CELEX: 62018CJ0764
Zahtjev za prethodnu odluku
Ovlaštenje u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga
Općinska naknada za posjedovanje ili korištenje javnog dobra
Direktiva 2002/20/EZ
Primjena na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu
Pojmovi ,elektroničke komunikacijske mreže’ i ,elektroničke komunikacijske usluge’
Članak 12.
Administrativne naknade
Članak 13.
Pristojbe za prava korištenja i za prava na instalaciju opreme
Područje primjene
Ograničenja u pogledu izvršavanja ovlasti oporezivanja država članica

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 12. i 13. Direktive 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju) (
SL 2002., L 108, str. 21
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 53., str. 62.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009. (
SL 2009., L 337, str. 37
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 50., str. 68.; u daljnjem tekstu: Direktiva o ovlaštenju).
Ovaj zahtjev upućen je u okviru spora između Ayuntamiento de Pamplona (Općina Pamplona, Španjolska) i društva Orange España SAU u vezi s naknadom za isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog dobra te onoga što je iznad i ispod njega od strane poduzetnika pružatelja usluga (u daljnjem tekstu: naknada za korištenje javnog dobra), koju je to društvo bilo obvezno platiti.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna direktiva
Zajednički regulatorni okvir za elektroničke komunikacijske mreže i usluge te povezana sredstva i srodne usluge čine Direktiva 2002/21/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o zajedničkom regulatornom okviru za elektroničke komunikacijske mreže i usluge (Okvirna direktiva) (
SL 2002., L 108, str. 33
.; SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 25.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ (u daljnjem tekstu: Okvirna direktiva), i četiri posebne direktive, među kojima i Direktiva 2002/20.
Članak 2. Okvirne direktive, naslovljen „Definicije”, u točkama (a) i (c) određuje:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
,elektronička komunikacijska mreža’ znači sustave prijenosa i, prema potrebi, višefunkcijsku sklopnu opremu ili opremu za usmjeravanje te druga sredstva, uključujući elemente mreže koji nisu aktivni, a koji dopuštaju prijenos signala žičanim, radijskim, svjetlosnim ili drugim elektromagnetskim sredstvom, što uključuje satelitske mreže, zemaljske nepokretne (s prespajanjem kanala, prespajanjem paketa podataka, uključujući internet) i pokretne zemaljske mreže, elektroenergetske kabelske sustave, u mjeri u kojoj se rabe za prijenos signala, mreže koje se rabe za radijske i televizijske prijenose te mreže kabelske televizije, bez obzira na vrstu informacija koju prenose;
[…]
(c)
,elektronička komunikacijska usluga’ znači usluga koja se uobičajeno pruža uz naknadu i sastoji se u cijelosti, ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama, uključujući telekomunikacijske usluge i usluge prijenosa u radiodifuzijskim mrežama, ali isključujući usluge pružanja sadržaja i obavljanja uredničkog nadzora nad sadržajem koji se prenosi korištenjem elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga; ona ne obuhvaća usluge informacijskog društva, u skladu s definicijom iz članka 1. Direktive 98/34/EZ [Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa (
SL 1998., L 204, str. 37
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.)], koje se ne sastoje, u cijelosti ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama”.
Direktiva o ovlaštenju
U skladu s člankom 1. Direktive o ovlaštenju:
„1.   Cilj ove Direktive je ostvarenje unutarnjeg tržišta u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga kroz usklađivanje i pojednostavljenje pravila i uvjeta ovlašćivanja s ciljem da se olakša njihovo pružanje u cijeloj Zajednici.
2.   Ova Direktiva se primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga.”
Člankom 2. stavkom 2. Direktive o ovlaštenju određeno je:
„Primjenjuju se i sljedeće definicije:
,opće ovlaštenje’ znači pravni okvir koji je utvrdila država članica kojim se osiguravaju prava na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga te predviđaju posebne obveze sektora koje se mogu primijeniti na sve ili na određene vrste elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga, u skladu s ovom Direktivom.”
