CELEX: 62018CJ0540
Обжалване
Ограничителни мерки срещу Сирийската арабска република
Мерки срещу видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия
Доказване на основателността на включването в списъците

Със своята жалба HX иска отмяна на решението на Общия съд на Европейския съюз от 18 юни 2018 г., HX/Съвет (T‑408/16, непубликувано, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“, EU:T:2018:355), с което Общият съд отхвърля жалбата му за отмяна на Решение (ОВППС) 2016/850 на Съвета от 27 май 2016 година за изменение на Решение 2013/255/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Сирия (ОВ L 141, 2016 г., стр. 125), на Регламент за изпълнение (ЕС) 2016/840 на Съвета от 27 май 2016 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 36/2012 относно ограничителни мерки с оглед на положението в Сирия (ОВ L 141, 2016 г., стр. 30), на Решение (ОВППС) 2017/917 на Съвета от 29 май 2017 година за изменение на Решение 2013/255/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Сирия (ОВ L 139, 2017 г., стр. 62) и на Регламент за изпълнение (ЕС) 2017/907 на Съвета от 29 май 2017 година за прилагане на Регламент (ЕС) № 36/2012 относно ограничителни мерки с оглед на положението в Сирия (ОВ L 139, 2017 г., стр. 15) в частта, в която тези актове се отнасят до жалбоподателя (наричани по-нататък „спорните актове“).

Правна уредба
На 31 май 2013 г. Съветът на Европейския съюз приема Решение 2013/255/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Сирия (OВ L 147, 2013 г., стр. 14), в приложение I към което са изброени имената на лицата и образуванията, чийто достъп до територията на държавите членки се ограничава, а активите им се замразяват.
Съгласно член 27, параграф 1 от това решение „[д]ържавите членки предприемат необходимите мерки за предотвратяване на влизането или транзитното преминаване през тяхна територия на лицата, отговорни за жестоките репресии срещу цивилното население в Сирия, на лицата, които получават ползи от режима или го подкрепят, както и на свързаните с тях лица, изброени в приложение I“.
Член 28, параграф 1 от посоченото решение предвижда, че „[се з]амразяват […] всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи [на] лица, отговорни за жестоките репресии срещу цивилното население в Сирия, както и [на] лица и образувания, които получават ползи от режима или го подкрепят, и [на] свързани с тях лица и образувания, изброени в приложения I и II“.
На 12 октомври 2015 г. Съветът приема Решение (ОВППС) 2015/1836 за изменение на Решение 2013/255/ОВППС относно ограничителни мерки срещу Сирия (OB L 266, 2015 г., стр. 75).
Съображения 3 и 5 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, гласят:
„(3)      Съветът многократно е отбелязвал с голяма загриженост опитите на сирийския режим да заобиколи ограничителните мерки на ЕС с цел да продължи да финансира и подкрепя политиката си на жестоки репресии срещу цивилното население.
[…]
(5)      Съветът прецени, че поради строгия контрол, който упражнява сирийският режим върху икономиката, единствено тесен кръг от видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия[,] са в състояние да поддържат своя статут, като се ползват от тесни връзки с режима и от неговата подкрепа и като упражняват влияние сред него. Съветът счита, че следва да предвиди ограничителни мерки за налагане на ограничения върху достъпа и замразяване на всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от посочените видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия, както са посочени от Съвета и включени в списъка в приложение I, с цел да им се попречи да предоставят материална или финансова подкрепа на режима, както и, посредством упражняваното от тях влияние, да се увеличи натискът върху самия режим да промени политиката си на репресии“.
Съгласно член 27 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836:
„1.      Държавите членки предприемат необходимите мерки за предотвратяване на влизането или транзитното преминаване през тяхна територия на лицата, отговорни за жестоките репресии срещу цивилното население в Сирия, на лицата, които получават ползи от режима или го подкрепят, както и на свързаните с тях лица, включени в списъка в приложение I.
