CELEX: 62018TJ0003
Žig Europske unije
Postupak za proglašavanje žiga ništavim
Verbalni i figurativni žig Europske unije ANN TAYLOR i AT ANN TAYLOR
Apsolutni razlog za ništavost
Članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe (EU) 2017/1001
Zla vjera

[
omissis
]
Pravo
[
omissis
]
U pogledu merituma, tužitelj ističe jedini tužbeni razlog, koji se u bitnome temelji na povredi članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, s obzirom na to da je, prema njegovu mišljenju, žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da su osporavani žigovi bili podneseni u zloj vjeri. U prilog tom tužbenom razlogu, on navodi tri prigovora koji se temelje, redom, na pogreškama u ocjeni postojanja sličnosti između suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu i saznanja nositelja osporavanih žigova o postojanju istovjetnog ili sličnog žiga, na namjeri nositelja osporavanih žigova u trenutku njihova podnošenja i na dokaznoj vrijednosti dokaza koje je intervenijent podnio u potporu svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti te teretu dokazivanja.
Intervenijent tvrdi da isticanjem tih prigovora, tužitelj ne poštuje odredbe članka 72. stavka 2. Uredbe br. 2017/1001, jer ne navodi nijednu pogrešku koja se tiče prava ili postupka žalbenog vijeća, već se ograničava na osporavanje njegovih ocjena i zaključaka.
U tom pogledu, s jedne strane, valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 72. stavkom 2. Uredbe 2017/1001, tužba protiv odluka žalbenih vijeća dopuštena je, među ostalim, zbog povreda te uredbe.
Međutim, kao što je to navedeno u točki 24. ove presude, ova tužba temelji se na jedinom tužbenom razlogu, koji se u bitnome odnosi na povredu odredbe Uredbe 2017/1001, odnosno njezina članka 59. stavka 1. točke (b).
S druge strane, iz sudske prakse proizlazi da, u okviru članka 72. stavka 2. Uredbe br. 2017/1001, Opći sud može izvršiti potpunu kontrolu zakonitosti odluka žalbenih vijeća EUIPO‑a, po potrebi istražujući jesu li ta vijeća pravilno pravno ocijenila činjenice u postupku ili je li ocjena činjenica iznesenih pred ta vijeća zahvaćena povredama (presuda od 18. prosinca 2008., Les Éditions Albert René/OHIM,
C‑16/06 P
,
EU:C:2008:739
, t.
39.
).
Tužitelj stoga ima pravo, u okviru svojeg jedinog tužbenog zahtjeva, zatražiti od Općeg suda provjeru točnosti ocjene kako prava tako i činjenica na kojima se temelje pobijane odluke.
Konkretno, suprotno onomu što je intervenijent tvrdio na raspravi, tužitelj ima pravo tražiti od Općeg suda da ispita, u okviru svoje potpune kontrole zakonitosti pobijanih odluka, dokaze koje su stranke podnijele pred EUIPO‑om kako bi provjerio je li ih žalbeno vijeće u dovoljnoj mjeri uzelo u obzir i pravilno ocijenilo njihov značaj i dokaznu vrijednost i je li, na osnovi toga, Komisija pravilno zaključila da su osporavani žigovi bili podneseni u zloj vjeri.
U tom pogledu, iako pojam zle vjere nije definiran u zakonodavstvu Unije, može se zaključiti iz njegova uobičajenog značenja, kao i iz konteksta i ciljeva članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, kao što je to iznijela nezavisna odvjetnica Sharpston u točki 60. svojeg mišljenja u predmetu Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
), da se odnosi na subjektivnu motivaciju podnositelja prijave predmetnog žiga, to jest neiskrenu namjeru ili drugi nepošteni motiv, i podrazumijeva ponašanje koje odstupa od priznatih načela etičkog ponašanja ili dobre poslovne prakse u industriji i trgovini (mišljenje nezavisne odvjetnice Sharpston u predmetu Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
, t.
60.
, i presuda od 7. srpnja 2016., Copernicus‑Trademarks/EUIPO – Maquet (LUCEO),
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, t.
28.
).
Stoga se taj pojam ne može primijeniti ako se prijava za registraciju može smatrati ispunjenjem legitimnog cilja i ako namjera podnositelja prijave nije u suprotnosti s bitnom funkcijom žiga koja se sastoji u jamstvu potrošaču ili krajnjem korisniku u pogledu porijekla proizvoda ili usluge koju označuje taj žig, tako što mu omogućuje razlikovanje tog proizvoda ili usluge od proizvoda ili usluga drugog porijekla, a da pritom ne dođe u zabludu (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
44.
do
49.
, i od 7. srpnja 2016., LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, t.
29.
).
Stoga članak 59. stavak 1. točka (b) Uredbe 2017/1001 ispunjava cilj u javnom interesu to jest sprečavanje prijava žigova koje su zlouporabne ili suprotne dobroj poslovnoj praksi u industriji i trgovini (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2010., Internetportal und Marketing,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
, t.
36.
i
37.
). Naime, takve prijave su u suprotnosti s načelom prema kojem se primjena prava Unije ne može proširiti do te mjere da bi se njome obuhvatile zlouporabe gospodarskih subjekata koje onemogućuju postizanje cilja kojem teži predmetno zakonodavstvo (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 14. prosinca 2000., Emsland‑Stärke,
C‑110/99
,
EU:C:2000:695
, t.
51.
i
52.
, i od 7. srpnja 2016., LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, t.
52.
).
Kad se podnositelj zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim poziva na članak 59. stavak 1. točku (b) Uredbe 2017/1001, on mora dokazati okolnosti koje dovode do zaključka da je prijava za registraciju žiga Europske unije podnesena u zloj vjeri, pri čemu se dobra vjera podnositelja prijave pretpostavlja dok se ne dokaže suprotno (presuda od 8. ožujka 2017., Biernacka‑Hoba/EUIPO – Formata Bogusław Hoba (Formata),
T‑23/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:149
, t.
45.
).
U tom pogledu, iako, u mjeri u kojoj ona karakterizira namjeru podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga Europske unije, pojam zle vjere u smislu članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001 predstavlja subjektivan element, ona mora biti utvrđena s obzirom na objektivne okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
42.
).
Međutim, ako EUIPO smatra da su objektivne okolnosti predmetnog slučaja na koje se poziva podnositelj zahtjeva za proglašenje ništavosti takve da mogu dovesti do obaranja pretpostavke o dobroj vjeri prijave za registraciju osporavanog žiga, nositelj tog žiga treba pružiti vjerodostojna objašnjenja u pogledu ciljeva i poslovne logike koji se žele postići prijavom za registraciju navedenog žiga.
