CELEX: 62021CJ0256
Преюдициално запитване
Марки на Европейския съюз
Регламент (ЕС) 2017/1001
Член 124, букви а) и г)
Член 128
Компетентност на съдилищата за марките на Европейския съюз
Иск за нарушение
Насрещен иск за обявяване на недействителност
Оттегляне на иска за нарушение
Изход от производството по насрещния иск
Самостоятелност на насрещния иск

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 124, букви а) и г) и на член 128 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 2017, 154 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между KP, от една страна, и TV и Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (община Бодман-Лудвигсхафен), от друга страна, във връзка с иск за установяване на нарушение на словна марка на Европейския съюз и с насрещен иск за обявяване на недействителността на тази марка.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображения 4 и 32 от Регламент 2017/1001:
„(4)
[…] [и]зглежда необходимо да се предвидят правила на Съюза за марките, предоставящи на предприятията правото да придобиват, по реда на единна процедура, марки на Съюза, които се ползват с еднаква защита и имат действие върху цялата територия на Съюза. Така обявеният принцип на единния характер на марката на Съюза следва да се прилага, освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго.
[…]
(32)
От съществено значение е решенията относно валидността и нарушението на марките на ЕС да имат действие и да се прилагат в целия Съюз, като това е единственият начин да се избегнат взаимнопротиворечиви решения на съдилищата и на [Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO)] и засягане на единния характер на марките на [Европейския съюз]. За всички съдебни искове относно марките на ЕС следва да се прилагат разпоредбите на Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета [от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (ОВ, L 351, 2012 г., стр. 1)], освен ако настоящият регламент ги дерогира“.
Член 1 от Регламент 2017/1001 е озаглавен „Марка на Европейския съюз“ и параграф 2 от него предвижда:
„Марка[та] на ЕС има единен характер. Тя има едно и също действие в целия Съюз: тя може да бъде регистрирана, прехвърляна, да бъде предмет на отказ, на решение за отмяна или за обявяване на недействителност, и нейното използване може да бъде забранено само за целия Съюз. Настоящият принцип се прилага, освен ако в настоящия регламент не е предвидено друго“.
Съгласно член 6 от посочения регламент, озаглавен „Начини за придобиване на марка на ЕС“, марката на Европейския съюз се придобива чрез регистрация.
Член 7 от посочения регламент, озаглавен „Абсолютни основания за отказ“, изброява в параграф 1 видовете знаци и марки, чиято регистрация се отказва. Тази разпоредба уточнява по-специално:
„Отказва се регистрацията на:
[…]
б)
марките, които нямат отличителен характер;
в)
марките, които се състоят предимно от знаци или от означения, които могат да служат в търговската дейност за указване на вида, качеството, количеството, предназначението, стойността, географския произход или момента на производство на стоките или на предоставянето на услуга, или други характерни техни особености;
г)
марките, които се състоят предимно от знаци или означения станали обичайни в говоримия език или в добросъвестната и трайно установена търговска практика;
[…]“.
Член 59 от Регламент 2017/1001 е озаглавен „Абсолютни основания за недействителност“ и в параграф 1, буква а) от него се предвижда:
„Марка на [Европейския съюз] се обявява за недействителна въз основа на искане, подадено до [EUIPO], или въз основа на насрещен иск, предявен в производство за нарушение:
a)
когато марката на ЕС е била регистрирана в противоречие с разпоредбите на член 7“.
Член 63 от този регламент е озаглавен „Искане за отмяна или за обявяване на недействителност“ и параграфи 1 и 3 от него гласят:
„1.   Искане за отмяна или за обявяване на недействителността на марката на ЕС може да бъде подадено пред [EUIPO]:
a)
в случаите, определени в членове 58 и 59, от всяко физическо или юридическо лице, както и всяка организация, създадена за да представлява интересите на фабриканти, производители, доставчици на услуги, търговци или потребители, и която по смисъла на приложимото за нея право има процесуална правоспособност;
[…]
3.   Искането за отмяна или за обявяване на недействителност е недопустимо, когато по искане, което се отнася до същия предмет и същото основание между същите страни, има произнесено решение по същество от [EUIPO] или от Съда за марките на ЕС съгласно предвиденото в член 123, и решението на [EUIPO] или на този съд относно искането е окончателно“.