2.      В съответствие с оценките и решенията на Съвета в контекста на положението в Сирия, както е изложено в съображения 5—11, държавите членки също вземат необходимите мерки, за да предотвратят влизането или транзитното преминаване през тяхна територия на:
a)      видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия;
[…]
3.      Лицата, принадлежащи към една от категориите, посочени в параграф 2, не се включват или не остават в списъка на лицата и образуванията в приложение I, ако има достатъчно информация, че не са или вече не са свързани с режима, или че не упражняват или вече не упражняват влияние върху него, или че не представляват реален риск от заобикаляне на ограничителните мерки.
4.      Всички решения за включване в списъка се вземат индивидуално и за всеки конкретен случай, като се отчита пропорционалността на мярката.
[…]“.
Параграфи 5—11 от посочения член 27 предвиждат различни изключения от ограниченията, въведени с параграфи 1 и 2 от същия член.
Член 28, параграфи 1—5 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, гласи:
„1.      Замразяват се всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от лица, отговорни за жестоките репресии срещу цивилното население в Сирия, както и лица и образувания, които получават ползи от режима или го подкрепят, и свързани с тях лица и образувания, включени в списъка в приложения I и II.
2.      В съответствие с оценките и решенията на Съвета в контекста на положението в Сирия, както е изложено в съображения 5—11, се замразяват всички финансови средства и икономически ресурси, принадлежащи на, притежавани, държани или контролирани от:
а)      видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия;
[…]
3.      Лицата, образуванията или органите, принадлежащи към една от категориите, посочени в параграф 2, не се включват или не остават в списъка на лицата и образуванията в приложение I, ако има достатъчно информация, че не са или вече не са свързани с режима, или че не упражняват или вече не упражняват влияние върху него, или че не представляват реален риск от заобикаляне на ограничителните мерки.
4.      Всички решения за включване в списъка се вземат индивидуално и за всеки конкретен случай, като се отчита пропорционалността на мярката.
5.      Никакви финансови средства или икономически ресурси не могат да се предоставят пряко или непряко на разположение или в полза на физическите или юридическите лица или образуванията, включени в списъка в приложения I и II“.
Параграфи 6—15 от посочения член 28 предвиждат различни изключения от замразяването на финансови средства, наложено с параграфи 1 и 2 от същия член.
Срокът на действие на Решение 2013/255, предвиден в член 34, е продължаван няколко пъти. Член 34 от това решение, изменено с Решение 2017/917, гласи:
„Настоящото решение се прилага до 1 юни 2018 г.. То подлежи на постоянен преглед. Действието на решението може да се подновява или то може да се изменя при необходимост, ако Съветът прецени, че целите му не са постигнати“.
Отново на 12 октомври 2015 г., за да осигури прилагането в Съюза на предвидените с Решение 2015/1836 мерки за замразяване на активи, Съветът приема Регламент (ЕС) 2015/1828 за изменение на Регламент (ЕС) № 36/2012 относно ограничителни мерки с оглед на положението в Сирия (OВ L 266, 2015 г., стр. 1), в приложение II към който са посочени имената на лицата и образуванията, чиито активи се замразяват.
Член 15, параграфи 1а и 1б от Регламент (ЕС) № 36/2012 на Съвета от 18 януари 2012 година относно ограничителни мерки с оглед на положението в Сирия и за отмяна на Регламент (ЕС) № 442/2011 (OВ L 16, 2012 г., стр. 1), изменен с Регламент 2015/1828, предвижда:
„1
а
. Списъкът в приложение II включва и физически или юридически лица, образувания и органи, за които Съветът, в съответствие с член 28, параграф 2 от [Решение 2013/255], е установил, че попадат в една от следните категории:
a)      видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия;
[…]
б
. Лицата, образуванията и органите, принадлежащи към една от категориите, посочени в параграф 1
а
, не се включват или не остават в списъка на лицата, образуванията и органите в приложение II, ако има достатъчно информация, че не са или вече не са свързани с режима, или че не упражняват или вече не упражняват влияние върху него, или че не представляват реален риск от заобикаляне на ограничителните мерки“.

