CELEX: 62018TJ0380
Eiropas Savienības preču zīme
Iebildumu process
Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “INTAS” reģistrācijas pieteikums
Agrākas Eiropas Savienības un valsts grafiskas preču zīmes, kas ietver vārdisku elementu “indas”
Relatīvs atteikuma pamats
Sajaukšanas iespēja
Apzīmējumu un preču līdzība
Regulas (ES) 2017/1001 8. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Pierādījumi par agrāku preču zīmju faktisku izmantošanu
Regulas 2017/1001 47. pants

)
[
..
]
Juridiskais pamatojums
[
..
]
Par pieņemamību
[
..
]
Par personas, kas iestājusies lietā, izvirzītajām iebildēm par nepieņemamību
Persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka prasītājas iebildumi, ar kuriem tiek apstrīdēts agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas pierādījums un konfliktējošo apzīmējumu konceptuālais salīdzinājums, ir nepieņemami. Persona, kas iestājusies lietā, uzskata, ka šajos iebildumos izvirzītie juridiskie un faktiskie jautājumi jau galīgi ir tikuši atrisināti ar Iebildumu nodaļas 2017. gada 16. martā pieņemto lēmumu citā iebildumu procesā starp tām pašām pusēm attiecībā uz apzīmējumiem, kas ir identiski šajā lietā aplūkotajiem, un attiecībā uz precēm, kuras aptvertas ar reģistrācijai pieteikto preču zīmi un kuras atšķiras no šajā lietā aplūkotajām precēm (lietas R 816/2017‑4 un R 1031/2017‑4) (turpmāk tekstā – “2017. gada 16. marta lēmums”). 2017. gada 16. marta lēmumu prasītāja un persona, kas iestājusies lietā, esot apstrīdējusi tajā pašā Apelācijas padomē, kura šajā lietā ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu. Minētā Apelācijas padome, aicināta lemt par attiecīgo agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas un konfliktējošo apzīmējumu konceptuālās līdzības jautājumiem, esot apstiprinājusi Iebildumu nodaļas 2017. gada 16. marta lēmumā veiktos vērtējumus. Tādējādi, tā kā Apelācijas padomes lēmums saistībā ar minētajiem jautājumiem nav ticis apstrīdēts Vispārējā tiesā, 2017. gada 16. marta lēmumā ietvertie vērtējumi esot kļuvuši galīgi. Precīzāk, persona, kas iestājusies lietā, apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā šajā lietā ir tikai apstiprināts 2017. gada 16. marta lēmums, jo tajā nav ņemti vērā jauni elementi, kā arī tajā nav iekļauta pušu situācijas pārskatīšana, jo Apelācijas padome ir skaidri atsaukusies uz šo jautājumu analīzi, kas veikta pirms iebildumu procesa starp tām pašām pusēm. Tādējādi, lūdzot atcelt apstrīdēto lēmumu šajā lietā, prasītāja
de facto
prasot atcelt 2017. gada 16. marta lēmumu. Visbeidzot persona, kas iestājusies lietā, apgalvo – ja Vispārējā tiesa neatzītu attiecīgos iebildumus par nepieņemamiem, tad tas būtu pretrunā ar
res iudicata
un
ne bis in idem
principiem un radītu neskaidru situāciju attiecībā uz tās ekskluzīvajām tiesībām, kas ir pretrunā tās tiesiskajai paļāvībai un tiesiskās drošības principam.
Pirmkārt, ir svarīgi atgādināt, ka
res iudicata
spēka princips, atbilstoši kuram tiesas nolēmuma galīgais raksturs nevar tikt apšaubīts, attiecībās starp Iebildumu nodaļas lēmumu un iebildumu, kas vēlāk iesniegts atšķirīgā procesā, jo tostarp
EUIPO
notiekošais process ir raksturojams kā administratīvs process, nevis kā tiesas process (spriedums, 2015. gada 8. decembris, Giand/ITSB – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:943
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
A fortiori
Iebildumu nodaļas pieņemtā lēmuma pamatojumam atšķirīgas iebildumu procedūras ietvaros nav
res iudicata
spēka. Šis pamatojums nevar radīt iegūtās tiesības vai radīt tiesisko paļāvību attiecīgajiem lietas dalībniekiem.
Tādējādi persona, kas iestājusies lietā, nevar apgalvot, ka tās iebildes par nepieņemamību noraidīšana radītu nenoteiktības situāciju attiecībā uz tās ekskluzīvajām tiesībām, kas ir pretrunā tās tiesiskajai paļāvībai un tiesiskās drošības principam.