Naime nositelj žiga je u najboljem položaju da razjasni EUIPO‑u namjere koje su ga potaknule prilikom podnošenja prijave za registraciju tog žiga i da mu podnese elemente koji ga mogu uvjeriti, unatoč postojanju objektivnih okolnosti poput onih spomenutih u točki 36. ove presude, da je ta namjera bila legitimna (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 9. studenoga 2016., Birkenstock Sales/EUIPO (Prikaz uzorka međusobno prepletenih valovitih linija),
T‑579/14
,
EU:T:2016:650
, t.
136.
, i od 5. svibnja 2017., PayPal/EUIPO – Hub Culture (VENMO),
T‑132/16
, neobjavljena,
EU:T:2017:316
, t.
51.
do
59.
).
Tužiteljeve prigovore treba ispitati s obzirom na ta razmatranja.
Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem sličnosti suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu i sa saznanjem nositelja osporavanih žigova o postojanju sličnog žiga
Tužitelj tvrdi da postojanje sličnosti između suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu i saznanja nositelja osporavanih žigova o postojanju sličnog žiga čine dva uvjeta potrebna za utvrđivanje zle vjere navedenog nositelja.
Ovaj prigovor sastoji se od dvaju dijelova, od kojih se jedan temelji na pogrešnoj primjeni prvog od tih uvjeta, a drugi na pogrešnoj primjeni drugog od njih.
U okviru prvog dijela, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće počinilo pogrešku smatrajući da postoji sličnost koja bi mogla dovesti do zablude između suprotstavljenih znakova, pri čemu ne postoji istovjetnost ili sličnost obuhvaćenih proizvoda koji su njima obuhvaćeni. Tužitelj tvrdi, naime, da iz EUIPO‑ove prakse proizlazi da su odjeća i satovi različiti proizvodi, pa prema tome potrošač neće povezivati predmetne žigove. Smatra, nadalje, da intervenijent nije dokazao, u dovoljnoj mjeri, ugled ranijeg žiga.
U okviru drugog dijela, tužitelj tvrdi da, u predmetnom slučaju, u trenutku podnošenja prijave osporavanih žigova nije znao za postojanje istovjetnog ili sličnog žiga koji može dovesti u zabludu, odnosno registraciju ranijeg žiga koji sadržava verbalne elemente „ann taylor” za proizvode iz razreda 14. Osim toga, tužitelj smatra da bi, čak i u slučaju da je imao saznanja o postojanju takvog žiga registriranog za odjeću, ta okolnost bila bez značaja.
EUIPO i intervenijent osporavaju tu argumentaciju.
Dva dijela ovog prigovora potrebno je ispitati redom.
Prvi dio, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem sličnosti suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu
Kao prvo, valja navesti da se ovaj dio prigovora temelji na trima premisama.
Kao prvo, kao što je to potvrdio na raspravi, tužitelj tvrdi, s obzirom na kriterije utvrđene u presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
), da je intervenijent bio dužan, u svrhu dokazivanja zle vjere, utvrditi postojanje u Uniji znaka istovjetnog ili sličnog znaku za koji je zatražena registracija, za istovjetan proizvod, koji dovodi do vjerojatnosti dovođenja u zabludu.
Kao drugo, tužitelj se implicitno, ali nužno poziva na pretpostavku da je žalbeno vijeće u ovom slučaju utvrdilo postojanje u Uniji takvog istovjetnog ili sličnog znaka za istovjetan ili sličan proizvod koji dovodi do zablude.
Kao treće, tužitelj smatra da je, kako bi dokazao postojanje zle vjere, intervenijent trebao dokazati ugled ranijeg žiga u Uniji.
Međutim, te tri premise su pogrešne.
U tom pogledu, najprije kada je riječ o prvoj od tih premisa, valja podsjetiti da prema sudskoj praksi, postojanje zle vjere podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju valja sveobuhvatno ocijeniti, vodeći računa o svim relevantnim čimbenicima u predmetnom slučaju (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
35.
i
37.
).
Sud je presudio da takve relevantne čimbenike, među ostalim, mogu predstavljati činjenica da podnositelj prijave zna ili mora znati da treća strana upotrebljava, u barem jednoj državi članici, istovjetan ili sličan znak za istovjetan ili sličan proizvod što dovodi do zablude u vezi sa znakom za koji je zatražena registracija, namjera podnositelja prijave da spriječi tu treću osobu da nastavi rabiti takav znak i stupanj pravne zaštite koji ima znak treće osobe i znak za koji je zatražena registracija (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
53.
).
S obzirom na to, iz obrazloženja presude od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) proizlazi da su čimbenici nabrojeni u točki 51. ove presude samo ilustrativni primjeri elemenata koji mogu biti uzeti u obzir pri odlučivanju o eventualnom postojanju zle vjere podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga (presuda od 14. veljače 2012., Peeters Landbouwmachines/OHIM – Fors MW (BIGAB),
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
, t.
20.
). Naime, u toj presudi Sud je samo odgovorio na pitanja nacionalnog suda koja su se u bitnome odnosila na to jesu li takvi čimbenici relevantni (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
22.
i
38.
). Stoga nepostojanje jednog ili drugog od tih čimbenika nije nužno zapreka, ovisno o okolnostima konkretnog slučaja, utvrđivanju zle vjere podnositelja prijave (vidjeti u tom smislu presudu od 7. srpnja 2016., LUCEO,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
, t.
147.
).
U tom pogledu, valja istaknuti da, kao što je to nezavisna odvjetnica Sharpston istaknula u točki 60. svojeg mišljenja u predmetu Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
), pojam zle vjere u smislu članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, ne može biti ograničen samo na određenu kategoriju činjenica. Naime, cilj u javnom interesu tih odredbi za sprečavanje prijava žigova koje su zlouporabne ili suprotne dobroj poslovnoj praksi u industriji i trgovini, na koji se podsjeća u točki 33. ove presude, bio bi ugrožen ako bi se zla vjera mogla dokazati samo okolnostima iscrpno navedenim u presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 3. lipnja 2010., Internetportal und Marketing,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
, t.
37.
).
Stoga se, prema ustaljenoj sudskoj praksi, u okviru sveobuhvatne ocjene postojanja zle vjere podnositelja prijave, može također uzeti u obzir porijeklo osporavanog znaka i njegovu uporabu od trenutka njegova nastanka, poslovnu logiku u koju se uklopilo podnošenje prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije, kao i vremenski slijed događaja koji su obilježili navedeno podnošenje prijave (vidjeti presudu od 26. veljače 2015., Pangyrus/OHIM – RSVP Design (COLOURBLIND),
T‑257/11
, neobjavljenu,
EU:T:2015:115
, t.