Обстоятелства по спора
На 22 юли 2014 г. с Решение за изпълнение 2014/488/ОВППС за изпълнение на Решение 2013/255 (OВ L 217, 2014 г., стр. 49) Съветът добавя името на жалбоподателя, бизнесмен със сирийско гражданство, в списъка в приложение I към Решение 2013/255; на същата дата, с Регламент за изпълнение (ЕС) № 793/2014 за изпълнение на Регламент (ЕС) № 36/2012 относно ограничителни мерки с оглед на положението в Сирия, Съветът добавя името му и в списъка в приложение II към Регламент № 36/2012 (OВ L 217, 2014 г., стр. 10), като и в двата случая посочва следните идентични основания:
„Известен бизнесмен, председател на „Akkad Group“ — дружества, извършващи дейност в различни отрасли на [с]ирийската икономика, вкл. на нефта и газа. Оказва подкрепа на сирийския режим и се ползва с облаги от него“.
На 27 май 2016 г., с Решение 2016/850 и с Регламент за изпълнение 2016/840, Съветът оставя името на жалбоподателя съответно в списъка в приложение I към Решение 2013/255 и в списъка в приложение II към Регламент № 36/2012 (наричани по-нататък „спорните списъци“) на  базата на  следните изменени основания:
„Водещ бизнесмен, извършващ дейност в Сирия, с интереси и/или дейности в множество сектори на сирийската икономика. Има интереси и/или значимо влияние в Anwar Akkad Sons Group (AASG) и дъщерното му дружество United Oil. AASG е конгломерат с интереси в сектори като нефт, газ, химикали, застраховки, промишлени машини, недвижими имоти, туризъм, изложения, подизпълнение и медицинско оборудване.
HX е изпълнявал и дейност като член на сирийския парламент до 2012 г.
Без подкрепа от режима HX не е в състояние да продължи успешната си дейност. Предвид мащаба на бизнес и политическите му връзки с режима той подкрепя и се облагодетелства от сирийския режим“.
С решение от 2 юни 2016 г. HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332) Общият съд отменя в точка 1 от диспозитива Решение за изпълнение 2014/488 и Регламент за изпълнение № 793/2014 в частта, в която те се отнасят до жалбоподателя, по същество поради това че представените от Съвета материали не съдържат никакво доказателство за твърденията му, че жалбоподателят подкрепя сирийския режим или че получава ползи от него. В точка 2 Общият съд отхвърля жалбата в останалата ѝ част, като приема, че направеното от жалбоподателя искане за изменение на жалбата в първоинстанционното производство е недопустимо.
С решение от 9 ноември 2017 г., HX/Съвет (C‑423/16 P, EU:C:2017:848) Съдът отменя точка 2 от диспозитива на решението от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332) и постановява, че липсва основание за произнасяне по направеното от жалбоподателя пред Общия съд искане за изменение на жалбата.
На 29 май 2017 г. с Решение 2017/917 и Регламент за изпълнение 2017/907 въз основа на преразглеждане Съветът решава, че наложените на жалбоподателя ограничителни мерки трябва да продължат да се прилагат.

Жалбата пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 27 юли 2016 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалба за отмяната на Решение 2016/850 и на Регламент за изпълнение 2016/840.
Тъй като в хода на производството Съветът приема Решение 2017/917 и Регламент за изпълнение 2017/907, жалбоподателят изменя първоначалните си искания, като включва в петитума на жалбата си и искане за отмяна на тези актове в отнасящите се до него части.
В съдебното заседание от 11 януари 2018 г. на основание член 85, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд жалбоподателят прави ново доказателствено искане.
В подкрепа на исканията си жалбоподателят изтъква осем основания за отмяна, първото от които е съществено нарушаване на правото на всеки да не бъде съден или наказван два пъти за едно и също престъпление, второто — нарушаване на правото на защита и правото на справедлив процес, третото — нарушаване на задължението за мотивиране, четвъртото — нарушаване на правото на ефективна съдебна защита, петото — грешка в преценката от страна на Съвета, шестото — нарушаване на правото на собственост, на принципа на пропорционалност и на икономическата свобода, седмото — нарушаване на правото на нормални условия на живот, а осмото — грубо погазване на правото на репутация.