Член 122 от посочения регламент, озаглавен „Прилагане на правилата на Съюза относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела“ гласи следното в параграфи 1 и 2:
„1.   Освен ако не е предвидено друго в настоящия регламент, разпоредбите на правилата на Съюза относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела се прилагат по отношение на производствата относно марката на ЕС и заявките за марки на ЕС, както и по отношение на производствата относно едновременно или последователно предявени искове, във връзка с марките на ЕС или с националните марки.
2.   В случай на производства, които са резултат от исковете, посочени в член 124:
a)
членове 4 и 6, член 7, точки 1, 2, 3 и 5 и член 35 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 не се прилагат;
б)
членове 25 и 26 от Регламент (ЕС) № 1215/2012 се прилагат при ограниченията, предвидени в член 125, параграф 4 от настоящия регламент;
в)
разпоредбите на глава II от Регламент (ЕС) № 1215/2012, които се прилагат по отношение на лицата, имащи постоянен адрес в държава членка, се прилагат също и по отношение на лицата, които нямат постоянен адрес в дадена държава членка, но които имат там предприятие“.
Член 123 от Регламент 2017/1001 е озаглавен „Съдилища за марките на ЕС“ и параграф 1 от него гласи:
„Държавите членки определят на тяхната територия възможно най-ограничен брой национални първоинстанционни и второинстанционни юрисдикции, които изпълняват функциите, които са им предоставени съгласно настоящия регламент“.
Член 124 от този регламент, озаглавен „Компетентност при нарушение и валидност“, гласи следното:
„Съдилищата за марките на [Европейския съюз] имат изключителна компетентност:
a)
за всички искове за нарушение и, ако националният закон го позволява, при опасност от нарушение на правата върху марки на [Европейския съюз];
[…]
г)
за насрещни искове за отмяна или за обявяване на недействителност на марката на ЕС съгласно член 128“.
Член 127 от посочения регламент, озаглавен „Презумпция за валидност — защита по същество“, предвижда в параграф 1:
„Съдилищата за марките на ЕС приемат марката на ЕС за валидна, освен ако ответникът не оспори валидността ѝ чрез насрещен иск за отмяна или за обявяване на недействителност“.
Член 128 от Регламент 2017/1001, озаглавен „Насрещен иск“, гласи:
„1.   Насрещният иск за отмяна или за обявяване на недействителност може да се основава само на основанията за отмяна или за недействителност, предвидени в настоящия регламент.
2.   Съдът за марките на ЕС отхвърля насрещния иск за отмяна или за обявяване на недействителност, ако решение, взето от [EUIPO] между същите страни въз основа на иск, имащ същия предмет и същото основание, вече е станало окончателно.
[…]
4.   Съдът за марките на ЕС, пред който е предявен насрещен иск за отмяна или за обявяване на недействителност на марка на ЕС, не пристъпва към разглеждането на насрещния иск, докато някоя от заинтересованите страни или съдът не информира Службата за датата, на която насрещният иск е бил предявен. Службата вписва тази информация в регистъра. Ако искането за отмяна или за обявяване на недействителност на марка на ЕС вече е предявено пред [EUIPO] преди подаването на насрещния иск, [EUIPO] информира съда за това и съдът спира производството в съответствие с член 132, параграф 1, до приемането на окончателно решение по искането или до неговото оттегляне.
[…]
6.   Когато съдът за марките на ЕС се е произнесъл с окончателно решение по насрещен иск за отмяна или за обявяване на недействителност на марка на ЕС, копие от решението своевременно се изпраща на [EUIPO] от съда или от която и да било от страните в националното производство. [EUIPO] или всяка друга заинтересована страна може да поиска информация за това изпращане. [EUIPO] отбелязва решението в регистъра и взема всички необходими мерки, за да се съобрази с постановителната му част.
7.   Съдът за марките на ЕС, сезиран с насрещен иск за отмяна или за обявяване на недействителност, може да спре производството по иска на притежателя на марката на ЕС и след изслушване на другите страни да покани ответника да представи иск за отмяна или за обявяване на недействителност пред [EUIPO], в срока, който той му определи. Ако искът не бъде представен в този срок, производството продължава, а насрещният иск се счита за оттеглен. Прилага се член 132, параграф 3“.