Članak 12. Direktive o ovlaštenju, naslovljen „Administrativne naknade”, glasi:
„1.   Sve administrativne naknade propisane za poduzeća koja pružaju uslugu ili mrežu na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja su takve da:
(a)
u ukupnom iznosu pokrivaju samo administrativne troškove koji će nastati prilikom upravljanja, kontrole i provedbe sustava općeg ovlaštenja, prava korištenja i posebnih obveza iz članka 6. stavka 2., a koji mogu uključiti troškove za međunarodnu suradnju, usklađivanje i normizaciju, analizu tržišta, nadzor nad udovoljavanjem uvjetima i ostalu kontrolu tržišta, kao i regulatorne poslove na izradi i provedbi sekundarnog zakonodavstva i upravnih odluka, kao što su odluke o pristupu i međusobnom povezivanju; i
(b)
budu propisane po pojedinačnim poduzećima na objektivan, transparentan i proporcionalan način kojim se na najmanju mjeru svode dodatni administrativni troškovi i naknade.
2.   Kad državna regulatorna tijela propisuju administrativne naknade, tada objavljuju godišnji pregled svojih administrativnih troškova i ukupan iznos naplaćenih naknada. S obzirom na razliku između ukupnog iznosa naknada i administrativnih troškova, vrše se odgovarajuća usklađivanja.”
Članak 13. Direktive o ovlaštenju, naslovljen „Naknade za prava korištenja i prava na instalaciju opreme”, glasi:
„Države članice mogu nadležnom tijelu dozvoliti da uvede naknade za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na, iznad ili ispod javnog ili privatnog vlasništva koje odražavaju potrebu osiguranja optimalnog korištenja tih resursa. Države članice osiguravaju da su te naknade objektivno opravdane, transparentne, nediskriminirajuće i proporcionalne u odnosu na njihovu namjenu i uzimaju u obzir ciljeve iz članka 8. [Okvirne direktive].”
Španjolsko pravo
U skladu s člankom 2. prvim stavkom Ordenanze Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (Porezna uredba br. 22 Općine Pamplona o naknadi za posebno korištenje općinskog javnog dobra te onoga što je iznad i ispod njega od strane poduzetnika pružatelja usluga) od 28. studenoga 2013. (BO Navarre br. 240, od 16. prosinca 2013., str. 12766.) (u daljnjem tekstu: Porezna uredba br. 22/2014):
„Oporezivi događaj čini isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog dobra te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s kabelima, cijevima i šahtovima za električnu energiju, vodu, plin i ostale tekućine, fiksnu telefoniju, mobilnu telefoniju i druge elektroničke komunikacijske usluge, uključujući stupove za linije, kabele, pričvrsne naprave, kutije za priključke, distribuciju ili snimanje, transformatore, tračnice, razdjelnike, antene, prodajne automate i druge istovjetne uređaje povezane s pružanjem usluge.”
Članak 4. točka 3. Porezne uredbe br. 22/2014 propisuje:
„Operatori mobilne telefonije koji nisu vlasnici mreža preko kojih se ta usluga pruža nisu obvezni plaćati naknadu, čak i ako imaju prava korištenja, pristupa ili međusobnog povezivanja s tim mrežama.
U ostalim slučajevima pružanja usluga naknadu su obvezni plaćati kako vlasnici mreža ili infrastruktura tako i nositelji prava njihova korištenja, pristupa tim mrežama ili infrastrukturama ili međusobnog povezivanja s njima.”
Članak 5. točka 1. Porezne uredbe br. 22/2014 predviđa da osnovicu godišnje naknade čine godišnji bruto prihodi koje obveznici naknade ostvare na području općine i da se kriteriji za određivanje osnovice ne primjenjuju se na „operatore mobilne telefonije”.
U skladu s člankom 6. te porezne uredbe, stopa naknade iznosi 1,5 % godišnjih bruto prihoda koje su obračunali operatori.
Člankom 24. Real Decreta Legislativa 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (Kraljevska zakonodavna uredba 2/2004 kojom se potvrđuje izmijenjeni tekst Zakona o lokalnim financijama) od 5. ožujka 2004. (BOE br. 59 od 9. ožujka 2004., str. 10284.) i člankom 105. stavkom 1. trećim podstavkom Ley Forala 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (Regionalni zakon 2/1995 o lokalnim financijama Navarre) od 10. ožujka 1995. (BO Navarre br. 36 od 20. ožujka 1995.) predviđeno je da je, kada je riječ o naknadama za isključivo ili posebno korištenje općinskih javnih cesta te onoga što je iznad i ispod njih koje su obvezni plaćati poduzetnici koji pružaju usluge koje se odnose na sve ili značajan dio stanovnika, iznos tih naknada čini 1,5 % bruto prihoda koji proizlaze iz godišnjeg prometa navedenih poduzetnika u svakoj općini.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Orange España podnijelo je Općini Pamplona „samostalno utvrđenje” naknade za korištenje javnog dobra predviđene Poreznom uredbom br. 22/2014 za drugo tromjesečje 2014., koja se odnosi na njegovu djelatnost fiksne telefonije i pristupa internetu koju obavlja na području te općine.