В точки 31—34 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред посочва, че Съветът е приел „Решение 2015/1836, съгласно което качеството „виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия“, е правен критерий за прилагането на ограничителните мерки“, че това решение изменя членове 27 и 28 от Решение 2013/255 и че това е правният контекст, с оглед на който трябва да се обсъдят изтъкнатите основания за отмяна. След като приема, че доводите, изложени във връзка с четвъртото основание, всъщност се отнасят до мотивите на спорните актове, в точки 37—54 от обжалваното съдебно решение Общият съд най-напред разглежда това основание заедно с третото основание. След това, тъй като счита, че с доводите по второто основание всъщност се изтъква грешка в преценката, в точки 55—85 от обжалваното съдебно решение той разглежда заедно второто и петото основание, после в точки 86—94 от това съдебно решение разглежда първото основание и накрая, в точки 95—111 от решението той разглежда заедно шестото, седмото и осмото основание.
Общият съд приема, че нито едно от тези основания не е налице, поради което отхвърля подадената пред него жалба.

Исканията на страните и производството пред Съда
Жалбоподателят иска от Съда:
–        да обяви жалбата за допустима и основателна в нейната цялост,
–        да отмени обжалваното съдебно решение изцяло,
–        да отмени спорните актове в частта, в която се отнасят до него,
–        или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение по същество, и
–        да осъди Съвета да заплати всички направени от жалбоподателя съдебни разноски, разходи, хонорари и други, свързани с неговата защита.
Съветът иска от Съда:
–        да отхвърли жалбата в нейната цялост, и
–        да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.

По жалбата
В подкрепа на настоящата си жалба жалбоподателят излага три основания. Първото основание се състои от три твърдения, а именно  за грешка във връзка с презумпцията за виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия, за грешка във връзка с квалифицирането на доказателствата, представени от Съвета, като нови и за грешка във връзка с пропорционалността на взетите ограничителни мерки. С второто си основание жалбоподателят твърди, че Общият съд нарушил правилата относно доказването. Накрая, третото основание е нарушение на член 85, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд.
Най-напред следва да се разгледат първото и второто твърдение по първото основание заедно с твърдението по второто основание, след това третото твърдение  по първото основание и накрая —  твърдението по третото основание.

По първ
ото
и втор
ото твърдение по
първото основание, както и по
твърдението по
второто основание

Доводи на страните
Първото твърдение на жалбоподателя по първото основание е, че Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел, че Съветът използвал правилно презумпцията за виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия, при положение че тази презумпция била лишена правно основание и била непропорционална на преследваната законоустановена цел. В това отношение жалбоподателят изтъква, че в решението от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332), отменящо включването му в списъците на лицата, спрямо които се прилагат ограничителни мерки, и влязло в сила след произнасянето на решението от 9 ноември 2017 г., HX/Съвет (C‑423/16 P, EU:C:2017:848), Общият съд приел, от една страна, че въпреки връзките му с групата AASG, не може да бъде установено наличието на връзки между него и сирийския режим и от друга, че не може само поради това че е известен бизнесмен, да се заключи, че той подкрепя сирийския режим или получава ползи от него. В обжалваното съдебно решение обаче Общият съд не проверил дали жалбоподателят действително е свързан по някакъв начин с този режим и дали има възможност да упражнява влияние върху него, а неправилно приел, че не са изпълнени условията, предвидени в член 27, параграф 3 и в член 28, параграф 3 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836.