Съгласно член 129 от Регламент 2017/1001, озаглавен „Приложимо право“:
„1.   Съдилищата за марките на ЕС прилагат разпоредбите на настоящия регламент.
2.   По всички въпроси за марките, които не са обхванати от настоящия регламент, съответният съд за марките на ЕС прилага приложимото национално право.
3.   Освен ако не е предвидено друго в настоящия регламент, съдът за марките на ЕС прилага процедурния правилник, приложим по отношение на същия вид искове относно национална марка в държавата членка, на територията на която се намира съдът“.
Член 132 от този регламент, озаглавен „Специфични правила относно свързани искове“, гласи:
„1.   Освен при наличие на особени причини за продължаване на производството, съд за марките на ЕС, сезиран с един от исковете, посочени в член 124, с изключение на иска за констатиране на ненарушение, спира производството, по своя инициатива, след изслушване на страните, или по искане на една от страните и след изслушване на другите страни, когато валидността на марката на ЕС е вече оспорена пред друг съд за марките на ЕС с насрещен иск, или когато иск за отмяна или за обявяване на недействителност е бил подаден пред [EUIPO].
2.   [EUIPO], освен при наличие на особени причини за продължаване на производството, сезирана с иск[ане] за отмяна или за обявяване на недействителност, спира производството, по своя инициатива след изслушване на страните или по искане на една от страните и след изслушване на другите страни, когато валидността на марката на ЕС е вече оспорена пред съд за марките на ЕС с насрещен иск пред съда за марките на ЕС. Въпреки това ако една от страните в процеса пред съда за марките на ЕС поиска това, съдът може, след изслушване на другите страни в това производство, да спре производството. В този случай [EUIPO] продължава висящото пред нея производство.
3.   Съдът за марките на ЕС, който спре производството, може да разпореди временни и обезпечителни мерки за времето на спиране“.
Германското право
Съгласно член 33, параграф 1 от Zivilprozessordnung (Граждански процесуален кодекс, наричан по-нататък „ZPO“) насрещен иск може да бъде предявен пред съда, сезиран с иск, когато съществува правна връзка между предмета на насрещния иск и предмета на главния иск или средствата за защита, представени срещу главния иск.
Член 261 от ZPO, озаглавен „Висящност на спора“, предвижда в параграф 3, точка 2, че компетентността на сезирания съд не се засяга при промяна на обстоятелствата, които са обосновали тази компетентност.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
KP е притежател на словната марка на Европейския съюз „Apfelzügle“ (наричана по-нататък „спорната марка“), регистрирана на 19 октомври 2017 г. за услуги от класове 35, 41 и 43 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 г. Безспорно е, че терминът „
Apfelzügle
“ обозначава превозно средство, състоящо се от няколко теглени от трактор ремаркета, използвано при събирането на реколтата от ябълки.
На 26 септември 2018 г. TV, стопанисващ ферма с овощни насаждения, и община Бодман-Лудвигсхафен публикуват информация с рекламна цел относно дейност по бране и дегустация на ябълки в рамките на обиколка с
Apfelzügle
.
KP предявява пред Landgericht München (Областен съд Мюнхен, Германия) иск за нарушение на спорната марка, за да бъде забранено на TV и на община Бодман-Лудвигсхафен да използват думата „
Apfelzügle
“ за услугите, обхванати от тази марка. Пред същата юрисдикция TV и община Бодман-Лудвигсхафен предявяват насрещни искове за обявяване на спорната марка за недействителна на основание член 59, параграф 1, буква а) от Регламент 2017/1001 във връзка с член 7, параграф 1, букви б), в) и г) от същия регламент.
В съдебното заседание, проведено пред Landgericht München (Областен съд Мюнхен), KP оттегля този иск за установяване на нарушение.
Тъй като въпреки посоченото оттегляне TV и община Бодман-Лудвигсхафен поддържат насрещните си искове, с решение от 10 март 2020 г. Landgericht München (Областен съд Мюнхен) приема, че тези искове са допустими, обявява спорната марка за недействителна за услугите от клас 41 и отхвърля насрещните искове в останалата им част.
Община Бодман-Лудвигсхафен подава въззивна жалба срещу това решение пред Oberlandesgericht München (Върховен областен съд Мюнхен, Германия), който е запитващата юрисдикция, като претендира спорната марка да бъде обявена за недействителна и по отношение на услугите от класове 35 и 43.
