmai tapasztalattal rendelkezett. E következtetés levonásakor a kinevezésre jogosult hatóság a Bíróság »szabadúszó fordító[jaként]« szerzett szakmai tapasztalatot mindössze hét hónapként, a W. ügyvédi irodában szerzett tapasztalatot pedig csak két hónapként vette figyelembe, ami nem felelt meg a [FE] által a pályázatában megjelölt tizenöt, illetve három hónapnak. A vitatott határozat emellett pontosította, hogy ami a »[Bíróság] melletti szabadúszó« tevékenységet illeti, [FE] szakmai tapasztalatának időtartamát a lefordított oldalak teljes száma – azaz 721 –, valamint a Bizottság által megfelelőnek tartott és a Bíróság által alkalmazott napi 8 oldalas normánál lényegesen alacsonyabb napi 5 oldalas norma alapján számították ki.
2014. március 14‑én [FE] panaszt nyújtott be a vitatott határozattal szemben. 2014. július 14‑i határozatával a kinevezésre jogosult hatóság elutasította ezt a panaszt […]”
Az elsőfokú eljárás és a megtámadott ítélet
A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2014. október 24‑én benyújtott és F‑119/14. számon nyilvántartásba vett keresetlevelével FE keresetet indított, amely egyrészt a 2013. december 17‑i határozat megsemmisítésére – amely határozatban a Bizottság megtagadta FE felvételét (a továbbiakban: vitatott határozat) – és a panaszt elutasító 2014. július 14‑i határozat megsemmisítésére, másrészt pedig arra irányult, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a Bizottságot 26132,85 euró összeg és annak késedelmi kamatai, valamint a 2013 szeptemberétől fizetendő nyugdíjjárulékok és az okozott nem vagyoni kár megtérítéseként jelképesen egy euró megfizetésére. Azt is kérte, hogy a Közszolgálati Törvényszék a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A megtámadott ítéletben a Közszolgálati Törvényszék egyrészről megsemmisítette a vitatott határozatot és kötelezte a Bizottságot, hogy fizessen FE‑nek 10000 euró összeget, másrészről pedig a keresetet az ezt meghaladó részében elutasította. A Bizottságot kötelezte saját költségeinek, valamint az FE részéről felmerült költségeknek a viselésére.
E tekintetben a Közszolgálati Törvényszék többek között megállapította, hogy – a Bizottság által hivatkozott ítélkezési gyakorlattól eltérően – „a jelen esetben, jóllehet a versenyvizsga‑kiírás kétségtelenül előírta a fordítás – illetve nagyobb valószínűséggel a jogi fordítás – területén szerzett legalább kétéves szakmai tapasztalatot, nem részletezte, hogy az önálló vállalkozói minőségben megszerzett ilyen szakmai tapasztalatot milyen időtartamban veszik figyelembe és számítják át”, valamint hogy „nem fogadható el az [az] álláspont […], amely szerint a versenyvizsga konkrét esetében a legalább kétéves szakmai tapasztalat úgy értendő, hogy az természeténél fogva a teljes munkaidőben végzett, ráadásul a vitatott határozatban szereplő módszerek szerint kiszámítandó szakmai tevékenységre utal” (a megtámadott ítélet 51. és 56. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék azt is megállapította, hogy „a vitatott határozat elfogadásával a kinevezésre jogosult hatóság túllépett a hatáskörén a szakmai tapasztalattal kapcsolatos, kiegészítő vizsgára bocsátási feltétel tiszteletben tartására irányuló felülvizsgálat során, és így a versenyvizsga‑kiírás által e tekintetben kifejezetten a vizsgabizottság számára fenntartott hatáskört, valamint kizárólag a versenyvizsga‑bizottságokat megillető, függetlenséggel és autonómiával kapcsolatos előjogokat gyakorolt” (a megtámadott ítélet 71. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék végezetül megállapította, hogy „[FE] szakmai tapasztalatának Bizottság általi értékelése, amelynek célja, hogy a fordítási szolgálatai által használt kritériumok szerint oly módon számítsa át a[z FE] által a Bíróság mellett szabadúszó jogász‑nyelvészként folytatott tevékenység ideje alatt lefordított oldalak számát, mintha bizottsági »fordítói« munkáról lett volna szó, még megalapozottsága esetén sem alapítható a[z FE‑vel] szemben közvetlenül felhívható semmilyen vonatkozó jogi rendelkezésre, és következésképpen a kinevezésre jogosult hatóság által elkövetett, a Közszolgálati Törvényszék által könnyen felismerhető nyilvánvaló hibát képez” (a megtámadott ítélet 93. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék FE kártérítés iránti kérelméről is határozatot hozott, és a Bizottságot kötelezte 10000 euró FE részére történő megfizetésére (a megtámadott ítélet 133. pontja).
A Törvényszék előtti eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 17‑én benyújtott beadványában a Bizottság előterjesztette a jelen fellebbezést.
2016. március 15‑én FE benyújtotta a válaszbeadványt.
2016. április 4‑én benyújtott levelében a Bizottság kérelmet terjesztett elő válasz benyújtása iránt.
2016. április 11‑i határozatával a fellebbezési tanács elnöke helyt adott ezen utóbbi kérelemnek.
2016. május 23‑án a Bizottság a Törvényszék eljárási szabályzata 201. cikke (2) bekezdésének megfelelően benyújtotta a választ.
2016. július 6‑án FE viszonválaszt nyújtott be.
2016. július 29‑én benyújtott levelében a Bizottság tájékoztatta a Törvényszéket, hogy nem kívánja tárgyalás megtartását. FE az eljárási szabályzat 207. cikkében előírt határidőn belül nem nyújtott be tárgyalás megtartása iránti kérelmet.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
megalapozatlanként utasítsa el az FE által első fokon benyújtott keresetet;
–
az egyes feleket kötelezze az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségeik viselésére;
–
FE‑t kötelezze a jelen eljárással összefüggésben felmerülő költségek viselésére.
FE azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a fellebbezést;
–
hagyja helyben az elsőfokú ítéletet;
–
a Bizottságot kötelezze a két eljárással összefüggésben felmerült költségek viselésére.
A fellebbezésről
Fellebbezésének alátámasztása céljából a Bizottság három jogalapot hoz fel, amelyek közül az első a jog többszöri téves alkalmazásán és a minimális szakmai tapasztalatra vonatkozó vizsgára bocsátási feltétel értelmezésének elferdítésén alapul, a második az azon következtetéssel kapcsolatos téves jogalkalmazáson, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, a harmadik pedig a téves jogalkalmazáson és a Bizottságnak 10000 euró FE részére történő megfizetésére kötelezésével kapcsolatos indokolási kötelezettség többszöri megsértésén.
Az első, a jog többszöri téves alkalmazására és a minimális szakmai tapasztalatra vonatkozó vizsgára bocsátási feltétel értelmezésének elferdítésére alapított jogalapról
Első jogalapja keretében a Bizottság előadja, hogy az FE által az elsőfokú eljárásban felhozott első, a kinevezésre jogosult hatóság hatáskörének hiányára alapított jogalap vizsgálata során a Közszolgálati Törvényszék többször alkalmazta tévesen a jogot, és elferdítette a bizonyítékokat. Ez a jogalap három részre tagolódik.
A minimális szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltétel értelmezése tekintetében a téves jogalkalmazásra alapított első részről
A megtámadott ítélet 51–53. és 56. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította:
„51
[A Bizottság azon állítására válaszul, amely szerint amennyiben valamely versenyvizsga‑kiírás a versenyvizsgára bocsátás feltételeként minimális időtartamú szakmai gyakorlatot ír elő, e munkaidőszakot a vizsgabizottságnak és a pályázóknak egyaránt úgy kell érteniük, hogy az természeténél fogva a teljes munkaidőben folytatott szakmai tevékenységre utal,] meg kell jegyezni, hogy a Bizottság által említett, a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), valamint a 2006. december 14‑iKlopfer kontra Bizottság végzés (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
) és a 2014. július 10‑iMészáros kontra Bizottság végzés (
F‑22/13
,
EU:F:2014:189
) alapjául szolgáló ügyekben az uniós bíróság kétségtelenül kimondta, hogy az előírt szakmai tapasztalat időtartama a szóban forgó versenyvizsga‑kiírásokban szereplő pontos megjelölés hiányában is a teljes munkaidőben szerzett szakmai tapasztalat időtartamaként értendő. Ugyanakkor a fent említett ügyekben elsősorban munkaviszony keretében folytatott szakmai tevékenységekről volt szó, amelyek időtartama ezért egyszerűen megállapítható volt a munkaszerződések vagy a munkáltató által kiállított munkaviszony‑igazolások alapján. Ezzel szemben a jelen esetben, jóllehet a versenyvizsga‑kiírás kétségtelenül előírta a fordítás – illetve nagyobb valószínűséggel a jogi fordítás – területén szerzett legalább kétéves szakmai tapasztalatot, nem részletezte, hogy az önálló vállalkozói minőségben megszerzett ilyen szakmai tapasztalatot milyen időtartamban veszik figyelembe és számítják át, holott az ilyen szabadúszói munkatapasztalat maradéktalanul megfelel a versenyvizsga‑kiírásban ismertetett feladatkörnek.