Второто твърдение на жалбоподателя по първото основание е, че в точка 78 от обжалваното съдебно решение Общият съд квалифицирал неправилно и доказателствата, представени от Съвета по повод жалбата пред Общия съд, като „нови“ и „разнообразни“, когато по същество те произтичали от източници, идентични или сходни с разгледаните в решението от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332), а именно интернет извадки от уеб страници на компании, статии, книги и лични мнения в публичното пространство, по-специално на опоненти на режима. Така Общият съд „пренаписал“ това решение въз основа на привидно нови, но еднотипни и с еднакво съдържание доказателства, стигайки до противоположни изводи. С това той нарушил правото на жалбоподателя на ефективни правни средства за защита, произтичащо от член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
С второто си основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд нарушил правилата относно доказването, тъй като единственият възможен извод от представените от Съвета доказателства е, че между жалбоподателя и сирийския режим няма връзка. В това отношение жалбоподателят обяснява, че тези доказателства не са точни и актуални, понеже всички те, с изключение на едно, са от 2011—2013 г., произхождат от недостоверни източници и не съдържат никаква информация за прякото му участие в бизнеса в Сирия. Освен това Общият съд тълкувал посочените доказателства във вреда на жалбоподателя, като ги анализирал частично, както свидетелствали погрешните съображения в точки 72—75 от обжалваното съдебно решение. Обратно, Общият съд игнорирал представените от жалбоподателя доказателства, макар те да показвали, че поради здравословното си състояние последният не бил годен за бизнес, че живеел извън Сирия и че винаги изразявал критични и независими от сирийското правителство мнения, въпреки че бил член на парламента. Точка 76 от обжалваното съдебно решение била формулирана най-общо и в противоречие с практиката на Съда, тъй като жалбоподателят нямал задължение да доказва отрицателни факти, които да опровергават твърденията на Съвета. Така Общият съд не извършил пълна проверка на доказателствата.
Съветът иска първото и второто твърдение по първото основание да бъдат отхвърлени. В това отношение той счита, че доводите на жалбоподателя относно презумпцията за виден бизнесмен са недопустими, тъй като не са подкрепени с доказателства и са изложени за пръв път пред Съда, и че е неправилна тезата му, че Общият съд не проверил дали жалбоподателят е свързан с управлението в Сирия и дали има възможност да упражнява влияние върху него. Освен това жалбоподателят не обяснявал защо са погрешни съображенията на Общия съд, че доказателствата, представени в настоящото дело, са различни от тези в делото, по което е постановено решение от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332).
Съветът допълва, че твърдението по второто основание е недопустимо, доколкото с него жалбоподателят иска да издейства от Съда нова преценка на фактите. При условията на евентуалност Съветът иска това твърдение да се отхвърли като неоснователно.

Съображения на Съда
На първо място, що се отнася до първото твърдение по първото основание —  а именно че Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, когато приел, че Съветът използвал правилно презумпцията за виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия — следва да се припомни, че съгласно член 169, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда изтъкнатите в рамките на обжалването правни основания и доводи трябва ясно да указват оспорените части от мотивите на съдебния акт на Общия съд.
Съгласно практиката на Съда жалбата трябва точно да посочва пороците на решението или определението, чиято отмяна се иска, както и правните доводи, с които конкретно се подкрепя такова искане (решение от 14 юни 2018 г., Makhlouf/Съвет, C‑458/17 P, непубликувано, EU:C:2018:441, т. 75 и цитираната съдебна практика).
Освен това съгласно член 170, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда с жалбата не може да се изменя предметът на спора пред Общия съд.
Така съгласно постоянната съдебна практика в производството по обжалване на съдебни актове на Общия съд правомощията на Съда се свеждат до преценка на приетото от правна страна по изложените в първоинстанционното производство основания. Следователно страната не може да изтъква за първи път пред Съда основание, на което не се е позовала пред Общия съд, тъй като това би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия при обжалването на съдебни актове на Общия съд са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд (решение от 14 юни 2018 г., Makhlouf/Съвет, C‑458/17 P, непубликувано, EU:C:2018:441, т. 74 и цитираната съдебна практика).
В случая от обжалваното съдебно решение, и по-специално от точки 49, 66 и 84 от него следва, че противно на поддържаното от жалбоподателя, за прилагането на ограничителните мерки и включването на името на жалбоподателя в спорните списъци Общият съд не е позовавал на никаква презумпция, а само на правен „критерий“. Този критерий е въведен с член 27, параграф 2 и с член 28, параграф 2 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, както и с член 15, параграф 1а от Регламент № 36/2012, изменен с Регламент 2015/1828, по отношение на видни бизнесмени, извършващи дейност в Сирия.