68.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, važno je napomenuti da protivno članku 60. Uredbe 2017/1001, u kojem se nabrajaju razlozi ništavosti koji se odnose na žig Europske unije i koji tako nastoji zaštititi privatne interese nositelja određenih ranijih prava koji dolaze u sukob s predmetnim žigom, članak 59. stavak 1. iste uredbe, koji, među ostalim, predviđa da je zla vjera podnositelja prilikom podnošenja prijave za registraciju žiga jedan od apsolutnih razloga za ništavost, štiti opće interese. Posljedično, relevantne ocjene za utvrđivanje postojanja jednog od gore navedenih razloga ništavosti nisu nužno primjenjive na utvrđivanje postojanja zle vjere (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 22. listopada 2015., BGW,
C‑20/14
,
EU:C:2015:714
, t.
23.
do
34.
).
Konkretno, ne može se sustavno zahtijevati od podnositelja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim koji se poziva na zlu vjeru da dokaže postojanje vjerojatnosti dovođenja u zabludu u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, s obzirom na raniji žig čiji je nositelj i osporavani žig. Naime, kao što su to EUIPO i intervenijent istaknuli na raspravi, s jedne strane, to bi oduzelo velik dio korisnog učinka odredbi članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001. S druge strane, na te se odredbe, kojima se nastoji zaštititi javni interes, mogu pozvati sve fizičke ili pravne osobe, a ne samo imatelji ranijih prava.
U ovom slučaju, dovoljno je utvrditi da se, u svrhu dokazivanja da je tužitelj postupao u zloj vjeri u trenutku podnošenja prijava za osporavane žigove, intervenijent pozvao pred EUIPO‑om na okolnosti koje se odnose na podnošenje i uporabu u Meksiku, od strane prvog od tih društava, žigova istovjetnih navedenim osporavanim žigovima, što prema njegovu mišljenju odražava namjeru navedenog društva da na nepošten način iskoristi njegov sličan žig registriran u Sjedinjenim Američkim Državama za odjeću. Međutim, očito je da uvjeti utvrđeni člankom 8. stavkom 1. točkom (b) Uredbe 2017/1001 ne mogu biti odgovarajući kriteriji za ocjenu relevantnosti tih okolnosti.
Nadalje, kad je riječ o drugoj premisi iz ovog dijela prigovora, dovoljno je istaknuti da je, u ovom slučaju, žalbeno vijeće samo utvrdilo istovjetnost ili sličnost osporavanih žigova i intervenijentovih znakova te postojanje korelacije između satova iz razreda 14., obuhvaćenih navedenim žigovima, i proizvoda iz sektora proizvodnje odjeće iz razreda 25. za koje su se koristili prethodno navedeni znakovi. S druge strane, kao što je to naveo i tužitelj u točki 26. pobijanih odluka, žalbeno vijeće je izričito navelo da se ti proizvodi ne mogu smatrati sličnima u smislu presude od 29. rujna 1998., Canon (
C‑39/97
,
EU:C:1998:442
), u kojoj se radilo o tome u kojim uvjetima sličnost proizvoda ili usluga može dovesti do postojanja vjerojatnosti dovođenja u zabludu. Stoga se ne može prigovoriti žalbenom vijeću da je utemeljilo pobijane odluke na temelju pogrešnih činjenica jer je pogrešno utvrdio da u ovom predmetu postoji vjerojatnost dovođenja u zabludu.
Naposljetku, s obzirom na treću premisu iz ovog dijela prigovora, valja istaknuti da je ugled ranijeg žiga, među ostalim, uvjet za primjenu članka 8. stavka 5. i članka 60. stavka 1. točke (a) Uredbe br. 2017/1001, na koji se može pozvati kada postoji rizik da se uporabom žiga za koji je podnesena prijava nepošteno iskorištava razlikovni karakter ili ugled ranijeg žiga ili da im se šteti. Prema ustaljenoj sudskoj praksi, različite povrede žiga na koje se odnose te odredbe posljedica su određenog stupnja sličnosti između ranijeg žiga i žiga za koji je podnesena prijava, zbog koje relevantna javnost povezuje ta dva žiga, odnosno stvara vezu između njih iako ih nužno ne miješa (vidjeti presudu od 11. prosinca 2014., Coca‑Cola/OHIM – Mitico (Master),
T‑480/12
,
EU:T:2014:1062
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
S druge strane, zbog istovrsnih razloga kao što su to oni navedeni u točkama 55. i 56. ove presude, iako ugled ranijeg znaka u Uniji može, ovisno o okolnostima slučaja, predstavljati relevantan element za ocjenjivanje zle vjere, ne može se zahtijevati od podnositelja zahtjeva za proglašavanje ništavosti koji se na nju poziva da sustavno dokazuje takav ugled, u skladu s onim što se zahtijeva od podnositelja zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim pozivajući se na uvjete iz članka 60. stavka 1. točke (a) i članka 8. stavka 5. Uredbe 2017/1001. Osobito, kao što je to istaknuto u točki 35. ove presude, zla vjera karakterizira namjeru podnositelja u trenutku podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga. S druge strane, kao što je to intervenijent istaknuo na raspravi, mogući učinci uporabe tog žiga na ugled ranijeg žiga nisu nužno relevantni.
U svakom slučaju, pod pretpostavkom da je ugled intervenijentovih žigova relevantan u ovom slučaju, ne radi se o njihovu ugledu u Uniji, već o ugledu koji uživaju u Sjedinjenim Američkim Državama i Meksiku, koje bi trebalo uzeti u obzir, s obzirom na okolnosti na koje se poziva intervenijent. Međutim, kako je to potvrđeno njegovim očitovanjima na raspravi, tužitelj se poziva samo na nepostojanje ugleda intervenijentovih žigova na području Unije.
Iz prethodno navedenoga proizlazi da žalbeno vijeće nije počinilo nikakvu pogrešku koja se tiče prava ili u ocjeni, u ovom slučaju, zbog nepostojanja istovjetnog ili sličnog znaka za istovjetan ili sličan proizvod koji je mogao stvoriti zabludu u odnosu na znakove za koje je podnesena prijava za registraciju ili zbog nepostojanja ugleda ranijih intervenijentovih žigova u Uniji.
Međutim, bez obzira na pogrešne premise u ovom dijelu prigovora, valja ispitati njegovu osnovanost s obzirom na to da se odnosi na pogrešku koju je počinilo žalbeno vijeće time što je smatralo da postoji korelacija između proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigovima i onih obuhvaćenih znakovima koje koristi intervenijent, i da je ta korelacija relevantna za utvrđivanje zle vjere podnositelja prilikom podnošenja prijave tih žigova.