Következésképpen, mivel a versenyvizsga‑kiírás nem rendelkezett külön az előírt szakmai tapasztalat időtartamának kiszámítási módjáról, és e tekintetben semmilyen egyéb hasznos útmutatást nem adott, e vizsgára bocsátási feltétel mögötti észszerű indok – különösen ami a konkrétan a szabadúszó jogász‑nyelvészként szerzett tapasztalatra hivatkozó pályázókat, így [FE‑t] is illeti – semmiképpen sem az, hogy a teljes munkaidőben végzett munkával egyenértékű szakmai tevékenység igazolására megkövetelje e pályázóktól annak bizonyítását, hogy a kétéves tárgyidőszak során az e minőségben való munkavégzés ideje alatt minden nap lefordítottak egy meghatározott oldalszámú jogi szöveget. A versenyvizsga‑kiírás ugyanis sem kifejezetten, sem hallgatólagosan nem rendelkezett e feltételről, különös tekintettel a versenyvizsga‑kiírásban szereplő egyéb feltételekre.
Ezért meg kell állapítani, hogy mivel a versenyvizsga‑kiírás nem pontosítja a versenyre bocsátáshoz előírt szakmai tapasztalat kiszámításának kritériumait vagy módszereit, a vizsgabizottság [FE] vizsgákon való részvételre bocsátásának értékelésekor – még ha a szóban forgó szakmai tapasztalat időtartamát a teljes munkaidőben végzett tevékenység időtartamaként is kell érteni – alapul vehette […] azt, hogy a tevékenységnek állandó jelleggel, azaz jelentősebb időtartamon keresztül gyakorolt jogász‑nyelvészi »szakmai«, vagyis olyan tevékenységnek kellett lennie, amely nem »alkalmi« jellegű, és amely elsősorban jogi szövegek fordítására irányul, továbbá amelyet egy olyan közjogi vagy magánjogi személy szakmai megbízó számára végeznek, aki meghatározott minőségű jogi fordításokat megkövetelő szakmai vagy intézményi tevékenységéből fakadóan a szóban forgó szerződés alapján jogosult bármikor megbízást adni jogi szövegek fordítására, adott esetben kötelező jellegű határidők tűzésével.
[…]
Ennélfogva, mivel a versenyvizsga‑kiírás ez irányú pontosításának hiányában nem tulajdonítható a fent kifejtettektől eltérő tartalom a vizsgára bocsátás e kiegészítő feltételének a jogbiztonság elvének sérelme nélkül […], nem fogadható el a Bizottság azon álláspontja, amely szerint a versenyvizsga konkrét esetében a legalább kétéves szakmai tapasztalat úgy értendő, hogy az természeténél fogva a teljes munkaidőben végzett, ráadásul a vitatott határozatban szereplő módszerek szerint kiszámítandó szakmai tevékenységre utal […], ugyanis a versenyvizsga‑kiírás nem tartalmazott olyan irányú megjelölést, miszerint a szóban forgó teljes munkaidőnek – különösen a szabadúszó jogász‑nyelvészként szerzett szakmai tapasztalatra hivatkozó pályázók tekintetében – szükségszerűen meg kell felelnie egy, az említett intézmény belső módszerei, vagy mindenesetre különös szabályok alapján megállapított időtartamnak.”
A Bizottság álláspontja szerint a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy a jelen ügyben nem lehet FE‑vel szemben arra a feltételre hivatkozni, amely szerint teljes munkaidőben kell minimális szakmai tapasztalatot szerezni, mivel azt nem jelezték kifejezetten a versenyvizsga‑kiírásban. Ennek a téves jogalkalmazásnak a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését kell maga után vonnia, mivel annak alapján a Közszolgálati Törvényszék azt állapíthatta meg, hogy a vizsgabizottság döntése nem volt jogellenes (a megtámadott ítélet 68–70. és 73–80. pontja), valamint hogy következésképpen a kinevezésre jogosult hatóság – azzal, hogy úgy határozott, nem veszi fel FE‑t – túllépte hatáskörét (a megtámadott ítélet 71. pontja), így pedig jogellenes határozatot fogadott el (a megtámadott ítélet 82. pontja).
FE vitatja ezt az érvelést, és többek között előadja, hogy a Közszolgálati Törvényszék nem eltekintett a minimális szakmai tapasztalatra vonatkozó ítélkezési gyakorlat alkalmazásától, hanem azt az önálló vállalkozói minőségben végzett munka sajátosságaihoz igazítva alkalmazta. Ez különösen a megtámadott ítélet 53., 54. és 80. pontjából tűnik ki. A Közszolgálati Törvényszék csupán azt utasította el, ahogyan a kinevezésre jogosult hatóság ezt az ítélkezési gyakorlatot a jelen ügyben alkalmazta. A Közszolgálati Törvényszék tehát egyrészről tiszteletben tartotta a jogbiztonság és az egyenlő bánásmód elvét, másrészről pedig a vizsgabizottság függetlenségét és széles mérlegelési jogkörét, valamint a versenyvizsga‑kiírásnak biztosított szerepet. FE ezenfelül pontosítja, hogy a jelen ügyben a versenyvizsga‑kiírás semmilyen módon nem pontosította, hogy a megkövetelt szakmai tapasztalatot miként kell értékelni. Álláspontja szerint – figyelemmel a versenyvizsga céljára – ez a tapasztalat lehetett önálló vállalkozóként megszerzett tapasztalat is.
E tekintetben egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy a versenyvizsga‑kiírás lényegi szerepe az, hogy a lehető legpontosabban tájékoztassa az érintetteket a szóban forgó munkakör betöltéséhez szükséges feltételek jellegéről annak érdekében, hogy képesek legyenek megítélni, hogy benyújthatnak‑e pályázatot. A kinevezésre jogosult hatóság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a betöltendő állások igényeinek megfelelő alkalmassági szempontok meghatározása, valamint e szempontok és a szolgálati érdek függvényében a versenyvizsgák megszervezése feltételeinek és módjainak meghatározása terén (lásd: 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
63.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másrészt a versenyvizsga‑kiírás – a betöltendő álláshoz szükséges tapasztalat szintjének meghatározása nélkül – jogszerűen szorítkozhat az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) 5. cikke (1) bekezdésének megfelelő általános szabály megismétlésére, következésképpen pedig jogszerűen hagyhatja a versenyvizsga‑bizottságra azt a feladatot, hogy eseti alapon értékelje, hogy az egyes pályázók által benyújtott képesítések és oklevelek, valamint az általuk hivatkozott szakmai tapasztalat megfelel‑e a személyzeti szabályzatban, ekként pedig a versenyvizsga‑kiírásban az e kiírásban említett kategóriába tartozó feladatok ellátása tekintetében megkövetelt szintnek (lásd: 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
64.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben a versenyvizsga‑kiírás A.II.2 pontja kimondta, hogy a vizsgára bocsátáshoz a pályázóknak igazolniuk kell, hogy a versenyvizsgára való jelentkezés határidejéig „az előírt egyetemi tanulmányokat követően szerzett legalább kétéves szakmai tapasztalattal” rendelkeztek. Ezen túlmenően megjegyzendő, hogy az említett kiírás nem pontosította e szakmai tapasztalat jellegét, és azt sem, hogy azt mely területen kellett megszerezni. Ugyanígy – amint az az elsőfokú eljárás irataiból kitűnik – sem a versenyvizsga‑kiírás, sem a versenyvizsga‑kiírásban hivatkozott pályázati útmutató (
HL 2005. C 327. A, 3
. o.) nem tartalmazott semmilyen más pontosítást a különféle tapasztalatok megszerezésének módjára vonatkozóan.
E tekintetben a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
)
70.
pontjában a Törvényszék pontosította, hogy az azon ügybelihez hasonló esetben, amennyiben a versenyvizsga‑kiírás valamely feltételét ilyen általánosan fogalmazták meg, a vizsgabizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a vizsgára bocsátási feltételek alkalmazásával kapcsolatos kritériumok, köztük a szükséges szakmai tapasztalat időtartamának meghatározása tekintetében.
A Törvényszék ugyanakkor a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
)
71.
és
72.
pontjában pontosította, hogy a versenyvizsga‑kiírás – annak megkövetelésével, hogy a szakmai tevékenységet minimális időszak alatt szerezzék meg – szükségszerűen megkövetelte e tevékenységnek az említett időszak alatti tényleges végzését, amit tehát csakis akként lehetett értelmezni, hogy az a tevékenységnek az e minimális időtartam alatt teljes munkaidőben történő végzésére vagy olyan, részmunkaidőben végzett tevékenységre utal, amely a munkaidő tekintetében az előírt teljes munkaidőben végzett tevékenységgel egyenértékű. A vizsgabizottság ily módon a külső pályázók versenyvizsgára bocsátása céljából átszámíthatta és figyelembe vehette a szakmai tapasztalat nem kizárólagos és részmunkaidős időszakait, feltéve, hogy ezen időszakok összessége eléri a teljes munkaidőben megkövetelt minimális időszakot.
A Törvényszék emellett megállapította, hogy a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) alapjául szolgáló ügybeli körülmények között nem lehetett úgy vélni, hogy a vizsgabizottság a teljes munkaidős foglalkoztatás követelményével kapcsolatos kritérium alkalmazásával szembement a versenyvizsga‑kiírásban szereplő feltételekkel vagy hogy az e kiírásban támasztott vizsgára bocsátási feltételeken felül további feltételeket írt elő (2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
76.
pont).
A fentiek összességéből kitűnik, hogy mivel a jelen ügyben a versenyvizsga‑kiírás csak azt követelte meg, hogy a szakmai tapasztalatot egy legalább kétéves időszak során szerezzék meg, ezt a feltételt akként kellett érteni, hogy az a teljes munkaidőben két év alatt teljesített munkaidőszakra, vagy egy vagy több részmunkaidős időszakban teljesített munkaidőszakra, illetve önálló vállalkozói minőségben a munkaidő tekintetében a teljes munkaidőben két év alatt teljesített időszaknak megfelelő munkaidőszakra utal.