В акта за преюдициално запитване запитващата юрисдикция посочва, че тя следва предварително да прецени допустимостта на насрещните искове, предявени от ответниците, предвид оттеглянето на иска на KP, като посочената юрисдикция отбелязва, че по този въпрос тя не е обвързана от решението на първоинстанционния съд.
В това отношение, като се позовава на смисъла и целта на насрещния иск, предвиден в Регламент 2017/1001, запитващата юрисдикция изразява съмнения относно възможността съд за марките на Европейския съюз да се произнесе по такъв насрещен иск, когато е оттеглен искът за установяване на нарушение, вследствие на който е бил предявен насрещният иск.
По-конкретно запитващата юрисдикция припомня, че регистрацията на марка на Европейския съюз е акт на орган на Европейския съюз и че националните юрисдикции не разполагат с компетентност да отменят тези актове, освен ако изрично не е предвидено изключение, като това за предявяване на насрещен иск, което освен това се потвърждавало с член 128, параграф 7 от Регламент 2017/1001. Всъщност според запитващата юрисдикция в тази област EUIPO разполага с „принципна компетентност“, която ѝ е предоставена „с предимство“. Това произтичало по-специално от член 63, параграф 1 от Регламент 2017/1001.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че съгласно преобладаващата германска доктрина случай като настоящия попада не в приложното поле на Регламент 2017/1001, а по силата на член 129, параграф 3 от този регламент попада в приложното поле на правилата, уреждащи германското гражданско производство, и по-специално на член 261, параграф 3, точка 2 от ZPO, съгласно който компетентността на съда за марките на Европейския съюз, установена в резултат от предявяването на насрещен иск, не зависи от изхода на иска за нарушение и следователно не може да отпадне в случай на оттегляне на последния.
Според запитващата юрисдикция обаче необходимостта да се осигури възможност за ответника да се защити вече не съществува, когато поради оттегляне на иска съдът за марките на Европейския съюз вече няма основание да се произнесе по иска за установяване на нарушение. Това тълкуване се потвърждавало и от решение от 19 октомври 2017 г., Raimund (
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
). Така националното процесуално право трябвало да се прилага само докато е висящо производството по обжалване, предвидено в правото на Съюза. Освен това подобно тълкуване не би довело до прекомерна и несъразмерна тежест за жалбоподателя, тъй като той винаги ще разполага с възможността да сезира EUIPO по силата на член 63 от Регламент 2017/1001.
При тези обстоятелства Oberlandesgericht München (Върховен областен съд Мюнхен) решава да спре производството и да постави на Съда следният преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 124, буква г) и член 128 [от Регламент 2017/1001] да се тълкуват в смисъл, че съд за марките на [Европейския съюз] продължава да има правомощието да се произнесе по недействителността на марка на [Европейския съюз], твърдяна с насрещен иск по смисъла на член 128 [от Регламент 2017/1001], дори след като основаният на тази марка на Европейския съюз иск за нарушение по смисъла на член 124, буква а) [от този регламент] на практика е оттеглен?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 124, букви а) и г) и член 128 от Регламент 2017/1001 трябва да се тълкуват в смисъл, че съд за марките на Европейския съюз, сезиран с иск за нарушение, основан на марка на Европейския съюз, чиято валидност е оспорена с насрещен иск за обявяване на недействителност, остава компетентен да се произнесе по валидността на тази марка въпреки оттеглянето на главния иск.
За да се отговори на този въпрос, следва да се уточнят смисълът и обхватът на понятието „насрещен иск“ съгласно разглеждания регламент.
Съгласно постоянната съдебна практика както от изискването за еднакво прилагане на правото на Съюза, така и от принципа на равенство следва, че разпоредба от правото на Съюза, чийто текст не съдържа изрично препращане към правото на държава членка с оглед на определяне на нейния смисъл и обхват, трябва по принцип да получи самостоятелно и еднакво тълкуване навсякъде в Съюза. Освен това значението и обхватът на термините, на които правото на Съюза не дава никаква дефиниция, следва да се определят в съответствие с обичайното им значение, като се държи сметка за контекста, в който те се използват, и за целите, преследвани с правната уредба, от която са част (решение от 27 януари 2022 г., Zinātnes parks,
C‑347/20
,
EU:C:2022:59
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Регламент 2017/1001 обаче не съдържа изрично препращане към правото на държавите членки, що се отнася до смисъла и обхвата, които следва да се дадат на това понятие. Следователно посоченото понятие трябва да се разглежда като самостоятелно понятие на правото на Съюза и да се тълкува еднакво на неговата територия (решения от 3 септември 2014 г., Deckmyn и Vrijheidsfonds,
C‑201/13
,
EU:C:2014:2132
, т.