U tom pogledu, kao prvo valja istaknuti, da postojanje istovjetnih ili sličnih znakova koji se koriste za proizvode koji pripadaju segmentu tržišta bliskog onomu za proizvode za koje je registriran osporavani žig može biti relevantno u svrhu utvrđivanja zle vjere podnositelja prijave za registraciju.
Naime, čak i u takvom slučaju, kada su proizvodi označeni istovjetnim ili sličnim znakovima različiti, sličnost odgovarajućih tržišnih segmenata može pružiti podnositelju prijave za registraciju osporavanog žiga mogućnost, ako je to njegova namjera, da primjeni strategiju njezina iskorištavanja suprotno etici ili dobroj poslovnoj praksi u industriji i trgovini. Na primjer, on to može po svojoj volji iskoristiti kako bi namjerno stvorio, u svijesti stručnjaka ili javnosti, asocijaciju na poduzetnika vlasnika ili korisnika istovjetnih ili sličnih znakova ili kako bi spriječio širenje djelatnosti tog poduzetnika u segmentu tržišta za koji je njegov žig registriran, iako bi to proširenje njegovih djelatnosti moglo za navedenog poduzetnika, predstavljati strategiju zakonitog širenja.
Kao drugo, valja istaknuti da ocjene žalbenog vijeća, koje se odnose, s jedne strane, na intervenijentovo korištenje znaka ANN TAYLOR (ili vrlo sličnog znaka ANNTAYLOR) i, s druge strane, na istovjetnost ili sličnost osporavanih žigova i tih znakova ne sadržavaju pogreške.
S tim u vezi, s jedne strane, dovoljno je napomenuti da, u vezi s dokazima koje je dostavio intervenijent u okviru postupka za proglašavanje žiga ništavim, žalbeno vijeće moglo je utvrditi uporabu od 1954., barem u Sjedinjenim Američkim Državama, žiga ANN TAYLOR od strane tog društva, posebno za odjeću, kao i postojanje više registracija istovjetnih ili sličnih žigova čiji je nositelj isto društvo u gotovo 90 zemalja, posebno za iste proizvode. Treba osobito istaknuti da je intervenijent podnio prijave za registraciju žigova EUIPO‑u i nadležnim tijelima određenih država članica za znak ANN TAYLOR ili za vrlo slične znakove prije podnošenja prijava osporavanih žigova.
S druge strane, potrebno je utvrditi istovjetnost osporavanog verbalnog žiga i verbalnog žiga ANN TAYLOR čiji je nositelj intervenijent i sličnost s jednim od njegovih drugih verbalnih žigova ANNTAYLOR, pri čemu je u potonjem slučaju jedina razlika u razmaku između elementa „ann” i elementa „taylor”. Osim toga, točno je da se, kao što to proizlazi iz ocjena Odjela za poništaje, koje je prihvatilo žalbeno vijeće, opći dojam koji ostavlja osporavani figurativni žig ne razlikuje u bitnome od onoga koji pobuđuju ranije navedeni intervenijentovi žigovi zbog uključivanja elementa pisanog velikim tiskanim slovima „ANN TAYLOR” u taj figurativni žig te autonomnog i dominantnog razlikovnog položaja koji zauzima u njemu.
Kao treće, iz sudske prakse proizlazi da, neovisno o pitanju jesu li proizvodi iz razreda 14. kao što su satovi i proizvodi iz razreda 25. kao što su proizvodi iz sektora odjeće slični u smislu članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, ti proizvodi spadaju u segmente bliskih tržišta. Naime, posebno u području luksuznih predmeta, ti proizvodi prodaju se pod poznatim žigovima uglednih dizajnera i proizvođača te se proizvođači odjeće stoga okreću prema tržištu proizvoda iz razreda 14., uključujući tržište satova (vidjeti u tom smislu presudu od 12. veljače 2015., Compagnie des montres Longines, Francillon/OHIM – Cheng (B),
T‑505/12
,
EU:T:2015:95
, t.
47.
do
49.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, iz sudske prakse također proizlazi da iako se ne može uspostaviti komplementarna veza između satova i odjevnih predmeta u svrhu utvrđivanja jesu li ti proizvodi slični, ipak je istina da je tim proizvodima zajednička uloga u fizičkom izgledu osobe, tako da njihova kupnja može biti motivirana, barem djelomično, slikom koju će oni dati o njoj, ili čak traženjem određene „estetske komplementarnosti” (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 9. srpnja 2015., CMT/OHIM – Camomilla (Camomilla),
T‑98/13 i T‑99/13
, neobjavljenu,
EU:T:2015:480
, t.
75.
, i od 28. rujna 2016., The Art Company B & S/EUIPO – G‑Star Raw (THE ART OF RAW),
T‑593/15
, neobjavljenu,
EU:T:2016:572
, t.
42.
).
Stoga žalbeno vijeće nije počinilo pogrešku utvrdivši postojanje korelacije između proizvoda obuhvaćenih osporavanim žigovima i proizvoda iz sektora odjevnih predmeta za koje su korišteni intervenijentovi žigovi ili za koje je podnesena prijava. Osim toga, žalbeno je vijeće moglo pravilno utvrditi da je praksa modnih dizajnera koja se sastoji u širenju svoje ponude na proizvode iz susjednih segmenata tržišta prikazana u konkretnom slučaju širenjem raspona proizvoda označenih intervenijentovim žigovima na druge proizvode osim odjeće, poput obuće, nakita, sunčanih naočala, parfema i satova.
Posljedično, žalbeno vijeće pravilno je smatralo da činjenica da su žigovi istovjetni ili vrlo slični osporavanim žigovima upotrebljavani i zaštićeni od 1954. za proizvode koji pripadaju bliskom segmentu tržišta, u ovom slučaju predstavlja relevantan čimbenik za ocjenu postojanja zle vjere podnositelja u trenutku podnošenja prijave osporavanih žigova.
Tužiteljevi argumenti i dokazi podneseni u prilog tim argumentima ne mogu dovesti u pitanje taj zaključak.
S jedne strane, iako je točno da imajući u vidu načela jednakog postupanja i dobre uprave, EUIPO mora uzeti u obzir odluke donesene po sličnim prijavama i s osobitom pažnjom preispitati treba li odlučiti na isti način, primjena tih načela treba biti u skladu s načelom zakonitosti (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 28. lipnja 2018., EUIPO/Puma,
C‑564/16 P
,
EU:C:2018:509
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom predmetu, prvo, tužitelj se pred Općim sudom poziva na dvije odluke koje su donesene nakon pobijanih odluka. Posljedično, ne može se prigovoriti žalbenom vijeću da ih nije uzelo u obzir. Nadalje, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba pred Općim sudom predviđena člankom 65. Uredbe br. 2017/1001 odnosi se na nadzor zakonitosti odluka žalbenih vijeća i, u sporovima za poništenje, zakonitost pobijanog akta mora se ocjenjivati s obzirom na činjenice i pravo koji vrijede na dan kada je akt donesen. Stoga funkcija Općeg suda nije ponovno ispitivanje činjeničnih okolnosti u svjetlu dokaza koji su prvi put izneseni pred njim (presuda od 21. ožujka 2012., Feng Shen Technology/OHIM – Majtczak (FS),
T‑227/09
,
EU:T:2012:138
, t.