Ez az értelmezés megfelel a Közszolgálati Törvényszék által a megtámadott ítélet 51. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak, továbbá ez az egyetlen értelmezés, amely lehetővé teszi a felvételi eljárás versenyvizsgára jelentkező valamennyi pályázóra történő egységes alkalmazásának biztosítását, mivel – aszerint, hogy a tevékenységet teljes munkaidőben, részmunkaidőben, negyedidőben vagy három évig heti egy napon fogják végezni – a megkövetelt szolgálati idő jelentős mértékben változhat, és adott esetben a tapasztalat megkövetelt időtartama tekintetében egyenlőtlenséget vonna maga után a pályázók között (2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
74.
és
75.
pont).
Márpedig noha a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 51. és 52. pontjában helytállóan pontosította, hogy a jelen ügyben „[a versenyvizsga‑kiírás] nem részletezte, hogy az önálló vállalkozói minőségben megszerzett ilyen szakmai tapasztalatot milyen időtartamban veszik figyelembe és számítják át”, valamint hogy FE esetében a szakmai tapasztalat megkövetelt időtartamával kapcsolatos vizsgára bocsátási feltétel „semmiképpen sem az, hogy a teljes munkaidőben végzett munkával egyenértékű szakmai tevékenység igazolására megkövetelje e pályázóktól annak bizonyítását, hogy a kétéves tárgyidőszak során az e minőségben való munkavégzés ideje alatt minden nap lefordítottak egy meghatározott oldalszámú jogi szöveget”.
A Közszolgálati Törvényszék ugyanakkor – miután a megtámadott ítélet 53. pontjában egyszerű feltevésként hivatkozott arra a követelményre, amely szerint a szakmai tapasztalat szóban forgó időtartamát a teljes munkaidőben végzett tevékenység időtartamaként kell érteni – ugyanezen ítélet 56. pontjában megállapította, hogy „nem fogadható el a Bizottság azon álláspontja, amely szerint a versenyvizsga konkrét esetében a legalább kétéves szakmai tapasztalat úgy értendő, hogy az természeténél fogva a teljes munkaidőben végzett […] szakmai tevékenységre utal”.
E tekintetben azt is meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék által a megtámadott ítélet 51. pontjában tett megállapítások többek között mind a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), mind pedig a versenyvizsga‑kiírás téves értelmezésén alapulnak. Egyrészről ugyanis az említett ítéletből kitűnik, hogy a felperesnek nem a munkavállalói jogállás keretében szerzett szakmai tapasztalata – amely tapasztalat időtartama ezért egyszerűen megállapítható volt a munkaszerződések vagy a munkáltató által kiállított munkaviszony‑igazolások alapján –, hanem egy alapítvány igazgatótanácsa elnökeként önkéntesen és részmunkaidőben szerzett olyan szakmai tapasztalat képezte a jogvita tárgyát, amelyre nem vonatkoztak időbeli vagy munkaidőbeli korlátok, de amelyet más olyan tevékenységgel végeztek párhuzamosan, amelyet nem lehetett figyelembe venni (lásd ebben az értelemben: 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
–
14.
,
61.
,
81.
és
82.
pont). A Közszolgálati Törvényszék ily módon tévesen pontosította, hogy az említett ítélet elfogadásához vezető körülményekre tekintettel fennálló különbség a jelen ügyben abban állt, hogy „[a versenyvizsga‑kiírás] nem részletezte, hogy az önálló vállalkozói minőségben megszerzett ilyen szakmai tapasztalatot milyen időtartamban veszik figyelembe és számítják át, holott az ilyen szabadúszói munkatapasztalat maradéktalanul megfelel a versenyvizsga‑kiírásban ismertetett feladatkörnek”. Szintén az említett ügyben ugyanis a versenyvizsga‑kiírás nem szolgált a vizsgabizottság számára semmiféle pontos jelzéssel arra vonatkozóan, hogy miként kell értelmezni a korábbi szakmai tapasztalat minimális időtartamával kapcsolatos feltételt, illetve hogy miként kell figyelembe venni a nem munkavállalóként vagy nem teljes munkaidőben szerzett tapasztalatot (2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítélet,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
3.
és
70.
pont).
Másrészről a Közszolgálati Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a jelen ügyben a versenyvizsga‑kiírás legalább kétéves szakmai tapasztalatot követelt meg „a fordítás – illetve nagyobb valószínűséggel a jogi fordítás – területén”. A versenyvizsga‑kiírás ugyanis kizárólag azt írta elő, hogy a pályázóknak igazolniuk kell, hogy „az előírt egyetemi tanulmányokat követően szerzett legalább kétéves szakmai tapasztalattal” rendelkeznek, de nem pontosította a megszerzett tapasztalat területét.
A fentiekből következik, hogy a Közszolgálati Törvényszék – többek között annak a megtámadott ítélet 56. pontjában történt megállapításakor, hogy mivel a versenyvizsga‑kiírás nem tartalmazott erre vonatkozóan pontosításokat, a vizsgabizottság nem volt köteles a legalább kétéves szakmai tapasztalatra vonatozó feltételt akként értelmezni, hogy az teljes munkaidőben végzett tevékenységre utal – tévesen alkalmazta a jogot.
Önmagában egy ehhez hasonló téves jogalkalmazás ugyanakkor a jelen ügyben nem vezethet a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséhez. Annak meghatározásához, hogy azt hatályon kívül kell‑e helyezni, azt kell vizsgálni, hogy a Közszolgálati Törvényszék ezt követő értékeléseit konkrétan érvénytelenné tette‑e az a téves feltevés, amelyet a megtámadott ítélet 56. pontjában alkalmazott.
Az első jogalap második, arra alapított részéről, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a vizsgabizottság és a kinevezésre jogosult hatóság közötti kapcsolatok meghatározása során
A Bizottság a megtámadott ítélet 38. és 71. pontját kifogásolja, amelyekben a Közszolgálati Törvényszék lényegében megállapította, hogy a kinevezésre jogosult hatóság – amikor a felvétel szakaszában úgy döntött, hogy a versenyvizsga‑kiírásban nem szereplő vizsgára bocsátási feltételek alapján zárja ki FE‑t a tartaléklistáról – túllépett hatáskörének korlátain a szakmai tapasztalattal kapcsolatos, kiegészítő vizsgára bocsátási feltétel tiszteletben tartására irányuló felülvizsgálat során.
E tekintetben a Bizottság előadja, hogy a vitatott határozat kinevezésre jogosult hatóság általi elfogadása nem minősülhetett a vizsgabizottság hatásköreibe való beavatkozásnak, mivel ez a határozat a vizsgabizottság által elkövetett jogellenesség kijavításához volt szükséges, a kinevezésre jogosult hatóságot pedig nem köthetik a vizsgabizottság jogellenes határozatai.
FE válaszul előadja, hogy a Bizottság a megtámadott ítélet téves értelmezésére támaszkodik, amely ítéletben a Közszolgálati Törvényszék helytállóan vélte úgy egyrészről, hogy nem indokolt egyik vagy másik intézmény – például a Bizottság – számítási módját előnyben részesíteni, valamint másrészről, hogy e tapasztalat vizsgabizottság általi értékelése kézenfekvőbb volt a kinevezésre jogosult hatóság általi értékelésnél. Mindenesetre a Bizottság által az e rész keretében előterjesztett érvek egyáltalán nem támasztják alá azt a következtetését, amely szerint a Közszolgálati Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a kinevezésre jogosult hatóság túllépte hatáskörét. Az a megállapítás ugyanis, amely szerint a vitatott határozat elfogadásával a kinevezésre jogosult hatóság túllépte hatáskörét, annak az elkerülhetetlen és szükségszerű következménye, hogy a vizsgabizottság semmiféle nyilvánvaló értékelési hibát nem követett el.
E tekintetben a jelen jogalap első részének vizsgálatából kitűnik, hogy egyrészről a jelen ügyben a minimális szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltételt teljes munkaidőben szerzett szakmai tapasztalatként kell érteni, valamint hogy másrészről a vizsgabizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezett annak vizsgálata céljából, hogy a pályázók esetében teljesül‑e ez a feltétel.
A megtámadott ítélet 66. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nem rendelkezett hatáskörrel arra, „hogy a vizsgabizottság által létrehozott tartaléklistáról utólagosan jogszerűen kizárjon egy sikeres pályázót, aki nem felelt meg a kinevezésre jogosult hatóság által megállapított versenyvizsga‑kiírásban nem szereplő vizsgára bocsátási feltételnek, amely feltétel ráadásul a személyzeti szabályzat egyik rendelkezésében és a pályázókkal szemben felhívható egyetlen jogi szövegben sem szerepel”.
A Közszolgálati Törvényszék ugyanis úgy vélte, hogy az a jogellenesség, amelyet a kinevezésre jogosult hatóság FE‑vel szemben kívánt felhozni, nem „a vizsgabizottság által a versenyvizsga‑kiírásban megjelölt vagy a személyzeti szabályzat valamely rendelkezésében szereplő különös vizsgára bocsátási feltétel értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibán, hanem a kinevezésre jogosult hatóság saját hibáján alapul, mivel ez utóbbi a versenyvizsga‑kiírásban nem tüntette fel azon kiegészítő feltételt, amely szerint a vizsgákon való részvételre bocsátáshoz előírt legalább kétéves szakmai tapasztalatnak két éven át teljes munkaidőben szerzett szakmai tapasztalatnak kell lennie, valamint hogy e tapasztalat egyértelműen és előre meghatározott különleges kritériumok szerint számítandó ki, amelyek be nem tartása a versenyvizsga vizsgáin való részvételre bocsátás kizártságát eredményezi”. Így tehát megállapította, hogy a jelen ügyben a kinevezésre jogosult hatóság határozata „a felvétel során […] a versenyvizsga‑kiírás […] [utólagos kiigazítását]” eredményezte (a megtámadott ítélet 67. pontja).