Така или иначе жалбоподателят не посочва нито една точка от обжалваното съдебно решение, нито пък излага конкретни доводи, с които да обясни защо посочената от него презумпция за виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия, е лишена от правно основание и е непропорционална на преследваната законоустановена цел.
Накрая, доколкото с въпросното твърдение жалбоподателят цели да оспори законосъобразността на посочения критерий, следва да се отбележи, че той не е посочил такова основание пред Общия съд, както правилно изтъква Съветът. Всъщност в точка 50 от обжалваното съдебно решение Общият съд отбелязва, че жалбоподателят не е оспорил законосъобразността на този критерий нито в писмените си изявления, нито в съдебното заседание. В настоящата си жалба обаче жалбоподателят нито оспорва този извод на Общия съд, нито критикува тази точка от обжалваното съдебно решение.
При това положение първото твърдение по първото основание не отговаря на изискванията на съдебната практика, цитирана в точки 35 и 37 от настоящото решение, поради което трябва да бъде отхвърлено като недопустимо.
На второ място, с второто твърдение по първото основание —  а именно че противно на приетото от Общия съд в точка 78 от обжалваното съдебно решение, доказателствата, представени от Съвета по повод настоящото производство, били идентични или сходни с представените в хода на производството, по което е постановено решение от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332) — на практика се оспорва направената от Общия съд преценка на доказателствата.
Съгласно постоянната съдебна практика обаче при обжалване на съдебни актове на Общия съд Съдът не е компетентен да установява фактите, нито по принцип да проверява доказателствата, които Общият съд е приел в подкрепа на тези факти. Всъщност, щом като тези доказателства са били редовно събрани и общите принципи на правото и приложимите процесуални правила относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени, само Общият съд може да преценява значението, което трябва да бъде дадено на представените му доказателства. Следователно тази преценка не представлява правен въпрос, подлежащ на контрол от Съда, освен в случай на изопачаване на доказателствата, представени пред Общия съд. Правото на Съда обаче да осъществява контрол върху фактическите констатации на Общия съд, обхваща по-специално въпроса дали правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата са били спазени (решение от 29 ноември 2018 г., Bank Tejarat/Съвет, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, т. 37 и цитираната съдебна практика).
Поради това, и след като в настоящата си жалба не твърди, че Общият съд е изопачил фактите и доказателствата, жалбоподателят няма право да го упреква за извода му, че представените от Съвета доказателства са различни от доказателствата, представени от него по делото, по което е постановено решението от 2 юни 2016 г., HX/Съвет (T‑723/14, EU:T:2016:332).
Изложените също във връзка с  второто твърдение по първото основание доводи, че Общият съд не зачел правото на жалбоподателя на ефективни правни средства за защита, прогласено в член 47 от Хартата, не отговарят на изискванията на цитираната в точка 35 от настоящото решение съдебна практика, тъй като не уточняват достатъчно кои точки от обжалваното съдебно решение са оспорени, нито защо са неправилни. Впрочем Съдът вече е постановил, че принципът на ефективна съдебна защита не би могъл да попречи на Съвета повторно да включи лице или образувание в списъка на лица, чиито активи се замразяват, на основания, различни от тези за първоначалното включване или на идентично основание, но подкрепено с други доказателства (решение от 29 ноември 2018 г., National Iranian Tanker Company/Съвет, C‑600/16 P, EU:C:2018:966, т. 54).
Ето защо второто твърдение по първото основание трябва да се отхвърли като недопустимо.
На трето място, с първото твърдение по първото основание и с твърдението си по второто основание жалбоподателят поддържа още, че Общият съд нито проверил дали жалбоподателят е свързан със сирийския режим и дали има възможност да упражнява влияние върху него, макар от представените доказателства да било видно, че условията по член 27, параграф 3 и по член 28, параграф 3 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, както и по член 15, параграф 1а от Регламент № 36/2012, изменен с Регламент 2015/1828, са изпълнени, нито извършил пълна проверка на тези доказателства.