и цитираната съдебна практика и от 25 ноември 2021 г., État luxembourgeois (Информация за група от данъчнозадължени лица),
C‑437/19
,
EU:C:2021:953
, т.
и цитираната съдебна практика).
Препращането в член 129, параграф 3 от Регламент 2017/1001 към националните процесуални норми, ако „не е предвидено друго“ в този регламент, не може да постави под въпрос тази констатация.
Всъщност не може да се презумира, че посоченият регламент не урежда въпроса дали насрещен иск продължава да съществува въпреки оттеглянето на иска за установяване на нарушение, по повод на който насрещният иск е бил предявен. Отговорът на този въпрос зависи именно от обхвата, който законодателят на Съюза е искал да придаде на това правно средство за защита.
Ето защо при липсата на определение на понятието „насрещен иск“ в Регламент 2017/1001 следва да се отбележи, на първо място, че това понятие обикновено се разбира, както отбелязва генералният адвокат в точка 37 от заключението си и както се потвърждава от термините, използвани по-специално в текста на съответните разпоредби от този регламент на датски
(Modkrav)
, немски (
Widerklage
), гръцки
(ανταγωγή)
и английски език (
counclaim
) като обозначаващ искане, което ответникът в производство, образувано срещу него от ищеца, предявява срещу последния пред същия съд.
Що се отнася, на второ място, до контекста, в който се вписват тези разпоредби, следва да се отбележи, първо, че както се посочва в съображение 32 от Регламент 2017/1001, член 122 от него закрепва правилата на Съюза относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, приложими към производствата относно марките на Европейския съюз. При това положение, както отбелязва генералният адвокат в точки 50 и 51 от заключението си, понятието „насрещен иск“ по смисъла на Регламент 2017/1001 следва да се тълкува в съответствие с тези правила и със свързаната с тях съдебна практика.
В това отношение от съдебната практика относно системата, създадена с Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), изменена и впоследствие възпроизведена последователно с Регламент (ЕО) № 44/2001 на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 12, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 2, стр. 74) и с Регламент № 1215/2012, следва, че насрещният иск не е равнозначен на средство за защита. Макар да е предявен в рамките на производство, образувано въз основа на друг правен способ за защита, насрещният иск представлява отделна и самостоятелна претенция, чието процесуално разглеждане не зависи от главния иск и която може да продължи да бъде отстоявана дори главният иск да бъде отхвърлен (вж. в този смисъл решение от 12 октомври 2016 г., Kostanjevec,
C‑185/15
,
EU:C:2016:763
, т.
и цитираната съдебна практика).
С оглед на изложеното по-горе следва да се приеме, че понятието „насрещен иск“ по смисъла на Регламент 2017/1001 трябва да се разбира като способ за правна защита, който несъмнено е обусловен от предявяването на иск за установяване на нарушение и съответно е свързан с него. Този способ за правна защита обаче има за цел да разшири предмета на спора и да се признае претенция, която е отделна и самостоятелна от главния иск, по-специално с цел да се обяви недействителността на съответната марка.
Следователно, тъй като предполага разширяване на предмета на спора и въпреки тази връзка между главния и насрещния иск, последният става самостоятелен и продължава да съществува при оттегляне на главния иск. Следователно насрещният иск не представлява обикновен способ за защита и съдбата му не зависи от тази на иска за установяване на нарушение, във връзка с който е предявен.
Второ, от общата структура на Регламент 2017/1001 следва, че използвайки израза „насрещен иск“ в рамките на този регламент, законодателят на Съюза е имал намерение да му придаде смисъл и обхват като посочените в точки 36—39 от настоящото решение.