25.
, potvrđena rješenjem od 7. veljače 2013., Majtczak/Feng Shen Technology i OHIM,
C‑266/12 P
, neobjavljeno,
EU:C:2013:73
, t.
45.
).
Kao drugo, kad je riječ o EUIPO‑ovim odlukama na koje se pozvao u okviru postupka za proglašavanje ništavosti, tužitelj samo tvrdi da je broj takvih odluka bio veći od pedeset i da su sve govorile u prilog tomu da postoji razlika između satova i odjeće, a da se nije konkretno pozivao na neku od njih. Stoga ta razmatranja ne mogu, naravno, biti dovoljna za utvrđenje da je žalbeno vijeće bilo dužno uzeti u obzir te odluke. Osim toga, prema ustaljenoj sudskoj praksi, općenito upućivanje na druge dokumente ne može nadomjestiti izostanak bitnih elemenata pravne argumentacije, koji se moraju nalaziti u tužbi. Stoga u okviru tužbe protiv odluke žalbenog vijeća EUIPO‑a Opći sud nije dužan pretraživati spis postupka pred EUIPO‑om kako bi pronašao argumente na koje bi tužitelj mogao upućivati niti ih ispitivati (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 2008., El Corte Inglés/OHIM – Abril Sánchez i Ricote Saugar (BoomerangTV),
T‑420/03
,
EU:T:2008:203
, t.
92.
i
93.
i navedenu sudsku praksu).
Kao treće, valja istaknuti da su, u odlukama na koje se tužitelj pozvao u postupku pred EUIPO‑om i pred Općim sudom, razmatranja koja se odnose na razliku između satova i odjeće izložena u kontekstu primjene članka 8. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001 ili članka 8. stavka 5. iste uredbe. Stoga, zbog razloga navedenih u točkama 55. do 61. ove presude, navedene odluke nisu relevantne.
S druge strane, tužiteljeva razmatranja o nepostojanju veze između osporavanih žigova i intervenijentovih ranijih žigova jer se oni sastoje od uobičajenog ženskog imena i prezimena, mogu se jedino odbiti. Naime, kao što je to žalbeno vijeće pravilno zaključilo u točki 25. pobijanih odluka, činjenica da se ime Ann i prezime Taylor uobičajeno upotrebljavaju u zemljama engleskog govornog područja ne znači nužno da je i njihova kombinacija uobičajena. Osim toga, također je konstatiralo da nije utvrđeno da treći na tržištu upotrebljavaju druge žigove koji sadržavaju tu kombinaciju. Takva okolnost ne proizlazi ni iz spisa postupka za proglašavanje žiga ništavim pred EUIPO‑om. Stoga veza između osporavanih žigova i intervenijentovih žigova, koji su istovjetni ili vrlo slični, nije oslabljena zbog stupnja razlikovnog karaktera svojstvenog tim žigovima ili njihove uporabe.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da prvi dio prvog prigovora treba odbiti.
Drugi dio prvog prigovora, koji se temelji na pogrešci žalbenog vijeća o saznanju koje je tužitelj imao u trenutku podnošenja osporavanih žigova o istovjetnim ili sličnim intervenijentovim žigovima
[
omissis
]
U ovom slučaju, žalbeno vijeće smatralo je da je tužiteljevo saznanje o intervenijentovim pravima na znakove koji su istovjetni ili slični osporavanim žigovima za odjeću bilo utvrđeno na temelju sljedećih okolnosti.
Kao prvo, u točkama 33. do 37. pobijanih odluka, žalbeno je vijeće utvrdilo, na temelju pisanih izjava odvjetnika koji su zastupali intervenijentove interese, danih pod prisegom, i poruke elektroničke pošte tužiteljeva odvjetnika upućene jednom od ranije navedenih intervenijentovih zastupnika, da je dokazano da je tužiteljev direktor, g. Holzer pokušao kontaktirati odgovorne osobe kod intervenijenta u cilju postizanja sporazuma o globalnoj licenciji početkom 2000-ih. Žalbeno vijeće utvrdilo je da su te činjenice nastale prije podnošenja prijave za registraciju žiga ANN TAYLOR 2003. u Meksiku, prvi tužiteljev žig koji je registriran u toj zemlji i sastoji se od verbalnih elemenata „ann taylor”, na koje se on poziva kako bi opravdao svoju strategiju za komercijalno širenje u Uniju. Žalbeno vijeće smatralo je da je, unatoč svojim argumentima, tužitelj priznao postojanje tog pokušaja.
[
omissis
]
Osim toga, tužitelj osporava valjanost, s jedne strane, pisanih izjava intervenijentovih odvjetnika danih pod prisegom, s obrazloženjem da je potonji zapošljavao te odvjetnike i, s druge strane, poruke elektroničke pošte jednog od svojih odvjetnika jer taj odvjetnik nije imao izravna saznanja o sadržaju i cilju postupaka g. Holzera i da povjerljivost te poruke elektroničke pošte sprečava EUIPO da je uzme u obzir.
U ovom slučaju, s jedne strane, valja istaknuti da nijedan element spisa ne dopušta zaključak da intervenijent zapošljava odvjetnike od kojih potječu navedene izjave i koji zastupaju njegove interese ili su s njime povezani na neki drugi način.
S druge strane, iz priloga zahtjevu za proglašavanje ništavosti koji sadržavaju te izjave proizlazi da su dvojica od tih odvjetnika suradnici u odvjetničkom društvu F., Z., L. i Z. sa sjedištem u New Yorku, New York (Sjedinjene Američke Države), a druga dvojica su suradnici u dvama odvjetničkim društvima sa sjedištem u Meksiku, prvi u Uredu A & L. i drugi u odvjetničkom uredu O. & Cia.
Iz toga valja zaključiti da su ti odvjetnici neovisni i predstavljaju treće osobe u odnosu na intervenijenta.
Osim toga, odvjetnike u načelu obvezuje profesionalni kodeks ponašanja koji od njih, među ostalim, zahtijeva poštenje pod prijetnjom stegovnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, t.
42.
i
45.
).