Međutim, budući da je smatrao da je navedena naknada u suprotnosti s propisima Unije kojima se uređuje telekomunikacijski sektor, posebno s Direktivom o ovlaštenju, kako je tumači Sud, društvo Orange España zatražilo je od Općine Pamplona da ispravi „samostalno utvrđenje” i vrati preplaćeni iznos.
U prilog svojem zahtjevu za ispravak društvo Orange España najprije je istaknulo da ono nije vlasnik mrežâ koje koristi na području Općine Pamplona, nego njihov korisnik na temelju pravâ međusobnog povezivanja. Nadalje je pojasnilo da su usluge fiksne telefonije i pristupa internetu obuhvaćene područjem primjene Direktive o ovlaštenju, kako je tumači Sud u pogledu nametanja naknada i pristojbi poduzetnicima koji djeluju u sektoru mobilne telefonije. Naposljetku, tvrdilo je da je u suprotnosti s člancima 12. i 13. te direktive propisati naknadu čiji je iznos određen isključivo na temelju fiksnog postotka bruto prihoda poduzetnika.
Općina Pamplona odbila je taj zahtjev smatrajući da iznos dugovane naknade ne sadržava ni pogrešku koja se tiče činjenica ni pogrešku koja se tiče prava. Društvo Orange España je protiv te odluke podnijelo tužbu pred Juzgadom de lo Contencioso‑Administrativo n
o
1 de Pamplona (Sud za upravne sporove br. 1 u Pamploni, Španjolska). Potonja je odbijena presudom od 4. prosinca 2015. zato što je, s jedne strane, društvo Orange España vlasnik mrežâ preko kojih pruža usluge te stoga ne može biti oslobođeno plaćanja naknade i zato što je, s druge strane, iznos naknade izračunan u skladu s člankom 105. stavkom 1. trećim podstavkom Regionalnog zakona 2/1995.
Društvo Orange España podnijelo je žalbu protiv te presude Tribunalu Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre, Španjolska). Taj je sud potvrdio da je društvo Orange España, u svojstvu vlasnika mrežâ i infrastrukture koji posjeduje općinsko javno dobro, dužno plaćati naknadu o kojoj je riječ. Međutim, djelomično je prihvatio tužbu time što je zaključio da je utvrđivanje iznosa te naknade u suprotnosti s člancima 12. i 13. Direktive o ovlaštenju i da stoga društvo Orange España ima pravo na ispravak njezina „samostalnog utvrđenja”. Navedeni je sud smatrao da iznos navedene naknade valja odrediti uzimajući u obzir načela objektivnosti i proporcionalnosti iz tih članaka, a ne s obzirom na godišnje bruto prihode ili promet poduzetnika jer da dobiveni iznos u tom slučaju premašuje ono što je nužno za osiguranje optimalnog korištenja oskudnih resursa.
Općina Pamplona podnijela je kasacijsku žalbu Tribunalu Supremo (Vrhovni sud, Španjolska) kojom tvrdi da je Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Visoki sud Navarre) zanemario sudsku praksu Suda koja se primjenjuje na operatore mobilne telefonije, a proizlazi iz presude od 12. srpnja 2012.Vodafone España i France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 i C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), time što ju je proširio na operatore koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu. U svoju obranu društvo Orange España navodi da Direktiva o ovlaštenju ne razlikuje operatore usluga mobilne telefonije i operatore usluga fiksne telefonije. Stoga se tumačenje članka 13. te direktive koje je Sud dao u toj presudi može primijeniti u svakoj situaciji u kojoj se pružateljima elektroničkih komunikacijskih usluga nameću naknade kako bi mogli koristiti radijske frekvencije ili brojeve ili instalirati opremu. Osim toga, društvo Orange España ističe da se Sud u navedenoj presudi nije izjasnio o metodi izračuna iznosa takve naknade.