Несъмнено, както отбелязва запитващата юрисдикция, този регламент запазва за EUIPO изключителна компетентност в областта на регистрацията на марките на Европейския съюз и възраженията срещу тази регистрация (решение от 21 юли 2016 г., Apple and Pear Australia и Star Fruits Diffusion/EUIPO,
C‑226/15 P
,
EU:C:2016:582
, т.
). Това обаче не е така в областта на валидността на тези марки. Макар в посочения регламент по принцип да се предвижда централизиране на разглеждането на исканията за обявяване на недействителност и за отмяна пред EUIPO, този принцип все пак е смекчен и компетентността за обявяване на недействителността или на отмяната на марка на Европейския съюз е предоставена по силата на членове 63 и 124 от Регламент 2017/1001 по споделен начин на EUIPO и на съдилищата за марките на Европейския съюз, определени от държавите членки в съответствие с член 123, параграф 1 от този регламент (вж. по аналогия решение от 16 февруари 2012 г., Celaya Emparanza y Galdos International,
C‑488/10
,
EU:C:2012:88
, т.
).
В това отношение, предвид изразените от запитващата юрисдикция съмнения относно точния обхват на това разпределение на правомощията, следва също да се подчертае, че предоставената на тези съдилища за марките компетентност представлява пряко прилагане на правило за предоставяне на компетентност, предвидено в Регламент 2017/1001, и следователно не може да се счита за „изключение“ от компетентността на EUIPO в тази област.
Освен това въпросната компетентност се упражнява съгласно принципа на предимство на сезираната инстанция. Всъщност съгласно член 132, параграфи 1 и параграф 2, първо изречение от Регламент 2017/1001 и „[о]свен при наличие на особени причини за продължаване на производството“, компетентна в тази област е първата инстанция, сезирана със спор относно валидността на марка на Европейския съюз.
Този принцип на предимство не се поставя под въпрос от факта, че по силата на член 128, параграф 7 от Регламент 2017/1001 притежателят на марка, чиято валидност се оспорва пред съд за марките на ЕС посредством насрещен иск, може да поиска решението относно валидността на тази марка да бъде взето след провеждане на производство пред EUIPO. Както следва от самия текст на тази разпоредба, тя признава единствено възможността за спиране на производството, като съдът за марките на Европейския съюз може да реши и да се произнесе по насрещния иск.
Същото се отнася и за случая, посочен в член 132, параграф 2, второ изречение от този регламент. Всъщност съдът за марките на Европейския съюз е длъжен да спре висящото пред него производство само ако съответното искане за отмяна или за обявяване на недействителност на разглежданата марка на Европейския съюз вече е било подадено до EUIPO преди предявяването на насрещния иск в съответствие с член 128, параграф 4 от посочения регламент.
Така с оглед на системата за разпределение на правомощията, описана в точки 42—46 от настоящото решение, следва да се отбележи, че в рамките на режима, установен с Регламент 2017/1001, който съгласно съображение 4 и член 1, параграф 2 от същия установява единния характер на марката на Европейския съюз, законодателят на Съюза, е искал да предостави както на EUIPO, така и на съдилищата за марките на Европейския съюз компетентност да проверяват валидността на марките на Европейския съюз посредством решенията им по насрещни искове.
В това отношение, както следва от съображение 32 от този регламент, решенията относно валидността на марка на Европейския съюз имат действие erga omnes в целия Съюз както когато произхождат от EUIPO, така и когато са постановени по насрещен иск, предявен пред съд за марките на Европейския съюз (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2017 г., Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, т.
и
).
Това действие erga omnes се потвърждава в член 128, параграф 6 от посочения регламент, който предвижда, че съд за марките на Европейския съюз трябва да изпрати на EUIPO копие от решението, придобило сила на пресъдено нещо по насрещен иск за отмяна или за обявяване на недействителност на марка на Европейския съюз, като EUIPO отбелязва решението в регистъра и взема всички необходими мерки, за да се съобрази с постановителната му част (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2017 г., Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, т.
).
Обратно, решението на съд за марките на Европейския съюз, постановено по иск за нарушение, има само действие inter partes, така че след като стане окончателно, то обвързва само лицата, които са били страни по този иск (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2017 г., Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, т.
).