Ezt a következtetést megerősíti a megtámadott ítélet 68. pontja, amelyben a Közszolgálati Törvényszék lényegében pontosította, hogy ahhoz, hogy a jelen ügyben az érintett feltételt a két éven át teljes munkaidőben szerzett szakmai tapasztalatként lehessen érteni, „ami így jogilag kötelező erejű számítási módszert jelentett volna a vizsgabizottság és a pályázók számára egyaránt, [amelynek] […] pályázók általi be nem tartása a versenyvizsgáról való kizárásukat von[ta volna] maga után”, a kinevezésre jogosult hatóságnak azt fel kellett volna tüntetnie a versenyvizsga‑kiírásban.
E következtetés alapján a Közszolgálati Törvényszék megállapította egyrészről, hogy a vizsgabizottság és a kinevezésre jogosult hatóság határozatai mindössze egyetlen eltérést tükröztek a versenyvizsga‑kiírásban előírt minimális szakmai tapasztalat vizsgabizottság általi értékelésének módja és a teljes munkaidő kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazott különös kritériumok szerinti kiszámításának módja között, másrészről pedig hogy e körülmények között a Bizottság nem bizonyította, hogy a vizsgabizottság nyilvánvalóan elmulasztotta ellenőrizni, hogy FE esetében teljesül‑e a szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltétel (a megtámadott ítélet 68–70. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék ily módon megállapította, hogy a vitatott határozat elfogadásával a kinevezésre jogosult hatóság túllépett a hatáskörén a szakmai tapasztalattal kapcsolatos, kiegészítő vizsgára bocsátási feltétel tiszteletben tartására irányuló felülvizsgálat során, és így a versenyvizsga‑kiírás által e tekintetben kifejezetten a vizsgabizottság számára fenntartott hatáskört, valamint kizárólag a versenyvizsga‑bizottságokat megillető, függetlenséggel és autonómiával kapcsolatos előjogokat gyakorolt (a megtámadott ítélet 71. pontja).
Márpedig, amint azt a Törvényszék az e jogalap első részével összefüggésben megállapította, a teljes munkaidőben végzett szakmai tevékenységre vonatkozó feltételként értendő, a legalább kétéves szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltételt a jelen ügyben fel lehetett hozni, anélkül, hogy azt a versenyvizsga‑kiírás meghatározta volna.
Ebből következik, hogy a megtámadott ítélet 71. pontjában a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
Ennélfogva az első jogalap második részének helyt kell adni.
Az első jogalap harmadik, arra alapított részéről, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a vizsgabizottság által elkövetett nyilvánvaló értékelési hiba feltételeinek meghatározása során, elferdítette az iratokat, valamint tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy vélte, hogy jogellenes volt a szakmai tapasztalattal kapcsolatban a Bizottság által követett számítási módszer alkalmazása
A Bizottság a megtámadott ítélet 57–82. pontját kifogásolja, amelyek a következők Közszolgálati Törvényszék általi vizsgálatára vonatkoznak, ebben a sorrendben: a legalább kétéves szakmai tapasztalat számítási módja, a kinevezésre jogosult hatóság azon hatásköre, hogy kizárja FE‑t a sikeres pályázók tartaléklistájáról, valamint FE szakmai tapasztalata időtartamának értékelésével kapcsolatban a versenyvizsga‑bizottság által esetlegesen elkövetett nyilvánvaló hiba. A Bizottság álláspontja szerint a Közszolgálati Törvényszék tévesen vélte úgy, hogy a vizsgabizottságnak az FE versenyvizsgára bocsátásáról szóló határozatában semmiféle nyilvánvaló hibát nem bizonyítottak.
A megtámadott ítélet 70. pontjában a Közszolgálati Törvényszék úgy vélte, hogy a Bizottság nem bizonyította „a vizsgabizottság ilyen nyilvánvaló [a szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltétel figyelembevételéhez kapcsolódó] mulasztását, ahogyan azt sem, hogy a vizsgabizottság a versenyvizsga‑kiírás feltételeire tekintettel nyilvánvalóan önkényesen határozott [FE] vizsgára bocsátásáról”, valamint hogy „semmi nem enged arra következtetni, hogy a vizsgabizottság nem vizsgálta meg […] a[z FE által benyújtott] dokumentumokat, többek között a [megtámadott] ítélet 53. és 55. pontjában említett kritérium alapján”.
Első kifogásával a Bizottság azt állítja, hogy a Közszolgálati Törvényszék ily módon tévesen alkalmazta a jogot. Annak vizsgálata helyett, hogy a Bizottság által előterjesztett érvek megfoszthatják‑e a vizsgabizottság határozatát a hitelességétől, olyan kritériumokat határozott meg, amelyek alapján – álláspontja szerint – úgy lehetett tekinteni, hogy a vizsgabizottság teljesítette az FE szakmai tapasztalatának átszámítására irányuló kötelezettségét. A Közszolgálati Törvényszék ráadásul tévesen követelte meg a szakmai tapasztalat átszámítása nyilvánvaló elmulasztásának, illetve a vizsgabizottság általi, nyilvánvalóan önkényes versenyvizsgára bocsátásnak a bizonyítását.
FE álláspontja szerint ez a kifogás elfogadhatatlan, amennyiben az ténymegállapításokat bírál. Érdemi szempontból úgy véli, hogy a kinevezésre jogosult hatóság helytállóan terjesztett elő bizonyítékot a vizsgabizottság határozatának nyilvánvaló hibájára vonatkozóan, amennyiben arra – főszabály szerint – a jogszerűség vélelme vonatkozik, ami egyúttal igazolja a kinevezésre jogosult hatóság korlátozott felülvizsgálatát. Álláspontja szerint a nyilvánvaló hibának ezt a vizsgálatát végezte el a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítéletnek többek között a 72–82. pontjában, és tette ezt azon körülményekre tekintettel, amelyeket a versenyvizsga‑kiírás alapján ugyanezen ítélet 53. és 55. pontjában meghatározott. Végezetül rámutat a Bizottság érveinek ellentmondásos jellegére.
Megjegyzendő, hogy a jelen kifogásban a Bizottság nem a Közszolgálati Törvényszék által a megtámadott ítéletben tett és a nyilvánvaló értékelési hibára vonatkozó ténymegállapításokat, hanem a vizsgabizottság kötelezettségeire, valamint a Bizottságra háruló bizonyítási teherrel kapcsolatos megállapításokat vitatja. E megállapítások olyan jogkérdéseket vetnek fel, amelyek a fellebbviteli bíróság felülvizsgálati hatáskörébe tartoznak.
A jelen jogalap első részével összefüggésben megállapítottaknak megfelelően, és amint arra a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 80. pontjában emlékeztetett, a jelen ügyben a vizsgabizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezett annak vizsgálatakor, hogy a munkaidő tekintetében mennyiben feleltethető meg egy szabadúszóként változó munkaórákban gyakorolt tevékenység egy teljes munkaidőben végzett munkával.
Mindazonáltal, noha az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kinevezésre jogosult hatóság nem jogosult arra, hogy megsemmisítse vagy módosítsa a vizsgabizottság valamely határozatát, saját hatásköreinek gyakorlása során nem hozhat jogellenes határozatokat. Nem köthetik tehát a vizsgabizottság olyan határozatai, amelyek jogellenessége következésképpen az ő saját határozataira is kihatna. Ezért köteles a kinevezésre jogosult hatóság valamely tisztviselő kinevezése előtt ellenőrizni, hogy a pályázó eleget tesz‑e az e célból megkövetelt feltételeknek. Abban az esetben, ha a vizsgabizottság a pályázót jogosulatlanul bocsátja vizsgára, majd pedig jogosulatlanul veszi fel a tartaléklistára, a kinevezésre jogosult hatóságnak olyan indokolt határozattal kell megtagadnia e pályázó kinevezését, amely lehetővé teszi az uniós bíróság számára e határozat megalapozottságának megítélését (lásd: 2005. szeptember 15‑iLuxem kontra Bizottság ítélet,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig figyelemmel arra a széles mérlegelési jogkörre, amellyel a vizsgabizottság annak meghatározása tekintetében rendelkezik, hogy korábbi szakmai tapasztalataik alapján a pályázók megfelelhetnek‑e a vizsgára bocsátási feltételeknek, a kinevezésre jogosult hatóságnak a vizsgabizottság határozatai szabályszerűségének felülvizsgálata keretében annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy a vizsgabizottság nem követett‑e el nyilvánvaló hibát mérlegelési jogkörének gyakorlása során.
Ezen utóbbi kérdés tekintetében megállapításra került, hogy valamely hiba kizárólag akkor minősíthető nyilvánvalónak, ha könnyen azonosítható azon kritériumok alapján, amelyekhez a jogalkotó az adminisztráció széles mérlegelési jogkörének gyakorlását kötni kívánta. Következésképpen annak megállapítása érdekében, hogy a tények értékelése során olyan nyilvánvaló hibát követtek el, amely igazolja a határozat megsemmisítését, azt kell bizonyítani, hogy a vitatott határozatban szereplő értékelések nem meggyőzőek. Más szóval: nem állhat fenn nyilvánvaló hiba, ha a kérdéses értékelést helytállónak vagy megalapozottnak lehet tartani (lásd: 2012. október 23‑iEklund kontra Bizottság ítélet,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Először is, a fenti megfontolásokból következik, hogy FE kinevezése előtt egyrészről a kinevezésre jogosult hatóság köteles volt felülvizsgálni a vizsgabizottságnak az FE versenyvizsgára bocsátásáról szóló határozatát, másrészről pedig, hogy meg kellett tagadnia a kinevezést, ha úgy vélte, hogy a vizsgabizottság határozata nyilvánvaló értékelési hibán alapul.