Ar principu
ne bis in idem
, kas ir vispārējs Savienības tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina tiesa, ir aizliegts vienu un to pašu personu sodīt vairāk nekā vienu reizi par vienu un to pašu prettiesisko rīcību, lai aizsargātu vienas un tās pašas tiesiskās intereses. Taču šis princips ir piemērojams vienīgi sodiem, kas tā nav
EUIPO
pieņemto lēmumu gadījumā saistībā ar iebildumu procesu (skat. spriedumu, 2015. gada 8. decembris, FLAMINAIRE,
T‑583/14
, nav publicēts,
EU:T:2015:943
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to atsaukšanās uz šo principu šajā lietā ir neiedarbīga.
Treškārt, ir jāatgādina, ka lēmums, ar kuru tikai apstiprināts agrāks lēmums, kas nav apstrīdēts termiņā, nav pārsūdzams tiesību akts. Lai neatjaunotu agrākā lēmuma pārsūdzības termiņu, prasība, kas celta par šādu apstiprinošu lēmumu, ir jāatzīst par nepieņemamu. Ja ar apstrīdēto aktu ir tikai apstiprināts agrāks akts, prasība ir pieņemama vienīgi ar nosacījumu, ka apstiprinātais akts ir ticis apstrīdēts termiņā (skat. rīkojumu, 2017. gada 13. jūlijs, myToys.de/EUIPO – Laboratorios Indas (myBaby),
T‑519/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:502
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiek uzskatīts, ka lēmums tikai apstiprina agrāku lēmumu, ja tajā nav jaunu elementu, salīdzinot ar minēto agrāko lēmumu, un ja pirms tam nav tikusi atkārtoti izvērtēta šī agrākā lēmuma adresāta situācija (skat. rīkojumu, 2017. gada 13. jūlijs, myBaby,
T‑519/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:502
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā Apelācijas padomes lēmums, pat ja tajā ir secinājumi, kas ir identiski secinājumiem, kādi ir agrākam lēmumam, ko Iebildumu nodaļa pieņēmusi atšķirīgā iebildumu procesā, ir tai iesniegto juridisko un faktisko jautājumu pārskatīšanas rezultāts. Protams, ka šīs pārskatīšanas rezultātā var sasniegt tādu pašu rezultātu, kāds iepriekš ir ticis iegūts procesā Iebildumu nodaļā atšķirīgas procedūras ietvaros starp tiem pašiem lietas dalībniekiem un attiecībā uz identiskiem apzīmējumiem kā tie, par kuriem ir runa vēlākā procesā
EUIPO
. Tomēr šī risinājuma, ko divās dažādās
EUIPO
instancēs pieņēma divas dažādas
EUIPO
instances, identiskums nenozīmē, ka Apelācijas padomes pieņemtajam nolēmumam ir apstiprinošs raksturs salīdzinājumā ar to, ko Iebildumu nodaļa pieņēmusi agrāk citā procesā.
Tas tā vēl jo vairāk ir tad, ja uzskata, ka agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas pierādījumi var mainīties laikā un nekad nevar tikt uzskatīti par galīgi sniegtiem saistībā ar iebildumu procesu, kas atšķiras no tā, kura ietvaros tie tiek pieprasīti. Tāpat, tā kā konfliktējošo apzīmējumu salīdzinājums var atšķirties atkarībā no konkrētās sabiedrības daļas, kā arī laikā, šāds salīdzinājums nevar tikt uzskatīts par galīgu izlemtu ar agrāku
EUIPO
lēmumu, kas nav apstrīdēts Vispārējā tiesā.
No tā izriet, ka apstrīdētais lēmums, ciktāl tas attiecas uz jautājumu par agrāko preču zīmju faktiskas izmantošanas un konfliktējošo apzīmējumu konceptuālās līdzības jautājumiem, nevar tikt uzskatīts par “apstiprinošu” lēmumu, ko Iebildumu nodaļa pieņēmusi saistībā ar atšķirīgu iebildumu procesu saistībā ar tām pašām pusēm un attiecībā uz tām pašām preču zīmēm.
Ņemot vērā iepriekš minēto, personas, kas iestājusies lietā, izvirzītās iebildes par nepieņemamību nevar atbalstīt un ir jānoraida.
Par lietas būtību
Par pierādījumiem par agrāku preču zīmju faktisku izmantošanu
[
..