U tim okolnostima, Tribunal Supremo (Vrhovni sud) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li Direktiva o ovlaštenju, kako je Sud tumači u vezi s poduzetnicima koji djeluju u sektoru mobilnih telekomunikacija, i konkretno ograničenja koja ona sadržava u člancima 12. i 13. u pogledu izvršavanja ovlasti oporezivanja država članica primjenjivi na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora (i utvrđenja da je navedena direktiva primjenjiva na pružatelje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu), dopuštaju li članci 12. i 13. Direktive o ovlaštenju državama članicama da nametnu naknadu ili pristojbu čiji je iznos utvrđen isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje poduzetnik – vlasnik instalirane opreme – ostvaruje pružanjem usluge fiksne telefonije i pristupa internetu na odgovarajućem području?”
Prethodna pitanja
Prvo pitanje
Sud koji je uputio zahtjev svojim prvim pitanjem u biti pita treba li Direktivu o ovlaštenju tumačiti na način da se ona primjenjuje na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu.
Iz članka 1. stavka 2. Direktive o ovlaštenju proizlazi da se ona primjenjuje na „ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga”.
Člankom 2. stavkom 1. Direktive o ovlaštenju predviđa se da se za potrebe potonje „primjenjuju […] definicije navedene u članku 2. [Okvirne direktive]”.
Slijedom toga, da bi se odredilo područje primjene Direktive o ovlaštenju, valja uputiti na definicije pojmova „elektroničke komunikacijske mreže” i „elektroničke komunikacijske usluge”, sadržane u Okvirnoj direktivi.
Članak 2. točka (a) Okvirne direktive definira pojam „elektronička komunikacijska mreža” kao „sustave prijenosa i, prema potrebi, višefunkcijsku sklopnu opremu ili opremu za usmjeravanje te druga sredstva, uključujući elemente mreže koji nisu aktivni, a koji dopuštaju prijenos signala žičanim, radijskim, svjetlosnim ili drugim elektromagnetskim sredstvom, što uključuje satelitske mreže, zemaljske nepokretne (s prespajanjem kanala, prespajanjem paketa podataka, uključujući internet) i pokretne zemaljske mreže, elektroenergetske kabelske sustave, u mjeri u kojoj se rabe za prijenos signala, mreže koje se rabe za radijske i televizijske prijenose te mreže kabelske televizije, bez obzira na vrstu informacija koju prenose”.
U skladu s člankom 2. točkom (c) Okvirne direktive, „elektronička komunikacijska usluga” je „usluga koja se uobičajeno pruža uz naknadu i sastoji se u cijelosti, ili većim dijelom, od prijenosa signala u elektroničkim komunikacijskim mrežama, uključujući telekomunikacijske usluge i usluge prijenosa u radiodifuzijskim mrežama”.
U ovom slučaju u glavnom predmetu riječ je o pružanju usluga pristupa internetu i fiksne telefonije kabelskim mrežama i drugom tehničkom opremom.
Iz navedenih odredbi proizlazi da ta direktiva, u svrhu definicije pojma „elektronička komunikacijska usluga”, ne razlikuje usluge fiksne telefonije i usluge mobilne telefonije. Kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 26. svojeg mišljenja, u uvodnoj izjavi 10. Okvirne direktive se, a da se pritom ni na koji način ne razlikuje fiksna i mobilna telefonija, navodi da su „usluge glasovne telefonije i prijenosa elektroničke pošte obuhvaćene […] ovom Direktivom”.
Što se tiče pristupa internetu, na njega izričito upućuje članak 2. točka (a) Okvirne direktive i, kao što je to nezavisni odvjetnik također istaknuo u točki 27. svojeg mišljenja, uvodnom izjavom 10. te direktive pojašnjava se da je „pristup internetu” elektronička komunikacijska usluga.
Stoga valja utvrditi da su „elektroničke komunikacijske usluge”, u smislu Okvirne direktive, usluge koje se sastoje od prenošenja signala elektroničkim komunikacijskim mrežama, neovisno o tome jesu li te mreže fiksne ili mobilne, i da obuhvaćaju usluge fiksne ili mobilne telefonije te usluge pristupa internetu. Budući da je područje primjene Direktive o ovlaštenju određeno s obzirom na definicije iz Okvirne direktive, iz prethodno navedenog proizlazi da se Direktiva o ovlaštenju primjenjuje na ovlaštenja koja se odnose na pružanje mreža te usluga pristupa internetu i fiksne telefonije.