A jelen ügyben a versenyvizsga‑bizottság úgy határozott, hogy FE‑t versenyvizsgára bocsátja. Még ha ezt a határozatot nem is látták el indokolással, abból azt a következtetést kell levonni, hogy a versenyvizsga‑bizottság úgy vélte, hogy a pályázó bizonyította, hogy esetében teljesül a korábbi minimális szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltétel.
Ezzel összefüggésben – és ellentétben azzal, amit a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 69. és 70. pontjában megállapított – nem a kinevezésre jogosult hatóság feladata annak konkrét bizonyítása, hogy a vizsgabizottság egyáltalán nem vizsgálta, hogy FE esetében teljesül‑e a minimális szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltétel, hanem azt kellett vizsgálnia, hogy figyelembe vette‑e azt a körülményt, hogy e tapasztalat egy jelentős részét szabadúszóként szerezték, és azt a körülményt, hogy a teljes munkaidős foglalkoztatáshoz kapcsolódó munkaidő tekintetében nyilvánvaló értékelési hiba elkövetése nélkül számította‑e át ezt a tapasztalatot.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a vizsgabizottság értékeléseire vonatkozó információk hiánya nem akadályozhatja meg a kinevezésre jogosult hatóságot, hogy úgy vélje, nyilvánvaló értékelési hibán alapul a vizsgabizottság által hozott határozat, azaz az FE versenyvizsgára bocsátására vonatkozó határozat.
Ennélfogva a Közszolgálati Törvényszék a jog téves alkalmazása nélkül nem juthatott arra a következtetésre, hogy a kinevezésre jogosult hatóság kizárólag abban az esetben rendelkezett hatáskörrel a vitatott határozat elfogadására, ha nyilvánvaló volt, hogy a vizsgabizottság elmulasztotta figyelembe venni a szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltételt, és elmulasztotta a szakmai tapasztalat időtartamának kiszámítását, illetve ha a versenyvizsga‑kiírás feltételeire tekintettel a vizsgabizottság nyilvánvalóan önkényesen döntött FE‑nek a versenyvizsga vizsgáira bocsátásáról.
Másodszor, a megtámadott ítélet 53. és 55. pontját illetően, amelyekre a Közszolgálati Törvényszék ugyanezen ítélet 70. pontjában hivatkozik, a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy FE vizsgákon való részvételre bocsátásának értékeléséhez a vizsgabizottság alapul vehette többek között „azt, hogy a tevékenységnek állandó jelleggel, azaz jelentősebb időtartamon keresztül gyakorolt jogász‑nyelvészi »szakmai«, vagyis olyan tevékenységnek kellett lennie, amely nem »alkalmi« jellegű, és amely elsősorban jogi szövegek fordítására irányul, továbbá amelyet egy olyan közjogi vagy magánjogi személy szakmai megbízó számára végeznek, aki meghatározott minőségű jogi fordításokat megkövetelő szakmai vagy intézményi tevékenységéből fakadóan a szóban forgó szerződés alapján jogosult bármikor megbízást adni jogi szövegek fordítására, adott esetben kötelező jellegű határidők tűzésével”, valamint hogy „a vizsgabizottság feladata volt, hogy […] eltérőképpen értékelje a megszerzett tapasztalat szakmai jellegét attól függően, hogy »szabadúszó fordító[ként]« vagy »szabadúszó jogász‑nyelvész[ként]« gyakorolt tevékenységről volt‑e szó, különösen, ha e második tevékenységet a Bírósághoz hasonló olyan uniós intézmény számára végezték, amely a szolgáltatóit kizárólag jogi tartalmú szövegek fordításával bízza meg”.
A Bizottság által előadottaknak megfelelően ezek a vizsgára bocsátási kritériumok nem lehetnek relevánsak a jelen ügyben a korábbi szakmai tapasztalat időtartamával kapcsolatos feltétel értékeléséhez. Egyrészről ugyanis a versenyvizsga‑kiírás szerint a pályázóknak a szakmai tapasztalat legrövidebb időtartamát, nem pedig a jogi szövegek fordítása területén szerzett tapasztalatot kellett bizonyítaniuk (lásd még a fenti 34. pontot). A versenyvizsga‑kiírás ráadásul nem szolgált semmiféle útmutatással a megkövetelt minimális szakmai tapasztalat jellegére vagy annak az ellátandó feladatokkal fennálló kapcsolatára nézve, amint arra maga a Közszolgálati Törvényszék emlékeztet a megtámadott ítélet 46. pontjában. Másrészről az említett kritériumok meghatározásával a Közszolgálati Törvényszék anélkül hozott határozatot a jogász‑nyelvészi tevékenység jellemzőiről és az azzal kapcsolatos kötelezettségekről, valamint a „»szabadúszó« fordító” és a „»szabadúszó« jogász‑nyelvész” tevékenységei közötti különbségekről, hogy következtetéseit az iratokra alapította volna.
Ennélfogva azzal, hogy a megtámadott ítélet 53. és 55. pontjában meghatározta az érintett vizsgára bocsátási feltétel értékelésére vonatkozó kritériumokat – amelyek nem tűnnek ki a felek által az elsőfokú eljárás keretében benyújtott iratokból –, a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot.
Harmadszor, meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 73–82. pontjában a Közszolgálati Törvényszék egyebekben az említett ítélet 53. és 55. pontjában meghatározott kritériumokat az „[FE] szakmai tapasztalata időtartamának értékelése során a versenyvizsga‑bizottság által esetlegesen elkövetett nyilvánvaló hiba” vizsgálatával összefüggésben alkalmazta, tette ezt anélkül, hogy érvényesen reagált volna a Bizottság által e tekintetben előterjesztett és a megtámadott ítélet 76. pontjában összefoglalt érvekre. E vizsgálat végén a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság azt sem bizonyította, hogy a vizsgabizottság nyilvánvaló hibát követett el FE szakmai tapasztalata időtartamának kiszámításában (a megtámadott ítélet 81. pontja).
A Közszolgálati Törvényszék által a megtámadott ítélet 53., 55. és 56. pontjában elkövetett, az első jogalap első részének és az első jogalap harmadik része jelen kifogásának vizsgálata során meghatározott téves jogalkalmazások révén a Közszolgálati Törvényszék azon értékelését is a téves jogalkalmazás jellemzi, amellyel ugyanezen ítélet 75–81. pontjában megállapította, hogy a Bizottság nem bizonyította azt sem, hogy a vizsgabizottság nyilvánvaló hibát követett el FE szakmai tapasztalata időtartamának kiszámításában. Azok az indokok ugyanis, amelyekre a Közszolgálati Törvényszék támaszkodik, nem tették lehetővé, hogy érvényesen erre a következtetésre jusson.
Második kifogásában a Bizottság azt állítja, hogy a Közszolgálati Törvényszék elferdítette a bizonyítékokat, mivel azok nem eredményezhették annak a megtámadott ítélet 61. és 77. pontjában történő megállapítását, hogy semmi alapján nem lehet úgy vélni, hogy a vizsgabizottság figyelmen kívül hagyta FE tevékenységének szabadúszó jellegét.
Az FE által előadottaknak megfelelően ezt a kifogást el kell utasítani. A Bizottság ugyanis semmilyen bizonyítékot nem terjeszt elő FE szakmai tapasztalatának a vizsgabizottság általi esetleges azon kiszámítására vonatkozóan, amely alapján azt lehetne megállapítani, hogy egyáltalán nem számította át ezt a tapasztalatot teljes munkaidős foglalkoztatássá – a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazottól esetlegesen eltérő módszerrel –, és hogy nem is értékelte ezt a tapasztalatot más, például a Közszolgálati Törvényszék által a megtámadott ítélet 53–55. pontjában kifejtett kritériumok alapján.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tényeknek az elsőfokú eljárásban eljáró bíróság általi értékelése tehát – amennyiben az elé terjesztett bizonyítékokat ez a bíróság nem ferdítette el – nem minősül jogkérdésnek, amelyet, mint ilyet, a Törvényszéknek kellene felülvizsgálnia. Az ilyen elferdítésnek nyilvánvalóan ki kell tűnnie az ügy irataiból, anélkül hogy szükséges lenne a tényállás és a bizonyítékok újbóli értékelése (lásd: 2014. július 4‑iKimman kontra Bizottság ítélet,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
,
105.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig a Bizottság – jóllehet az iratok elferdítésére hivatkozik – valójában a tények újbóli értékelését kívánja elérni, ami nem tartozik a fellebbviteli bíróság felülvizsgálatába.
A harmadik rész harmadik kifogása azon alapul, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 57–61. pontjában szereplő azon megállapítással összefüggésben, amely szerint a vizsgabizottság nem volt köteles alkalmazni a lefordított oldalak számának munkanapokká való átváltásának kritériumát, amint azt a kinevezésre jogosult hatóság alkalmazta. A Bizottság szerint az FE által hivatkozott tevékenység ténylegesen fordítási tevékenység volt.
FE álláspontja szerint ez a rész elfogadhatatlan. Érdemben azt állítja, hogy a versenyvizsga‑kiírásban és a pályázati útmutatóban az erre vonatkozó pontos szabályok hiányában a vizsgabizottság alkalmazhatta a szakmai tapasztalat időtartamának vizsgálatával kapcsolatos kritériumokat, amelyeket maga a vizsgabizottság állapított meg ebből a célból.