]
–
Par agrākas Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu
Prasītāja apgalvo, ka Apelācijas padome ir pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka agrākās Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana Spānijā ir pietiekama, lai pierādītu šīs preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu Savienībā. Prasītāja uzskata, ka no 2012. gada 19. decembra sprieduma Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) izriet, ka agrāka Eiropas Savienības preču zīme ir jāizmanto plašākā teritorijā nekā vienas dalībvalsts teritorija, lai tās izmantošana varētu tikt uzskatīta par faktisku, un ka tikai īpašos apstākļos izmantošana ir pietiekama, lai pierādītu šīs preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu Savienībā.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2012. gada 19. decembra spriedumā Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), ko minējusi prasītāja, Tiesa, pirmkārt, attiecībā uz Regulas Nr. 2017/1001 47. panta 2. un 3. punktu nosprieda, ka no judikatūras izriet, ka jēdziens “izmantošana [Savienībā]” ir jāinterpretē tādējādi, ka izmantošanas teritoriālais apjoms ir nevis atšķirīgs faktiskas izmantošanas kritērijs, bet gan viena no šīs izmantošanas sastāvdaļām, kas ir jāiekļauj kopējā analīzē un ir jāizvērtē paralēli citām tās sastāvdaļām, un ka vārdi “[Savienībā]” ir paredzēti, lai precizētu konkrēto ģeogrāfisko tirgu, lai analizētu Eiropas Savienības preču zīmes “faktisku izmantošanu”. Otrkārt, Tiesa ir nospriedusi, ka jēdziens “faktiska izmantošana [Savienībā]” Regulas Nr. 2017/1001 18. panta 1. punkta izpratnē nozīmē, ka Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu trešajās valstīs nevar ņemt vērā (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
36.
–
38.
punkts un rezolutīvās daļas 1) punkts).
Turklāt Tiesa ir precizējusi, ka Regulas Nr. 2017/1001 mērķis ir novērst tiesību, ko preču zīmju īpašniekiem piešķir dalībvalstu tiesību akti, teritorialitātes šķērsli, ļaujot uzņēmumiem pielāgot savas saimnieciskās darbības Savienības mērogā un tās veikt bez šķēršļiem. Tiesa uzskata, ka Eiropas Savienības preču zīme tās īpašniekam ļauj vienādi identificēt tā preces vai pakalpojumus visā Savienībā, neņemot vērā robežas. Turpretī uzņēmumi, kuri nevēlas saņemt savu preču zīmju aizsardzību Savienības līmenī, var izvēlēties izmantot valsts preču zīmes, un viņiem nav pienākuma reģistrēt savas preču zīmes kā Savienības preču zīmes. Tiesa ir uzsvērusi, ka Eiropas Savienības preču zīmes vienotais raksturs nozīmē, ka visā Savienības teritorijā ir piešķirta vienāda aizsardzība tādā ziņā, ka Eiropas Savienības preču zīme principā var tikt reģistrēta, nodota un atdota, tā nevar būt tāda lēmuma priekšmets, ar kuru tiek atceltas īpašnieka tiesības vai ar kuru tās tiek atzītas par spēkā neesošām, un tās izmantošana var tikt aizliegta tikai attiecībā uz visu Savienību. Tādējādi, pēc Tiesas domām, Eiropas Savienības preču zīmju sistēmas ietvaros īpašas nozīmes piešķiršana dalībvalstu teritorijām traucētu iepriekš minētā mērķa sasniegšanai un kaitētu Eiropas Savienības preču zīmes vienotajam raksturam. Tiesa no tā ir secinājusi, ka, lai izvērtētu, vai pastāv “faktiska izmantošana [Savienībā]”, nav jāņem vērā dalībvalstu teritorijas robežas (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
39.
–
42.
un
44.
punkts).
Savukārt Tiesa tieši ir noraidījusi, pirmkārt, tajā izvirzīto tēzi, ka Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanas teritoriālais apjoms nekādā gadījumā nevar tikt ierobežots ar vienas dalībvalsts teritoriju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
49.
punkts), un, otrkārt, tēzi, saskaņā ar kuru, pat ja netiek ņemtas vērā dalībvalstu robežas iekšējā tirgū, Eiropas Savienības preču zīmes faktiskas izmantošanas nosacījums prasa, lai tā tiktu izmantota būtiskā Savienības teritorijas daļā, kas var atbilst dalībvalsts teritorijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
52.
un
53.
punkts).