Доколкото с тях се възразява срещу неспазване от Общия съд на правилата относно доказателствената тежест и събирането на доказателствата в областта на ограничителните мерки, първото твърдение по първото основание и твърдението по второто основание са допустими съгласно съдебната практика, цитирана в точка 43 от настоящото решение. Те обаче произтичат от неправилно тълкуване на обжалваното съдебно решение.
Всъщност, и както Общият съд основателно припомня в точки 59 и 60 от обжалваното съдебно решение, ефикасността на съдебния контрол, гарантиран от член 47 от Хартата, изисква в рамките на контрола за законосъобразност на съображенията, на които се основава решението за включване на дадено лице в списъка на лицата, спрямо които се прилагат ограничителни мерки, съдът на Съюза да се увери, че това решение, което за посоченото лице е индивидуален акт, почива на достатъчно солидна фактическа база. Това в случая предполага проверка на фактите, твърдени в изложението на мотивите за това решение, така че съдебният контрол да не се свежда до преценка на абстрактната правдоподобност на посочените мотиви, а да обхване въпроса дали тези мотиви или поне онзи от тях, считан сам по себе си за достатъчен да обоснове решението, се подкрепят от доказателствата (решение от 29 ноември 2018 г., Bank Tejarat/Съвет, C‑248/17 P, EU:C:2018:967, т. 39 и цитираната съдебна практика). Освен това именно компетентният орган на Съюза следва в случай на оспорване да докаже  правилността на мотивите си по отношение на съответното лице, а не това лице да доказва отрицателен факт, а именно че тези мотиви са неправилни (решения от 18 юли 2013 г., Комисия и др./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P и C‑595/10 P, EU:C:2013:518, т. 121 и от 28 ноември 2013 г., Съвет/Fulmen и Mahmoudian, C‑280/12 P, EU:C:2013:775, т. 66).
В случая обаче в точки 71—75 от обжалваното съдебно решение Общият съд е проверил конкретно дали мотивът в спорните актове, че жалбоподателят е виден бизнесмен, извършващ дейност в Сирия, е подкрепен в достатъчна степен от представените от Съвета документи, които датират от периода 2011—2015 г. По-специално, като отбелязва в точка 76 от това решение, че жалбоподателят не е представил никакви доказателства, които да опровергават твърденията на Съвета и подкрепящите ги документи, Общият съд изобщо не е пропуснал да провери представените от заинтересованото лице доказателства, нито е обърнал доказателствената тежест, а е приел, че те не могат да оборят извода в посочените документи.
От точка 81 от обжалваното съдебно решение е видно също, че Общият съд е проверил дали са изпълнени условията по член 27, параграф 3 и член 28, параграф 3 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, и по член 15, параграф 1а от Регламент № 36/2012, изменен с Регламент 2015/1828, и е приел, че това не е така.
При това положение и след като не твърди, че Общият съд е изопачил представените от него доказателства, жалбоподателят, с доводите си за неспазване на правилата относно събирането на доказателствата и доказателствената тежест, както и за непълна и едностранна проверка на представените пред Общия съд доказателства, на практика оспорва неговата преценка на фактите и доказателствата, както и значението, което Общият съд е придал на тези доказателства, което съгласно съдебната практика, цитирана в точка 43 от настоящото решение, не е допустимо на етапа на обжалване на съдебни актове на Общия съд.
Поради това първото и второто твърдение по първото основание за обжалване, както и твърдението по второто основание за обжалване следва да се отхвърлят.

По трет
ото твърдение по
първото основание

Доводи на страните
Третото твърдение на жалбоподателя по първото му основание е, че Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като в нарушение на член 27, параграф 4 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836, и на принципа на пропорционалност приел, че взетите спрямо него ограничителни мерки ограничават обосновано и пропорционално свободното му движение в Съюза, достъпа до неговите активи и възможността да ползва адекватна медицинска помощ предвид конкретното му състояние. По-конкретно, съображението в точка 106 от обжалваното съдебно решение, че тези мерки са пропорционални, тъй като компетентният орган на държава членка може да разреши влизането на нейна територия и използването на замразени средства за медицински и хуманитарни цели, било неправилно,  доколкото такова разрешение е изградено като право на индивидуална преценка, неподлежащо на контрол и необвързано от каквато и да е била аргументация. Молбата на жалбоподателя да продължи лечението си във Франция, останала без никакъв отговор.