Ezt a kifogást el kell utasítani. A fenti 35. pontban megállapítottaknak megfelelően, a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 56. pontjában megállapította, hogy a vizsgabizottság nem volt köteles a szakmai tapasztalat időtartamát teljes munkaidős foglalkoztatássá átszámítani.
Pontosítani kell ugyanakkor, hogy az ekként meghatározott vizsgára bocsátási feltétellel összefüggésben a vizsgabizottság szabadon alkalmazhatott bármilyen számítási módot, amely lehetővé tette FE szakmai tapasztalata érintett időszakának a teljes munkaidőben végzett tevékenységgé való átszámítását. Következésképpen nem lehet helyt adni a Bizottság azon érvelésének, amely szerint kötelező volt a lefordított oldalak munkanapokká való átváltásának kritériuma.
A fentiek összességére tekintettel, egyrészről helyt kell adni az első jogalap első és második részének, valamint harmadik része első kifogásának, másrészről pedig mint elfogadhatatlanokat és megalapozatlanokat kell elutasítani az első jogalap harmadik részének második és harmadik kifogását.
A fenti 35., 47., 62., 65. és 67. pontban megállapított téves jogalkalmazás ugyanakkor nem teszi lehetővé a megtámadott ítélet hatályon kívül helyezését, amennyiben a Közszolgálati Törvényszék az FE által az elsőfokú eljárásban másodlagosan felhozott második jogalapnak is helyt adott, és megállapította, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el (a megtámadott ítélet 83–94. pontja).
A második, arra alapított jogalap, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el
A megtámadott ítélet 91–93. pontjában a többek között a kinevezésre jogosult hatóság által elkövetett nyilvánvaló értékelési hibára alapított második jogalapról való határozathozatal során a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a szakmai tapasztalat időtartamának a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazott számítási módját „[a Bizottság alelnökének a fordítás iránti igényről szóló, 2004. május 25‑i SEC(2004) 638 közleménye] nem jelöli meg […] a kifejezetten jogász‑nyelvészek felvételére irányuló versenyvizsga vizsgáira bocsátás kötelező kiválasztási kritériumaként”, az „nem szerepelt a versenyvizsga‑kiírásban”, azt „nem tették közzé a vizsgabizottság vagy az érintett pályázók által hozzáférhető vagy szükségszerűen ismert formában”, az „nem felel meg a többi intézmény fordítási szolgálatai által alkalmazott kritériumoknak, amely szolgálatok – adott esetben jogász‑nyelvészeik felvétele érdekében – szintén hozzáférnek a versenyvizsga tartaléklistájához”, valamint hogy az ennélfogva „nem az uniós intézményekre alkalmazandó közös” kritérium. E megfontolások alapján a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy a kinevezésre jogosult hatóság „nem használhatott a versenyvizsga‑bizottság helyett egy kizárólag a Bizottságon belül érvényes, az intézményen kívüli személyekkel szemben nem kötelező, következésképpen nem intézményközi és így – a jelen esetben jogász‑nyelvészek felvételéről lévén szó – nem releváns számítási módszert”.
A megtámadott ítélet 93. pontjában a Közszolgálati Törvényszék ily módon megállapította, hogy a Bizottság értékelése „még megalapozottsága esetén sem alapítható az [FE‑vel] szemben közvetlenül felhívható semmilyen vonatkozó jogi rendelkezésre, és következésképpen a kinevezésre jogosult hatóság által elkövetett, a Közszolgálati Törvényszék által könnyen felismerhető nyilvánvaló hibát képez”, az FE által előtte felhozott második jogalapnak pedig helyt adott.
A Bizottság szerint a versenyvizsga‑kiírásban a szakmai tapasztalat átszámítási módszerére vonatkozó rendelkezés hiánya nem képezheti akadályát annak, hogy azt a vizsgabizottság alkalmazza. Ezen túlmenően, a szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltétel tiszteletben tartásának esetleges elmulasztásával kapcsolatos problémát a felvétel időpontjáig lehet felvetni. Egyebekben az átszámítással kapcsolatos kritériumok alkalmazásának hiánya nyilvánvalóan szembemenne a pályázókkal szembeni egyenlő bánásmód követelményével. Végezetül, a Közszolgálati Törvényszék megállapítása ellentmondásos, ekként pedig sérti az indokolási kötelezettséget, figyelemmel a megtámadott ítélet 93. pontjára, amelyben elismerte, hogy a Bizottság átváltási kritériumainak alkalmazása „megalapozottnak” tekinthető, ami a nyilvánvaló értékelési hibára vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében kizár egy ilyen hibát.
FE válasza szerint a releváns rendelkezésekben az átszámítás módszerének hiányában a Bizottság szolgálatai önkényesen és nem átláthatóan alkalmazhatják ezeket a módszereket, holott a vizsgabizottságot kötik ezek a rendelkezések. Ezen túlmenően az átváltási szabály belső vagy intézményközi jellege nem releváns a megtámadott ítélet e szabály felhozható jellegére alapított indokolásának értékeléséhez. Végezetül az FE szakmai tapasztalata értékelésének „megalapozott” jellegére való hivatkozás retorikai fogás, amely jelzi a feltételezés tisztán hipotetikus jellegét, valamint a kereset második jogalapjában FE által előterjesztett más érvek kiegészítő jellegét.
Meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék azt a következtetését, amely szerint a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, annak megállapítására alapította, hogy az ezen utóbbi által alkalmazott számítási mód – azaz a szakmai tapasztalat időtartamának a napi öt lefordított oldal arányában történő átszámítása – egyfelől semmiféle ismert jogi rendelkezésen nem alapult (lásd a megtámadott ítélet 90. pontját), másfelől azt az uniós intézmények közösen nem alkalmazzák. A Közszolgálati Törvényszék számára ugyanis e számítási mód alkalmazása nyilvánvaló értékelési hiba megállapítását eredményezte, többek között azon az alapon, hogy az kizárólag a Bizottságon belül érvényes, és ilyenként pedig nem releváns és nem is kötelező a Bizottságon kívüli személyekkel, például FE‑vel szemben (a megtámadott ítélet 92. pontja).
Ezzel szemben a megtámadott ítélet 86. és 94. pontjában a Közszolgálati Törvényszék arról a kérdésről nem hozott határozatot, hogy FE szakmai tapasztalatának a kinevezésre jogosult hatóság általi értékelését el lehet‑e fogadni mint megalapozottat (a megtámadott ítélet 93. pontja), vizsgálatával inkább megállt annak megállapításánál, hogy a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazott számítási módra nem lehet FE‑vel szembeni hivatkozni. Márpedig a Közszolgálati Törvényszék egy ehhez hasonló megállapítása valójában nem a nyilvánvaló értékelési hibára alapított kifogásra, hanem inkább a jogbiztonság elvének állítólagos megsértésére alapított kifogásra vonatkozik.
Elsősorban ugyanis – amint az a fenti 57. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik – annak megállapításához, hogy a tények értékelése során olyan nyilvánvaló hibát követtek el, amely igazolja valamely határozat megsemmisítését, azt kell bizonyítani, hogy a vitatott határozatban szereplő értékelések nem meggyőzőek.
Mivel a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 93. pontjában anélkül állapította meg, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, hogy határozatot hozott volna az FE szakmai tapasztalata ezen utóbbi hatóság általi értékelésének megalapozott vagy megalapozatlan jellegéről, megsértette az Európai Unió Bírósága alapokmányának 36. cikkében előírt indokolási kötelezettséget.
Másodsorban, a jogbiztonság elvét illetően meg kell állapítani, amint azt a Közszolgálati Törvényszék a megtámadott ítélet 42. pontjában tette, hogy egy versenyvizsga‑kiírás célját vesztené – amely az, hogy tájékoztassa a pályázókat a pályázáshoz teljesítendő feltételekről –, ha az adminisztráció kizárhatna egy sikeres pályázót egy, az említett kiírásban vagy a személyzeti szabályzatban kifejezetten nem szereplő vagy közzé nem tett indok miatt (lásd a versenyvizsga‑kiírás kapcsán: 2011. április 14‑iŠimonis kontra Bizottság ítélet,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
,
74.
pont; 2014. október 15‑iMoschonaki kontra Bizottság ítélet,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
,
42.
pont).
Ugyanakkor, noha ez a követelmény megakadályozza egy, a különösen a versenyvizsga‑kiírásban nem szereplő vizsgára bocsátási feltételnek a valamely versenyvizsgára pályázóval szembeni felhozhatóságát, az nem értelmezhető akként, hogy arra kötelezi a kinevezésre jogosult hatóságot, hogy a versenyvizsga‑kiírásban az ilyen vizsgára bocsátási feltételek alkalmazása tekintetében lehetséges számítási módot vagy különféle számítási módokat is pontosítsa. Egyebekben megjegyzendő, hogy egy ilyen értelmezés csaknem teljesen aláásná azt a széles mérlegelési jogkört, amellyel a vizsgabizottság az említett versenyvizsga‑kiírásban előírt kritériumok tiszteletben tartásának értékelése területén rendelkezik.
Ennélfogva nem lehet úgy vélni, hogy a vitatott határozat elfogadásával a kinevezésre jogosult hatóság megsértette a jogbiztonság elvét.
FE a viszonválaszban előadja, hogy a jelen ügybelitől eltérő módon a 2006. január 31‑iGiulietti kontra Bizottság ítéletben (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) szóban forgó versenyvizsga‑kiírás tartalmazta a megkövetelt szakmai tapasztalat jellegének, valamint azon álláshelyeknek a kifejezett és részletes leírását, ahol azt meg lehetett szerezni. Ezen túlmenően, ez az ítélet megerősíti, hogy a széles mérlegelési jogkörrel rendelkező versenyvizsga‑bizottság feladata értékelni, hogy a pályázók esetében teljesülnek‑e a feltételek. Márpedig egy olyan vizsgabizottság határozatait, amely számára a kinevezésre jogosult hatóság semmiféle iránymutatással nem szolgált a mérlegelési jogkörének gyakorlását illetően, a kinevezésre jogosult hatóság utólagosan nem kérdőjelezheti meg olyan kritériumok alapján, amelyek a vizsgabizottságot egyáltalán nem kötötték.