Stoga je dokazna vrijednost predmetnih izjava danih pod prisegom nužno veća od one intervenijentovih zaposlenika ili s njime povezanih osoba na ovaj ili onaj način (vidjeti u tom smislu presudu od 13. lipnja 2012., Süd‑Chemie/OHIM – Byk‑Cera (CERATIX),
T‑312/11
, neobjavljena,
EU:T:2012:296
, t.
30.
).
[
omissis
]
Nadalje, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, povjerljivost komunikacije između odvjetnika i klijenata mora biti zaštićena na razini Unije, pod uvjetom da je komunikacija s odvjetnikom povezana s obranom klijenta i da je taj odvjetnik neovisan (vidjeti presudu od 14. rujna 2010., Akzo Nobel Chemicals i Akcros Chemicals/Komisija i dr.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
, t.
40.
i
41.
i navedenu sudsku praksu). U području tržišnog natjecanja, učinak je navedene zaštite izuzimanje takvih komunikacija od istražnih ovlasti Komisije i protivljenje da se na njima temelji odluka kojom se izriče novčana kazna za povredu prava tržišnog natjecanja Unije (presuda od 29. veljače 2016., Deutsche Bahn i dr./Komisija,
T‑267/12
, neobjavljena,
EU:T:2016:110
, t.
49.
).
Međutim, pod pretpostavkom da se ta sudska praksa primjenjuje na dokaze koji se upotrebljavaju u okviru postupaka pred EUIPO‑om, poruka elektroničke pošte tužiteljeva odvjetnika iz točke 84. ove presude upućena je jednom od intervenijentovih odvjetnika. Stoga nije riječ o komunikaciji između odvjetnika i klijenata u smislu sudske prakse navedene u točki 102. ove presude. Iako je točno da se ta poruka elektroničke pošte odnosi na elemente s kojima je tužitelj upoznao svojeg odvjetnika, valja utvrditi da on ne tvrdi da nije dozvolio otkrivanje tih elemenata intervenijentovim predstavnicima ni samom intervenijentu, što, uostalom, uopće ne proizlazi iz navedenih poruka. Upozorenje na dnu stranice te poruke elektroničke pošte koje se uobičajeno nalazi u profesionalnoj korespondenciji protivi se samo otkrivanju te poruke trećim stranama ili njezinoj objavi i ne može, samo za sebe, sprečavati njezinu uporabu u okviru spornog postupka za proglašavanje ništavosti, koji se odnosi na samog tužitelja i intervenijenta.
U svakom slučaju, valja istaknuti da se elementi o sadržaju postupaka g. Holzera prema intervenijentu preneseni u toj poruci elektroničke pošte također nalaze u izjavama intervenijentovih odvjetnika danim pod prisegom i djelomično ih je preuzeo sam tužitelj u svojim izjavama pred EUIPO‑om, kao što je to već navedeno u točki 87. ove presude. Ti elementi nisu bili sami po sebi povjerljive prirode.
Slijedom toga, žalbeno vijeće moglo je pravilno zaključiti da pisane izjave dane pod prisegom intervenijentova odvjetnika i poruka elektroničke pošte jednog od njegovih odvjetnika predstavljaju valjane elemente i dokaze za utvrđivanje sadržaja postupaka g. Holzera prema intervenijentu prije registracije žiga ANN TAYLOR u Meksiku.
Uostalom, valja istaknuti da, iako tužitelj osporava takve radnje čiji je cilj bio sklapanje sporazuma za stavljanje na tržište satova pod žigom ANN TAYLOR, nije pružio nikakvo objašnjenje o cilju i sadržaju navedenih postupaka, čije postojanje priznaje. On je taj koji je u najboljem položaju razjasniti žalbenom vijeću namjere koje su u podlozi tih postupaka i uvjeriti ga, unatoč ranije navedenim dokazima, da navedeni postupci nisu u vezi s komercijalnim iskorištavanjem žiga ANN TAYLOR.
[
omissis
]
Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešci u ocjeni žalbenog vijeća tužiteljeve namjere u trenutku podnošenja prijava za osporavane žigove
Drugi prigovor sastoji se od dvaju dijelova.
S jedne strane, tužitelj tvrdi da su okolnosti koje je žalbeno vijeće prihvatilo kako bi zaključilo da je nositelj osporavanih žigova namjerno želio stvoriti asocijaciju tih žigova i intervenijentovih žigova ne mogu se uzeti u obzir, jer se ne mogu izravno pripisati njemu i njegovoj kontroli ili utjecaju.
S druge strane, tužitelj tvrdi da je žalbeno vijeće propustilo uzeti u obzir druge okolnosti koje mogu opravdati njegovo ponašanje i dokazati njegovu dobru vjeru. U tom pogledu, on ističe, na prvom mjestu, da mu se ne može prigovoriti da je nepošteno iskoristio ugled intervenijentova žiga, zbog nepostojanja takvog ugleda, razlike između proizvoda zaštićenih suprotstavljenim znakovima i ozbiljnog i trajnog korištenja dvama osporavanim žigovima. Kao drugo, tvrdi da ne postoji nijedan element iz kojeg bi se utvrdilo da je registracija osporavanih žigova, koja je logičan korak njegove komercijalne strategije, imala za cilj spriječiti treće osobe da uđu na tržište. Kao treće, tužitelj tvrdi da nije bilo moguće utvrditi nikakav raniji odnos s intervenijentom i da osporavani žigovi čine neovisnu kreaciju.
EUIPO i intervenijent osporavaju tu argumentaciju.
Prvi dio drugog prigovora, koji se temelji na pogrešnom uzimanju u obzir okolnosti koje se ne mogu pripisati tužitelju
[
omissis
]
Kao prvo, valja istaknuti da, kao što to proizlazi iz točaka 87. do 105. ove presude, žalbeno je vijeće moglo, a da pritom ne počini pogrešku, smatrati da je u dovoljnoj mjeri utvrdilo da je prije podnošenja prvog meksičkog žiga ANN TAYLOR, tužitelj želio steći pravo na komercijalizaciju satova pod istovjetnim znakom u intervenijentovu vlasništvu i da mu je potonji nakon toga odbio dati to pravo.
Slijedom toga, žalbeno vijeće moglo je smatrati da te okolnosti predstavljaju prvi pokazatelj tužiteljeve zle vjere. Naime, redoslijed činjenica koje karakteriziraju te okolnosti sugerira da tužiteljeva uporaba žiga ANN TAYLOR proizlazi iz namjere da prisvoji taj znak za komercijalizaciju satova i stvaranja asocijacije s ranijim istovjetnim ili sličnim intervenijentovim žigovima bez njegova pristanka, s obzirom na to da nije dobilo takvu suglasnost te čak i unatoč intervenijentovu izričitom protivljenju takvom korištenju ranije navedenog žiga.