Съдът е постановил, че такъв съд е длъжен да се произнесе по насрещния иск за обявяване на марка на Европейския съюз за недействителна, предявен в съответствие с член 128, параграф 1 от Регламент 2017/1001 в рамките на иск за нарушение на права върху тази марка по смисъла на член 124, буква а) от този регламент, преди да може да се произнесе по последния иск, срещу който се изтъква същото абсолютно основание за недействителност (вж. в този смисъл решение от 19 октомври 2017 г., Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, т.
и
).
С оглед на спецификите на режима, който урежда насрещния иск, тълкуването на това самостоятелно правно средство за защита, което има за предмет преценка на валидността на марките на Съюза в смисъл, че притежателят на марката на Европейския съюз би могъл, като оттегли иска си за установяване на нарушение на права, да лиши съд за марките на Европейския съюз от възможността да се произнесе по насрещния иск за обявяване на недействителност, предявен в рамките на главния иск, би означавало да се пренебрегне обхватът на компетентността, която законодателят е възнамерявал да предостави на съдилищата за марките на Европейския съюз. Следователно от общата структура на Регламент 2017/1001 следва, че подобен насрещен иск продължава да съществува в случай на оттегляне на главния иск.
Накрая, на трето място, смисълът и обхватът на понятието „насрещен иск“ в Регламент 2017/1001, както са уточнени в точки 39 и 52 от настоящото решение, се потвърждават от целите, преследвани с Регламент 2017/1001.
От една страна, от съдебната практика относно системата, установена с Конвенцията от 27 септември 1968 г., която е изменена и впоследствие последователно възпроизведена в регламенти № 44/2001 и № 1215/2012, следва, че в интерес на доброто правораздаване възможността за предявяване на насрещен иск позволява на страните да уредят в рамките на едно и също производство и пред един и същ съд реципрочните си претенции с общ произход, и по този начин цели по-специално да предотврати воденето на излишни и многобройни дела, носещи риск от противоречащи си съдебни решения (вж. в този смисъл решения от 31 май 2018 г., Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, т.
и
и цитираната съдебна практика и от 21 юни 2018 г., Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, т.
и цитираната съдебна практика). Както обаче следва от съображение 32 от Регламент 2017/1001, такива цели се преследват с режима, предвиден в този регламент като цяло, и по-специално в членове 124 и 128 от него.
Следователно постигането на тези цели предполага, че съд за марките на Европейския съюз трябва да може да се произнесе по претенцията на ответника по иск за установяване на нарушение на правата върху марка посредством насрещен иск за обявяване на недействителността на съответната марка на Европейския съюз, въпреки оттеглянето на главния иск.
Обратно на това, да се принуди предявилата насрещен иск страна да започне производство пред EUIPO в случай на оттегляне на главния иск, за да се увери, че в бъдеще вече няма да се налага да се защитава срещу последния, би било в противоречие с принципа на процесуална икономия.
От друга страна, тълкуването на понятието „насрещен иск“ в смисъл, че при оттегляне на главния иск вече не би било възможно съд за марките на Европейския съюз да се произнесе по насрещен иск за обявяване на недействителност, би позволило на притежателя на марка на Европейския съюз, като се откаже от започнатото от самия него производство за установяване на нарушение, да продължи да използва евентуално недобросъвестно марка на Европейския съюз, която е могла да бъде регистрирана в нарушение на абсолютните основания за отказ на регистрация, посочени в член 7, параграф 1 от Регламент 2017/1001. Подобно положение обаче би застрашило ефективното осъществяване на преследваните с посочения регламент цели (вж. в този смисъл определение от 30 април 2015 г., Castel Frères/EUIPO,
C‑622/13 P
, непубликувано,
EU:C:2015:297
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 124, букви а) и г) и член 128 от Регламент 2017/1001 трябва да се тълкуват в смисъл, че съд за марките на Европейския съюз, сезиран с иск за нарушение, основан на марка на Европейския съюз, чиято валидност се оспорва с насрещен иск за обявяване на недействителност, остава компетентен да се произнесе по валидността на тази марка въпреки оттеглянето на главния иск.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 124, букви а) и г) и член 128 от Регламент (ЕС) 2017/1001 на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2017 година относно марката на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че съд за марките на Европейския съюз, сезиран с иск за нарушение, основан на марка на Европейския съюз, чиято валидност се оспорва с насрещен иск за обявяване на недействителност, остава компетентен да се произнесе по валидността на тази марка въпреки оттеглянето на главния иск.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.