Ezt az érvelést el kell utasítani. A jelen jogalap ugyanis egyrészről a kinevezésre jogosult hatóság által a jelen ügyben alkalmazott számítási mód relevanciájára és érvényesíthetőségére, nem pedig a versenyvizsga‑kiírásban előírt vizsgára bocsátási feltételekkel összefüggésben a vizsgabizottság által gyakorolt mérlegelési jogkör kérdésére vonatkozik.
A fentiekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot annak megállapításakor, hogy a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazott számítási mód a jelen ügyben nem releváns és nem is érvényesíthető, valamint hogy ennek alkalmazásával a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el.
Ennélfogva a második jogalapnak helyt kell adni.
A megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezéséről
Mivel a Törvényszék az első jogalap első részét, második részét, harmadik részének első kifogását, valamint a második jogalapot megalapozottnak nyilvánította, ebből következik, hogy a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni abban a részében, amelyben az a vitatott határozatot amiatt semmisíti meg, hogy a kinevezésre jogosult hatóság nem rendelkezett hatáskörrel annak elfogadására, valamint hogy nyilvánvaló értékelési hibát követett el.
E körülmények között nem bír jogalappal a Közszolgálati Törvényszék azon határozata, hogy a Bizottságot FE számára kártérítés megfizetésére kötelezi, amely határozat a Közszolgálati Törvényszék azon megállapításán alapult, hogy az előtte felhozott első jogalap vizsgálatából következik a vitatott határozat jogellenessége (lásd a megtámadott ítélet 121. pontját).
Ebből következik, hogy – anélkül, hogy vizsgálni kellene a harmadik jogalapot – hatályon kívül kell helyezni a megtámadott ítélet rendelkező részének 1. és 2. pontját.
Ezzel szemben nem kell hatályon kívül helyezni a megtámadott ítélet rendelkező részének 3. pontját, amelyben a Közszolgálati Törvényszék FE keresetét az ezt meghaladó részében elutasította, mivel ezt a határozatot nem érinti az, hogy a Törvényszék megalapozottnak nyilvánította az első jogalap első részét, második részét, harmadik részének első kifogását, valamint a második jogalapot.
Végezetül, tekintettel a megtámadott ítélet részleges hatályon kívül helyezésére, a Közszolgálati Törvényszéknek a költségekre vonatkozó határozatát, ekként pedig a megtámadott ítélet rendelkező részének 4. pontját szintén hatályon kívül kell helyezni.
A keresetről
Az Európai Unió és alkalmazottai közötti jogviták elsőfokú elbírálásával kapcsolatos hatáskörnek a Törvényszékre történő átruházásáról szóló, 2016. július 6‑i (EU, Euratom) 2016/1192 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2016. L 200., 137
. o.) 4. cikke értelmében, amennyiben a Törvényszék hatályon kívül helyezi a Közszolgálati Törvényszék valamely határozatát, ugyanakkor úgy ítéli meg, hogy a per állása az érdemi döntést lehetővé teszi, a fellebbezést elbíráló tanács maga határoz a jogvitáról. A jelen ügyben ez a helyzet.
E tekintetben pontosítani kell, hogy figyelemmel arra, hogy a Törvényszék a megtámadott ítéletet csak annyiban helyezi hatályon kívül, amennyiben azt a fenti a fenti 35., 47., 62., 65., 67. és 90. pontban megállapított azon hibák érintik, amelyek az elsőfokú eljárásban felhozott és a kinevezésre jogosult hatóság hatáskörének hiányára, a nyilvánvaló értékelési hibára és a jogbiztonság elvének megsértésére alapított első és második jogalap keretében hivatkozott állításokra vonatkoznak, a Közszolgálati Törvényszék által elvégzett többi értékelés jogerőssé vált.
Többek között meg kell állapítani, hogy a jelen fellebbezés keretében kifejezetten nem kérdőjeleződött meg a Közszolgálati Törvényszéknek a megtámadott ítélet 105. pontjában szereplő azon következtetése, amely szerint FE‑nek a panaszt elutasító határozattal szembeni, megsemmisítésre irányuló kereseti kérelmei nem rendelkeznek önálló tartalommal, következésképpen azokra úgy kell tekinteni, mint amelyek formálisan a panaszt elutasító határozat által pontosított vitatott határozat ellen irányulnak. Ugyanez érvényes a Közszolgálati Törvényszéknek a megtámadott ítélet 101–109. pontjában szereplő azon értékelésére, amelyben elutasította az elsőfokú eljárásban felhozott harmadik, a megfelelő ügyintézés elvének és a gondoskodási kötelezettségnek a megsértésére, valamint az észszerű határidő be nem tartására alapított jogalapot.
Ily módon a Törvényszéknek kell érdemben határoznia az FE által eredetileg a Közszolgálati Törvényszékhez benyújtott keresetről, és a Törvényszéknek kell határozatot hoznia a második jogalap keretében előterjesztett kifogásokról és a negyedik jogalapról, amelyeket a Közszolgálati Törvényszék nem vizsgált.
E tekintetben elsősorban a jelen fellebbezés keretében felhozott első jogalap vizsgálatából kitűnik, hogy a jelen ügyben a korábbi szakmai tapasztalat minimális időtartamával kapcsolatos vizsgára bocsátási feltételt akként kellett érteni, hogy az a tevékenység teljes munkaidőben történő végzésére utal, valamint hogy FE felvétele előtt a kinevezésre jogosult hatóság köteles volt ellenőrizni, hogy FE eleget tesz‑e az e célból megkövetelt feltételeknek.
Ezen túlmenően, az, hogy a versenyvizsga‑kiírás nem írta elő a korábbi szakmai tapasztalat számítási módját, nem értelmezhető akként, hogy a vizsgabizottság mentesül az említett tapasztalat időtartamának teljes munkaidővé való, bármiféle átszámítása alól.
E körülmények között FE aktájának a felvétel előtti vizsgálata során a kinevezésre jogosult hatóság észlelhette, hogy az FE által hivatkozott szabadúszó jogász‑nyelvészi tevékenység FE szakmai tapasztalatának csaknem felét (az összesen 31 hónapból 15 hónap), és a megkövetelt 24 hónapos minimális időszak közel kétharmadát tette ki, hogy ezen időszak során FE összesen 721 oldalt fordított le, valamint hogy e tevékenység egy részével párhuzamosan tanulmányokat folytatott (lásd a megtámadott ítélet 11., 19., 78. és 79. pontját). E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság érvényesen vizsgálhatta FE korábbi szakmai tapasztalatának időtartamát.
Másodsorban az FE által az elsőfokú eljárásban másodlagosan felhozott második jogalapot illetően, továbbá először is a kinevezésre jogosult hatóság által állítólagosan elkövetett nyilvánvaló értékelési hibát illetően megjegyzendő, hogy a lefordított oldalak száma alapján elvégzett munka számszerűsítéséből álló számítási módot igen általánosan alkalmazzák a fordítás területén, mégpedig mind az intézményekben, mind pedig a magánszférában, valószínűleg azért, mert ezt tartják a leginkább objektívnek. Ezt alkalmazza az Európai Unió Bírósága is, többek között a jogász‑nyelvészek esetében, valamint a szabadúszó fordítási szolgáltatások kifizetése tekintetében. Egyebekben meg kell állapítani, hogy az Európai Unió Bíróságának az FE által benyújtott megrendelőlapjai elvégzendő feladatként „a dokumentum lefordítását”, ennek határidejét, az érintett dokumentum oldalainak számát, az oldalankénti árat, valamint a teljes fizetendő összeget említik. Ezen túlmenően, a Közszolgálati Törvényszék egyáltalán nem állapította meg, hogy ahhoz, hogy FE a „szabadúszó jogász‑nyelvészként” szerzett tapasztalatára hivatkozzon, olyan bizonyítékokat nyújtott be, amelyek tanúsítják, hogy ezen a címen az Európai Unió Bírósága számára a jogi dokumentumok fordításától eltérő feladatokat is végzett.
Egyebekben nem lehet önmagában nyilvánvalóan tévesnek tekinteni azt, hogy a kinevezésre jogosult hatóság az egy nap alatt lefordított oldalak számával kapcsolatos kritériumot a Bizottság fordítási szolgálatai által használt, munkanaponkénti öt oldalas aránnyal alkalmazta.
E tekintetben megjegyzendő, hogy a jelen ügyben nem bír azonos hatállyal a vizsgabizottság határozata és a kinevezésre jogosult hatóság határozata. Míg az előbbi határozat eredményeként valamely pályázót versenyvizsgára bocsátják, a kinevezésre jogosult hatóság határozata a pályázó valamely meghatározott intézmény általi esetleges felvételére korlátozódik. Emlékeztetni kell arra, hogy – ellentétben azzal, ami úgy tűnik, többek között a megtámadott ítélet 62–72. pontjában szerepel, amelyekben a Közszolgálati Törvényszék a „kinevezésre jogosult hatóság azon hatáskörét” vizsgálta, „hogy kizárja [FE‑t] a sikeres pályázók tartaléklistájáról” – a versenyvizsga‑bizottságok függetlenségének elvén alapuló állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a kinevezésre jogosult hatóság nem rendelkezik hatáskörrel a versenyvizsga‑bizottságok által hozott valamely határozat megsemmisítésére vagy módosítására (1992. február 20‑iParlament kontra Hanning ítélet,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
,
22.
pont; 2005. szeptember 15‑iLuxem kontra Bizottság ítélet,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
22.