Kao drugo, valja istaknuti da, kao što je to navedeno u točki 54. ove presude, uporaba osporavanog znaka može predstavljati element koji treba uzeti u obzir za utvrđivanje namjere koja je bila u podlozi prijave za registraciju tog znaka, uključujući uporabu koja je uslijedila nakon datuma te prijave. Posljedično, žalbeno vijeće pravilno je smatralo da, iako su okolnosti koje je naveo intervenijent u pogledu uporabe tužiteljevih meksičkih žigova nastale nakon podnošenja prijava za registraciju osporavanih žigova, one su bile takve prirode da mogu pojasniti njegove namjere u trenutku navedenog podnošenja te bi ih stoga trebalo uzeti u obzir (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 16. svibnja 2017., Airhole Facemasks/EUIPO – sindustrysurf (AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT),
T‑107/16
,
EU:T:2017:335
, t.
41.
).
[
omissis
]
Drugi dio drugog prigovora, koji se temelji na propustu žalbenog vijeća da uzme u obzir okolnosti na koje se poziva tužitelj kako bi dokazao svoju dobru vjeru
Tužitelj se pozivao na navodno odsustvo, u konkretnom slučaju, okolnosti koje su prihvaćene u ranijoj sudskoj praksi kao one koje dokazuju da je riječ o zloj vjeri poput pokušaja parazitskog iskorištavanja ugleda žigova ili crpljenja koristi iz ugleda ranijeg žiga (presuda od 8. svibnja 2014., Simca Europe/OHIM – PSA Peugeot Citroën (Simca),
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
, t.
56.
), činjenice prijave registracije žiga s jedinim ciljem sprečavanja treće osobe da uđe na tržište i koristi vlastiti žig (presuda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
44.
), činjenice traženja novčane naknade (presuda od 8. svibnja 2014., Simca,
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
, t.
72.
) kao i okolnosti u kojima je pobijani znak nastao, njegove uporabe od trenutka nastanka, poslovnu logiku u podlozi prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije i kronologije događaja koji su doveli do njegove prijave.
U tom pogledu, kao prvo, iz sudske prakse navedene u točki 52. ove presude proizlazi da nepostojanje čimbenika koji su, u posebnom kontekstu spora ili pitanja o kojem je trebalo odlučiti, Opći sud ili Sud smatrali relevantnim za utvrđivanje zle vjere podnositelja prijave ne protivi se utvrđivanju postojanja zle vjere podnositelja prijave žiga u drukčijim okolnostima. Naime, kao što je to navedeno u točki 53. ove presude, pojam zle vjere u smislu članka 59. stavka 1. točke (b) Uredbe 2017/1001, ne može biti ograničen samo na određenu kategoriju činjenica.
Kao drugo, suprotno onomu što tvrdi tužitelj, kako okolnosti u kojima je osporavani znak nastao, i njegova uporaba, tako i poslovna logika u podlozi prijave za registraciju osporavanih znakova i kronologija događaja koji su doveli do te prijave, u ovom slučaju čine relevantne dokaze kojima se može utvrditi njegova zla vjera.
Naime, u mjeri u kojoj, kao što to tužitelj sam navodi, osporavani žigovi imaju za cilj proširiti zaštitu istovjetnih žigova podnesenih prvi put u Meksiku, žalbeno vijeće pravilno je uzelo u obzir okolnosti u kojima su oni bili stvoreni, njihovu uporabu, poslovnu logiku na kojoj se temelje kao i kronologiju događaja koji je doveo do njihova podnošenja. Kao što to proizlazi iz točaka 124. do 155. ove presude, žalbeno vijeće moglo je zaključiti, s jedne strane, iz redoslijeda činjenica koje karakteriziraju nastajanje prvog tužiteljeva meksičkog žiga ANN TAYLOR, da očituje njegovu namjeru iskorištavanja intervenijentova istovjetnog žiga bez njegova pristanka i stvaranja asocijacije s tim žigom i, s druge strane, iz uporabe navedenog meksičkog žiga, provedbu poslovne strategije u svrhu stvaranja takve asocijacije.
Činjenica da se te okolnosti ne odnose izravno na podnošenje (prijava za registraciju) osporavanih žigova i njihovu upotrebu u Uniji nije relevantna, s obzirom na to da tužitelj nije iznio nijedan element koji bi mogao navesti na zaključak da podnošenje i navedena upotreba imaju različite ciljeve od podnošenja i korištenja žigova koje je registrirao u Meksiku. Naprotiv, prema navodima samog tužitelja, podnošenje osporavanih žigova ulazi u okvir poslovne strategije s ciljem proširenja zaštite njegovih ranijih meksičkih žigova.
Kao treće, ne može se prihvatiti tužiteljeva argumentacija prema kojoj mu se ne može prigovoriti pokušaj parazitskog iskorištavanja ugleda intervenijentova žiga ANN TAYLOR jer on nema takav ugled.
Naime, s jedne strane, dokazi na kojima je žalbeno vijeće temeljilo svoju odluku upućuju na to da je, u nedostatku vjerodostojnog alternativnog objašnjenja, korištenje asocijacije između intervenijentova američkog žiga ANN TAYLOR i istovjetnog tužiteljeva meksičkog žiga predstavljalo tužiteljevu poslovnu strategiju. Stoga se iz toga mora zaključiti da je tužitelj smatrao da ima interes za takvo iskorištavanje, neovisno o pitanju je li ugled intervenijentova žiga bio dokazan.
S druge strane, valja podsjetiti na to da je intervenijent podnio prijave za registraciju žigova pred EUIPO‑om i tijelima država članica za znak ANN TAYLOR ili slične znakove prije podnošenja osporavanih žigova. Valja dodati da je intervenijent dostavio dokaze o prepoznatljivosti svojeg žiga među nekim stručnjacima iz sektora mode u Ujedinjenoj Kraljevini i o kupnji proizvoda koji se prodaju pod tim žigom od strane potrošača u Uniji. Ti dokazi upućuju na razvoj poslovne strategije od strane intervenijenta usmjerene na potrošače u Uniji, od čega tužitelj, uzimajući u obzir njegovu vlastitu strategiju, može imati koristi. Stoga oni ne omogućuju da se dovede u pitanje rasuđivanje žalbenog vijeća prema kojem se podnošenje osporavanih žigova temelji na istoj poslovnoj strategiji u vezi s intervenijentovim žigom ANN TAYLOR kao što je ona na kojoj se temelji podnošenje i uporaba tužiteljevih meksičkih žigova čija se zaštita nastoji proširiti.