Šajā ziņā tā precizēja, ka, lai gan, protams, ir saprātīgi sagaidīt, ka Eiropas Savienības preču zīme tiek izmantota plašākā teritorijā nekā vienas dalībvalsts teritorija, lai to varētu kvalificēt kā faktisku izmantošanu, nebija nepieciešams, lai šī izmantošana būtu ģeogrāfiski plaša, lai to kvalificētu kā faktisku izmantošanu, jo šāda kvalifikācija būtu atkarīga no attiecīgās preces vai pakalpojuma attiecīgajā tirgū īpašībām (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
54.
punkts).
Pēc Tiesas domām, nav izslēgts, ka “noteiktos apstākļos” preču vai pakalpojumu tirgus, attiecībā uz kuriem Eiropas Savienības preču zīme ir reģistrēta, faktiski ir ietverts tikai vienas dalībvalsts teritorijā. Tiesa precizē, ka šādā gadījumā Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana šajā teritorijā vienlaikus varētu atbilst gan Eiropas Savienības preču zīmes faktiskas izmantošanas, gan valsts preču zīmes faktiskas izmantošanas nosacījumam (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
50.
punkts).
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, ja Tiesa 2012. gada 19. decembra sprieduma Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) 50. punktā ir izmantojusi frāzi “noteiktos apstākļos”, tās mērķis nav pierādīt, ka Eiropas Savienības preču zīmes, kas tiek izmantota vienā dalībvalstī, faktiskas izmantošanas atzīšana ir izņēmums no vispārējā principa. Turklāt Tiesa atsaucās uz pastāvīgajā judikatūrā noteiktajiem nosacījumiem, lai novērtētu preču zīmes izmantošanas faktisko raksturu, proti, par visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai pierādītu, ka šīs preču zīmes komerciālā izmantošana ļauj izveidot vai saglabāt tirgus daļas precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta. Tiesa uzsvēra, ka nav iespējams
a priori
abstrakti noteikt, kurš teritoriālais apmērs būtu bijis jāizmanto, lai noteiktu, vai Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana ir vai nav faktiska, un ka līdz ar to nevar noteikt
de minimis
noteikumu (skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesa uzskata, ka Eiropas Savienības preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā tiek izmantota atbilstoši tās pamata funkcijai un lai saglabātu vai radītu tirgus daļas Savienībā precēm vai pakalpojumiem, ko aptver minētā preču zīme. Tādējādi, novērtējot faktisko izmantošanu, ir jāņem vērā konkrētā tirgus iezīmes, preču vai pakalpojumu raksturs, ko aizsargā preču zīme, izmantošanas teritoriālais un kvantitatīvais apjoms, kā arī tās biežums un regularitāte (spriedums, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
56.
punkts).
No iepriekš minētā izriet, pirmkārt, ka teritoriālais apjoms ir tikai viens no faktoriem, kas jāņem vērā, lai novērtētu, vai Eiropas Savienības preču zīme ir faktiski izmantota, un, otrkārt, ka
de minimis
noteikums, lai noteiktu, vai šis faktors ir izpildīts, nav konstatējams. Nav nepieciešams, lai Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana būtu ģeogrāfiski plaša, lai to atzītu par faktisku, ciktāl šāda kvalifikācija ir atkarīga no attiecīgo preču vai pakalpojumu īpašībām attiecīgajā tirgū un, vispārīgāk, no visiem faktiem un apstākļiem, kas ir atbilstoši, lai pierādītu, ka šīs preču zīmes komerciālā izmantošana ļauj radīt vai saglabāt tirgus daļas precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 19. decembris, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
55.
punkts). Turklāt, lai kvalificētu Eiropas Savienības preču zīmes izmantošanu, netiek prasīts, lai šī preču zīme tiktu izmantota būtiskā Savienības teritorijas daļā. Turklāt iespēja, ka attiecīgā preču zīme ir tikusi izmantota vienas dalībvalsts teritorijā, nevar tikt izslēgta, jo ir jāabstrahējas no dalībvalstu robežām un ir jāņem vērā attiecīgo preču vai pakalpojumu iezīmes.
Saskaņā ar principiem, kas noteikti 2012. gada 19. decembra spriedumā Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), Vispārējā tiesa ir vairākkārtīgi nospriedusi, ka Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana tikai vienā dalībvalstī (piemēram, Vācijā, Spānijā, Apvienotajā Karalistē), pat vienā Eiropas Savienības dalībvalsts pilsētā kā Apvienotajā Karalistē (piemēram, Londonā) ir pietiekami, lai izpildītu kritēriju par teritoriālo apjomu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 30. janvāris, Now Wireless/ITSB – Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:57
,
52.
un
53.
punkts; 2015. gada 15. jūlijs, TVR Automotive/ITSB – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
,
57.
punkts; 2016. gada 9. novembris, Gallardo Blanco/EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería (h veida zirga trenzes attēls),
T‑716/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:649
,
41.