és
24.
pont). Márpedig mivel FE a Bizottságnál kívánt elhelyezkedni, és mivel nincs általánosan alkalmazandó, a vizsgabizottság általi megalapozott számításra vonatkozó intézményközi módszer, illetve útmutatás, a Bizottság kinevezésre jogosult hatósága helytállóan alkalmazta a fordítás területén belsőleg általánosan használt számítási módot.
Ezen túlmenően, a Közszolgálati Törvényszék azon pontosítását illetően, amely szerint a jelen ügyben kifejezetten jogi szövegek fordításáról, illetve a jogalkotási szövegek nyelvi és jogi megfelelésének ellenőrzéséről van szó (a megtámadott ítélet 90. pontja), megjegyzendő, hogy FE nem terjesztett elő semmiféle olyan bizonyítékot, amely igazolná, hogy a napi lefordított oldalak más arányát használó, többek között az Európai Unió Bírósága által alkalmazott számítás alapján teljesülhetett volna esetében a legalább kétéves korábbi szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltétel.
Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazott számítási mód nem volt észszerűtlen, valamint hogy FE nem bizonyította, hogy más számítási móddal a kinevezésre jogosult hatóság eltérő döntésre jutott volna. Ennélfogva e számítási mód alkalmazása nem tekinthető nyilvánvalóan tévesnek.
Végezetül hatástalanként kell elutasítani azt az érvelést, amely szerint a kinevezésre jogosult hatóság nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy az FE által a brüsszeli W. ügyvédi irodában töltött gyakorlat ideje két hónap, nem pedig három hónap volt. Ez a következtetés ugyanis még akkor sem tudna változtatni a kinevezésre jogosult hatóság azon határozatán, amely szerint FE esetében nem teljesül a szóban forgó vizsgára bocsátási feltétel, ha úgy kellene tekinteni, hogy a kinevezésre jogosult hatóság ténylegesen hibát követett el.
Másodszor, az FE által az elsőfokú eljárásban felhozott, az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított kifogást is el kell utasítani. FE ugyanis nem bizonyítja, hogy helyzete eltért a más intézményeknél dolgozó vagy a lengyeltől eltérő nyelveken dolgozó fordítókétól.
Harmadszor, az elsőfokú eljárásban FE azzal is érvelt, hogy a kinevezésre jogosult hatóság – azon elv alkalmazásával, amely szerint szakmai tapasztalatának teljes munkaidős foglalkoztatásnak kell megfelelnie – megsértette a versenyvizsga‑kiírást. Ezenfelül, a versenyvizsga‑kiírás nem írt elő semmiféle követelményt a pályázók teljesítményére, sem pedig a kinevezésre jogosult hatóság által alkalmazottakhoz hasonló normákra. Ezen érveket a többek között a jelen ítélet 29. és 86. pontjában kifejtett indokok miatt el kell utasítani.
Harmadsorban az elsőfokú eljárásban felhozott, a szakmai tapasztalattal kapcsolatos vizsgára bocsátási feltétel jogellenességére alapított, negyedik jogalapot illetően, FE – jogellenességi kifogás formájában – előadja, hogy a versenyvizsga‑kiírásban szereplő e vizsgára bocsátási feltétel ellentétes az egyenlő bánásmód elvével, amennyiben a jogász‑nyelvészek felvételére irányuló más versenyvizsga‑kiírások nem írnak elő ilyen jellegű feltételt.
A Bizottság a negyedik jogalapnak elsődlegesen mint elfogadhatatlannak, másodlagosan mint megalapozatlannak az elutasítását kéri.
A megtámadott ítélet 112. pontjában a Közszolgálati Törvényszék megállapította, hogy mivel a kinevezésre jogosult hatóság hatáskörének hiányára alapított első megsemmisítési jogalapnak helyt adott, nincs szükség a negyedik jogalap vizsgálatára. Pontosította továbbá, hogy „mivel a kinevezésre jogosult hatóság és a vizsgabizottság közötti hatáskörmegosztással kapcsolatban a versenyvizsga‑kiírásban szereplő feltételek tekintetében már megállapítást nyert, hogy a kinevezésre jogosult hatóság kötve volt a vizsgabizottságnak a[z FE] vizsgára bocsátásáról szóló határozatához a szakmai tapasztalatra vonatkozó feltétel tekintetében, amennyiben e határozat nem nyilvánvaló hibán alapult, e vizsgára bocsátási feltétel esetleges jogellenessége nem okozott [FE] számára megtéríthető további személyes kárt”.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint egy felvételi eljárás keretében – amely egymást követő határozatokból álló összetett igazgatási eljárás –valamely versenyvizsga pályázói a későbbi aktus ellen indított keresetben hivatkozhatnak az ezen aktushoz szorosan kapcsolódó korábbi aktusok szabálytalanságára (lásd: 1995. augusztus 11‑iBizottság kontra Noonan ítélet,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
,
17.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és különösen azon versenyvizsga‑kiírás jogellenességére, amely alapján a szóban forgó aktust meghozták (lásd ebben az értelemben: 1993. szeptember 16‑iNoonan kontra Bizottság ítélet,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
,
23.
pont; 2012. december 5‑iBA kontra Bizottság ítélet,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
,
39.
pont).
Ami az uniós közszolgálati jog területén alkalmazandó egyenlő bánásmódot illeti, az akkor sérül, ha személyek két csoportjával – amelyek ténybeli és jogi helyzete között nincs lényeges különbség – szemben anélkül alkalmaznak eltérő bánásmódot, hogy ez objektíve indokolt lenne. Különösen az uniós közszolgálat területén alkalmazandó szabályok elfogadása során a jogalkotó köteles tiszteletben tartani az egyenlő bánásmód általános elvét (lásd: 2015. október 13‑iBizottság kontra Verile és Gjergji ítélet,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
,
176.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a kinevezésre jogosult hatóság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a vizsgára bocsátási feltételeknek a szolgálat érdekei alapján történő meghatározásával kapcsolatban (lásd ebben az értelemben: 2001. november 15‑iVan Huffel kontra Bizottság ítélet,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
,
52.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ennélfogva az egyenlő bánásmód elvének a szóban forgó versenyvizsga‑kiírás általi megsértésére nem lehet következtetni abból az egyetlen körülményből, hogy a jogász‑nyelvészek felvételére irányuló, egyébként az érintett versenyvizsgánál később megszervezett bizonyos más versenyvizsgák nem írták elő a jelen ügybelivel azonos, a minimális szakmai tapasztalattal kapcsolatos feltételt.
Ezen túlmenően FE nem bizonyította, hogy – többek között a szolgálat érdeke szempontjából – az érintett versenyvizsgára jelentkező pályázók ugyanolyan jogi és ténybeli helyzetben voltak, mint az említett, a jogász‑nyelvészek felvételére irányuló többi versenyvizsga‑kiírások pályázói.
Ebből következik, hogy a szóban forgó versenyvizsga‑kiírás nem ellentétes az egyenlő bánásmód elvével.
Negyedsorban, a kártérítési kérelmet illetően emlékeztetni kell arra, hogy amennyiben a felperes által hivatkozott kár alapjául a megsemmisítés iránti kérelem tárgyát képező határozat elfogadása szolgál, a megsemmisítés iránti kérelem elutasítása – főszabály szerint – a kártérítés iránti kérelem elutasítását is maga után vonja, lévén hogy e kérelmek szorosan kapcsolódnak egymáshoz (lásd: 2013. december 11‑iAndres és társai kontra EKB ítélet,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
,
420.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy az FE által hivatkozott kár alapjául a kinevezésre jogosult hatóság vitatott határozatának állítólagos jogellenessége szolgál, és hogy a megsemmisítés iránti kérelmet a Törvényszék elutasította. Következésképpen FE kártérítés iránti kérelmét el kell utasítani.
A fentiek összességéből következik, hogy az elsőfokú eljárásban előterjesztett keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 211. cikkének (2) bekezdése értelmében, ha a fellebbezés megalapozott, és a Törvényszék maga hoz a jogvita kapcsán határozatot, a Törvényszék határoz a költségekről. Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése értelmében, amelyet ugyanezen szabályzat 211. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Egyebekben az eljárási szabályzat 211. cikkének (3) bekezdéséből kitűnik, hogy az intézmények által előterjesztett fellebbezések esetében az intézmények részéről felmerült költségeket ez utóbbiak viselik, az ugyanezen szabályzat 135. cikkének (2) bekezdésében foglalt rendelkezések sérelme nélkül.
A jelen ügyben a Bizottságot és FE‑t kötelezni kell saját, a fellebbezési eljárás keretében felmerült költségeik viselésére. Az elsőfokú eljárást illetően, mivel FE teljes mértékben pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően FE‑t kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (fellebbezési tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék az Európai Unió Közszolgálati Törvényszéke (első tanács) 2015. október 6‑i FE kontra Bizottság ítélete (F‑119/14) rendelkező részének 1., 2. és 4. pontját hatályon kívül helyezi.

2)
A Törvényszék elutasítja az FE által a Közszolgálati Törvényszék előtt az F‑119/14. sz. ügyben előterjesztett keresetet.

3)
A felek maguk viselik a fellebbezési eljárással kapcsolatos költségeiket.

4)
A Törvényszék FE‑t kötelezi a Közszolgálati Törvényszék előtti eljárással kapcsolatos költségek, köztük az Európai Bizottság részéről felmerült költségek viselésére.

Jaeger
Prek
Frimodt Nielsen
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. szeptember 15‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.