[
omissis
]
Na petome mjestu, ni okolnost da tužitelj nije tražio novčanu naknadu od intervenijenta, ni činjenica, čak i pod pretpostavkom da je utvrđena, da je postojala ozbiljna i trajna uporaba osporavanih žigova od trenutka njihova podnošenja ne čine, s obzirom na okolnosti slučaja, elemente koji mogu dokazati da je predmetno podnošenje žigova bilo legitimno. Naime, postupanje u zloj vjeri koje žalbeno vijeće pripisuje tužitelju ne odnosi se ni na pokušaj prinuđivanja intervenijenta na novčanu naknadu ni na posve spekulativno podnošenje prijave za registraciju žiga, već na namjeru da se prisvoji znak ANN TAYLOR, bez pristanka intervenijenta, te namjerno stvori veza s njegovim ranijim istovjetnim ili sličnim žigovima.
[
omissis
]
Slijedom toga, žalbeno vijeće pravilno je smatralo da su tužiteljevi postupci iz točaka 169. i 170. ove presude odraz njegove namjere da spriječi intervenijenta da proširi uporabu svojeg žiga ANN TAYLOR na sektor satova u Uniji, proširenje koje može odgovarati, od strane potonjeg, ako je to bila njegova namjera, legitimnoj poslovnoj strategiji. S druge strane, s obzirom na to da je dokazano da je podnošenje osporavanih žigova bilo strategija provedena u zloj vjeri u svrhu prisvajanja, bez intervenijentova pristanka, znaka ANN TAYLOR i stvaranja asocijacije s njegovim istovjetnim ili sličnim žigovima, pokušaj ometanja tužitelja ne može se smatrati u skladu s legitimnim ciljem zaštite navedenih osporavanih žigova protiv nelojalne uporabe istovjetnog ili sličnog znaka od strane novog sudionika na tržištu (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
46.
do
49.
).
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da valja odbiti drugi dio drugog prigovora te stoga i drugi prigovor u cijelosti.
Treći prigovor koji se temelji na pogrešci u ocjeni žalbenog vijeća o dokaznoj vrijednosti dokaza koje je dostavio intervenijent u potporu svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti i o teretu dokazivanja
Tužitelj tvrdi da se zaključci žalbenog vijeća temelje na sekundarnim, slabim i dvojbenim dokazima i da mu se nameće obveza dokazivanja odsutnosti događaja što spada pod pojam
probatio diabolica
.
EUIPO i intervenijent osporavaju tu argumentaciju.
U tom pogledu, dovoljno je istaknuti da, kao što je to pokazala analiza provedena u okviru ispitivanja prvih dvaju prigovora, dokazi na kojima se temelje zaključci žalbenog vijeća ne mogu se smatrati slabim, sekundarnim ili dvojbenim.
S jedne strane, iz točaka 91. do 103. ove presude proizlazi da tužitelj nije dokazao da su dokazi koje je intervenijent podnio s ciljem dokazivanja postojanja pokušaja g. Holzera da sa svoje strane dobije sporazum o licenciji bili uvjerljivi i žalbeno vijeće ih ne bi trebalo uzeti u obzir.
S druge strane, kao što to proizlazi iz točaka 126. do 152. ove presude, žalbeno je vijeće pravilno smatralo da se dokazi koje je podnio intervenijent u pogledu tužiteljeva komercijalnog iskorištavanja meksičkog žiga ANN TAYLOR, potonjem mogu pripisati. Slično tomu, iz točaka 153. do 155. i 169. do 173. ove presude proizlazi da je žalbeno vijeće moglo pravilno smatrati da su ti dokazi bili potkrijepljeni dokazima koji se odnose, s jedne strane, na tužiteljeljevo podnošenje prijava, žigova istovjetnih ranijim žigovima s ugledom, bez odobrenja nositelja prava, i, s druge strane, mogućnost da se usprotivi uporabi u Uniji intervenijentova žiga ANN TAYLOR za osobne satove.
Stoga tužitelj ne može tvrditi da je žalbeno vijeće na njegovu štetu prebacilo teret dokazivanja i nametnulo mu obvezu podnošenja nemogućih dokaza.
Naime, točno je, kao što to ističe tužitelj, da je na podnositelju zahtjeva za proglašavanje ništavosti da dokaže okolnosti na temelju kojih bi se moglo zaključiti da postoji zla vjera podnositelja prilikom podnošenja prijave za registraciju osporavanog žiga. Međutim, kao što je to istaknuto u točki 36. ove presude, na potonjem je, koji je u najboljem položaju da u tom pogledu pruži prihvatljiva objašnjenja na temelju kojih se EUIPO može uvjeriti da su njegove namjere bile legitimne uz prisutnost objektivnih okolnosti takve prirode da opovrgnu pretpostavku u dobroj vjeri koja se odnosi na takvo podnošenje. Međutim, u predmetnom slučaju, postoje takve objektivne okolnosti i tužitelj nije pružio nikakvo prihvatljivo objašnjenje kojim se žalbenom vijeću omogućuje da utvrdi da, unatoč tim okolnostima, podnošenje osporavanih žigova odgovara legitimnim namjerama.
Iz svega prethodno navedenog proizlazi da valja odbiti treći prigovor, a time i tužbu u cijelosti.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (peto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužbe se odbijaju.

2.
Društvo Holzer y Cia, SA de CV snosit će vlastite troškove kao i one Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) i društva Annco, Inc.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 23. svibnja 2019.
Potpisi
Sadržaj

[
omissis
]

Pravo

Prvi prigovor, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem sličnosti suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu i sa saznanjem nositelja osporavanih žigova o postojanju sličnog žiga

Prvi dio, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni žalbenog vijeća u vezi s postojanjem sličnosti suprotstavljenih znakova koja stvara vjerojatnost dovođenja u zabludu

Drugi dio prvog prigovora, koji se temelji na pogrešci žalbenog vijeća o saznanju koje je tužitelj imao u trenutku podnošenja osporavanih žigova o istovjetnim ili sličnim intervenijentovim žigovima

Drugi prigovor, koji se temelji na pogrešci u ocjeni žalbenog vijeća tužiteljeve namjere u trenutku podnošenja prijava za osporavane žigove

Prvi dio drugog prigovora, koji se temelji na pogrešnom uzimanju u obzir okolnosti koje se ne mogu pripisati tužitelju

Drugi dio drugog prigovora, koji se temelji na propustu žalbenog vijeća da uzme u obzir okolnosti na koje se poziva tužitelj kako bi dokazao svoju dobru vjeru

Treći prigovor koji se temelji na pogrešci u ocjeni žalbenog vijeća o dokaznoj vrijednosti dokaza koje je dostavio intervenijent u potporu svojem zahtjevu za proglašavanje ništavosti i o teretu dokazivanja
(
*1
)	Jezik postupka: engleski