Slijedom toga, na prvo postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu o ovlaštenju treba tumačiti na način da se ona isto tako primjenjuje na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li, u slučaju potvrdnog odgovora na prvo pitanje, članke 12. i 13. Direktive o ovlaštenju tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis kojim se poduzetnicima koji su vlasnici infrastruktura ili mreža nužnih za elektroničke komunikacije i koji potonje koriste za pružanje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu nameće naknada čiji se iznos određuje isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje ti poduzetnici ostvare na području dotične države članice.
Na temelju članka 1. stavka 2. Direktive o ovlaštenju, ona se primjenjuje na ovlaštenja za pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (vidjeti presudu od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
25.
).
Direktiva o ovlaštenju ne propisuje samo pravila u vezi s postupkom odobravanja općih ovlaštenja ili prava na korištenje radijskih frekvencija ili brojeva, kao i u vezi sa sadržajem tih ovlaštenja, nego i pravila u vezi s vrstom pa čak i opsegom novčanih naknada koje su povezane s navedenim postupcima, a koje države članice mogu ubirati od poduzetnika u sektoru elektroničkih komunikacijskih usluga (presude od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar,
C‑256/13 i C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, t.
29.
; od 6. listopada 2015., Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, t.
15.
i od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
26.
).
Kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, u okviru Direktive o ovlaštenju države članice ne mogu ubirati dodatne naknade ili pristojbe u odnosu na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga osim onih koje su predviđene tom direktivom (presuda od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
27.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi, da bi se odredbe Direktive o ovlaštenju mogle primijeniti na porez poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, oporezivi događaj treba biti vezan uz postupak općeg ovlaštenja koji osigurava, sukladno članku 2. stavku 2. točki (a) te direktive, pravo na pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža ili usluga (presuda od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
28.
i navedena sudska praksa).
S tim u vezi treba podsjetiti na to da administrativne naknade koje države članice mogu na temelju članka 12. Direktive o ovlaštenju propisati poduzetnicima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge na temelju općeg ovlaštenja ili kojima je dodijeljeno pravo korištenja, kako bi se financirale aktivnosti državnih regulatornih tijela, moraju biti isključivo namijenjene pokrivanju općih administrativnih troškova povezanih s djelatnostima iz članka 12. stavka 1. točke (a) te direktive (presuda od 30. siječnja 2018., X i Visser,
C‑360/15 i C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, t.
64.
).
Usto, Sud je već istaknuo da članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve pristojbe kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (presude od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar,
C‑256/13 i C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, t.
34.
i od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
Naime, taj se članak odnosi na uvjete pod kojima se mogu ubirati pristojbe za prava korištenja radijskih frekvencija ili brojeva ili za prava na instalaciju opreme na nekretninama u javnom ili privatnom vlasništvu, iznad ili ispod njih (presuda od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
31.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju članak 2. prvi stavak Porezne uredbe br. 22/2014 predviđa da „[o]porezivi događaj čini isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog dobra te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s kabelima, cijevima i šahtovima za električnu energiju, vodu, plin i ostale tekućine, fiksnu telefoniju, mobilnu telefoniju i druge elektroničke komunikacijske usluge […]”. Usto, u skladu s člankom 4. točkom 3. te uredbe, navedenu naknadu su obvezni plaćati kako vlasnici korištenih mreža ili infrastrukture tako i nositelji prava njihova korištenja, pristupa tim mrežama ili infrastrukturama ili međusobnog povezivanja s njima.
Kad je riječ o tumačenju članka 12. Direktive o ovlaštenju, iz spisa kojim raspolaže Sud i odgovora koje su stranke dale na pitanje koje je na raspravi postavio Sud proizlazi da naknada za korištenje javnog dobra nije obuhvaćena područjem primjene tog članka s obzirom na to da njezin cilj nije pokriće cjelokupnih administrativnih troškova povezanih s djelatnostima državnog regulatornog tijela. Stoga se ona ne može kvalificirati kao „administrativna naknada” u smislu navedenog članka.
Slijedom toga, članku 12. Direktive o ovlaštenju ne protivi se nacionalni propis kojim se predviđa takva naknada.