–
44.
punkts; 2016. gada 30. novembris, K&K Group/EUIPO – Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner),
T‑2/16
, nav publicēts,
EU:T:2016:690
,
50.
punkts; 2017. gada 28. jūnijs, Tayto Group/EUIPO – MIP Metro (real),
T‑287/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:443
,
59.
punkts; 2018. gada 15. novembris, DRH Licensing & Managing/EUIPO – Merck (Flexagil),
T‑831/17
, nav publicēts,
EU:T:2018:791
,
67.
punkts, un 2019. gada 6. marts, Serenity Pharmaceuticals/EUIPO – Gebro Holding (NOCUVANT),
T‑321/18
, nav publicēts,
EU:T:2019:139
,
43.
–
45.
punkts).
Citiem vārdiem sakot, kā ģenerāladvokāte E. Šarpstone [
E. Sharpston
] ir uzsvērusi secinājumos lietā Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
), nav nozīmes tam, ka Eiropas Savienības preču zīme ir tikusi izmantota vienā vai vairākās dalībvalstīs. Nozīme ir tam, kāda ir šīs izmantošanas ietekme iekšējā tirgū, konkrētāk, tam, vai ir pietiekami saglabāt vai radīt tirgus daļu tajā preču vai pakalpojumu tirgū, uz kuru attiecas noteiktā preču zīme, un tam, vai šī preču zīme sniedz ieguldījumu šo preču un pakalpojumu komerciāli nozīmīgai klātbūtnei šajā tirgū. Nav lielas nozīmes tam, ka šī izmantošana izraisa efektīvus komerciālus panākumus (ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi lietā Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
50.
punkts).
Šajā gadījumā, ņemot vērā, pirmkārt, personas, kas iestājusies lietā, iesniegto pierādījumu ievērojamo skaitu, otrkārt, izmantošanas ilgumu un biežumu, par ko liecina šie dokumenti, treškārt, preču, attiecībā uz kurām šī izmantošana ir tikusi pierādīta, īpašības un parastos izplatīšanas kanālus, proti, ka runa ir par produktiem, kas ir saistīti ar veselības jomu, kurus tostarp sniedz aptiekas un slimnīcas, un, ceturtkārt, šīs izmantošanas apjomu gan saistībā ar pārdošanas apjomu, gan apgrozījuma apjomu, ir jākonstatē, ņemot vērā principus, kas norādīti 2012. gada 19. decembra spriedumā lietā Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) un apkopoti iepriekš 80. punktā, ka Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 22. punktā uzskatot, ka persona, kas iestājusies lietā, ir pierādījusi preču zīmes “INDAS” izmantošanu Spānijā un, tā kā ir jāabstrahējas no dalībvalstu robežām, šī izmantošana ir pietiekama, lai pierādītu izmantošanu Savienībā.
Proti, ir jāuzskata, ka agrākas Eiropas Savienības preču zīmes izmantošana dalībvalstī var radīt sekas iekšējā tirgū, piemēram, nodrošinot preču reputāciju – ievērojamā apmērā komerciālā ziņā – tirgus dalībniekiem plašāku tirgu nekā tas, kas atbilst teritorijai, kurā preču zīme ir izmantota (ģenerāladvokātes E. Šarpstones secinājumi lietā Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
54.
punkts).
Visi personas, kas iestājusies lietā, iesniegtie pierādījumi liecina par pietiekamu, izmantošanu, lai saglabātu vai radītu tirgus daļas attiecīgajā tirgū, un sniedz ieguldījumu iepriekš 15. punktā minēto preču, kas ietilpst 10. klasē un uz ko attiecas agrākā Eiropas Savienības preču zīme, būtiskas komerciālas klātbūtnes nodrošināšanā. Līdz ar to Apelācijas padome, nepieļaujot kļūdu vērtējumā, apstrīdētā lēmuma 34. punktā ir secinājusi, ka minētās preču zīmes faktiskā izmantošana attiecībā uz šīm precēm ir pierādīta.
Tādējādi prasītājas otrais iebildums, kas minēts iepriekš 44. punktā, ir jānoraida.
[..]
Par tiesāšanās izdevumiem
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Intas Pharmaceuticals Ltd
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2019. gada 7. novembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.