Što se tiče tumačenja članka 13. te direktive, Sud je presudio da izrazi „oprema” i „instalacija”, koji se u njoj upotrebljavaju, upućuju na materijalnu infrastrukturu koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga i na stvarnu instalaciju tih resursa na dotičnom javnom ili privatnom vlasništvu (presuda od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Međutim, kao što je to navedeno u točki 38. ove presude, članak 13. Direktive o ovlaštenju ne obuhvaća sve pristojbe kojima podliježe infrastruktura koja omogućuje pružanje elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (presuda od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar,
C‑256/13 i C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, t.
34.
).
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 40. ove presude, oporezivi događaj kod korištenja javnog dobra čini isključivo ili posebno korištenje općinskog javnog dobra te onoga što je iznad i ispod njega, zajedno s različitim infrastrukturama, pri čemu su obveznici te naknade operatori mreža ili usluga električne energije, vode, plina i ostalih tekućina, fiksne telefonije, mobilne telefonije i drugih elektroničkih komunikacijskih usluga koji koriste te infrastrukture.
Osim toga, člankom 4. točkom 3. Porezne uredbe br. 22/2014 predviđeno je da su navedenu naknadu obvezni plaćati ne samo nositelji prava korištenja, pristupa ili međusobnog povezivanja s korištenim mrežama ili infrastrukturom nego i vlasnici potonjih, uključujući one koji osobno ne koriste te mreže ili tu infrastrukturu.
Iz toga proizlazi da područje primjene naknade za korištenje javnog dobra nije ograničeno samo na operatore koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže ili usluge ili na korisnike prava propisanih člankom 13. Direktive o ovlaštenju, što ipak mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 4. rujna 2014., Belgacom i Mobistar,
C‑256/13 i C 264/13
,
EU:C:2014:2149
, t.
36.
).
Usto, u Poreznoj uredbi br. 22/2014 nigdje nije predviđeno da bi, kada je riječ o isključivom ili posebnom korištenju javnog dobra različitim infrastrukturama, u tu svrhu trebalo utvrditi koja je fizička ili pravna osoba instalirala takve infrastrukture, kao što to nužno proizlazi iz sadržaja članka 13. Direktive o ovlaštenju.
Stoga se ne može smatrati da je naknada za korištenje javnog dobra, koja je uvedena tom poreznom uredbom, nametnuta kao protučinidba za pravo na instalaciju opreme poduzetnicima koji pružaju elektroničke komunikacijske mreže i usluge (vidjeti u tom smislu presudu od 17. prosinca 2015., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, t.
35.
).
Slijedom toga, s obzirom na to da je oporezivi događaj kod korištenja javnog dobra, u skladu s navedenom poreznom uredbom, povezan s dodjelom prava korištenja opreme instalirane iznad ili ispod općinskog javnog dobra, on ne ovisi o pravu na instalaciju takve opreme u smislu članka 13. Direktive o ovlaštenju, navedenom u točki 43. ove presude.
Iz toga proizlazi da naknada iz Porezne uredbe br. 22/2014 nije obuhvaćena područjem primjene članka 13. Direktive o ovlaštenju.
Slijedom toga, članku 13. Direktive o ovlaštenju ne protivi se nacionalni propis kojim se predviđa naknada poput one za korištenje javnog dobra.
S obzirom na prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članke 12. i 13. Direktive o ovlaštenju treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se poduzetnicima koji su vlasnici infrastruktura ili mreža nužnih za elektroničke komunikacije i koji potonje koriste za pružanje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu nameće naknada čiji se iznos određuje isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje ti poduzetnici ostvare na području dotične države članice.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Direktivu 2002/20/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 7. ožujka 2002. o ovlaštenju u području elektroničkih komunikacijskih mreža i usluga (Direktiva o ovlaštenju), kako je izmijenjena Direktivom 2009/140/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 25. studenoga 2009., treba tumačiti na način da se ona isto tako primjenjuje i na poduzetnike koji pružaju usluge fiksne telefonije i pristupa internetu.

2.
Članke 12. i 13. Direktive 2002/20, kako je izmijenjena Direktivom 2009/140, treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis kojim se poduzetnicima koji su vlasnici infrastruktura ili mreža nužnih za elektroničke komunikacije i koji potonje koriste za pružanje usluga fiksne telefonije i pristupa internetu nameće naknada čiji se iznos određuje isključivo s obzirom na godišnje bruto prihode koje ti poduzetnici ostvare na području dotične države članice.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: španjolski