Според Съвета третото твърдение по първото основание е неоснователно. Всъщност жалбоподателят само поддържал, без да подкрепя това твърдение с доказателства, че изводът на Общия съд относно пропорционалността на разглежданите ограничителни мерки е неправилен.

Съображения на Съда
В съответствие с член 52, параграф 1 от Хартата всяко ограничаване на упражняването на правата и свободите, признати от същата, трябва да бъде предвидено в закон и да зачита основното им съдържание, и при спазване на принципа на пропорционалност ограничения на тези права и свободи могат да бъдат налагани само ако са необходими и ако действително отговарят на признати от Съюза цели от общ интерес или на необходимостта да се защитят правата и свободите на други хора.
Следователно, както основателно припомня Общият съд в точки 100 и 101 от обжалваното съдебно решение, правото на собственост, закрепено в член 17 от Хартата, не е абсолютно. Освен това принципът на пропорционалност изисква мерките, установени с разпоредба на правото на Съюза, да бъдат в състояние да осъществят легитимните цели на съответната правна уредба и да не надхвърлят необходимото за тяхното постигане (решение от 31 януари 2019 г., Islamic Republic of Iran Shipping Lines и др./Съвет, C‑225/17 P, EU:C:2019:82, т. 102).
В случая, макар спорните актове да налагат ограничения на основните му права, в жалбата си жалбоподателят не оспорва легитимния характер на целта, преследвана с правото на Съюза, на която тези ограничения отговарят, а именно защитата на цивилното население в Сирия, чиято първостепенна значимост Общият съд е отбелязал в точка 110 от обжалваното съдебно решение.
Освен това в точка 105 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня възможността, от една страна, да се разреши използването на замразените средства за посрещане на основни нужди или за плащане на определени задължения и от друга страна, да се разреши конкретно размразяване на финансови средства, на други финансови активи или на други икономически ресурси. В точка 106 от това решение, що се отнася до медицинското лечение на жалбоподателя, Общият съд добавя, че компетентният орган на държава членка може да разреши влизането на нейна територия и използването на замразените средства за медицински и хуманитарни цели. В точка 107 от това решение той взема предвид и наличието на периодично преразглеждане, чиято цел е да се гарантира, че лицата и образуванията, които вече не отговарят на критериите за включване в списъка, ще бъдат заличавани от него.
Така, без да допусне грешка при прилагане на правото, в точка 110 от обжалваното съдебно решение Общият съд стига до извода, че ограниченията, които спорните актове налагат на правото на собственост на жалбоподателя, не са несъразмерни спрямо търсените цели и че правото му на нормални условия на живот не е било нарушено.
В това отношение наличието на право на държавите членки да преценят дали да използват дерогацията, посочена в точка 106 от обжалваното съдебно решение и възпроизведена в член 27, параграф 9 от Решение 2013/255, изменено с Решение 2015/1836,  и по-конкретно да разрешат влизането на тяхна територия по неотложни хуманитарни съображения,  както и отказът да се разреши такова влизане, който обаче жалбоподателят е получил и посочва в жалбата си, предвид изложеното по-горе не могат да поставят под съмнение този извод на Общия съд.
Следователно третото твърдение по първото основание за обжалване трябва да бъде отхвърлено.

По третото основание

Доводи на страните
Твърдението на жалбоподателя по  третото основание е, че в точка 76 от обжалваното съдебно решение Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като в нарушение на член 85, параграф 3 от процедурния си правилник приел, че жалбоподателят не изложил конкретни мотиви, които да извиняват късното представяне в съдебното заседание на нови доказателства, свързани с местонахождението му в Канада, и като отказал да приеме тези доказателства. Това късно представяне обаче било оправдано от изключителни обстоятелства, а именно отдалечеността и влошеното здравословно състояние на жалбоподателя, поради които той дълго време изобщо не е имал връзка със своите адвокати. Освен това дори при липсата на мотиви за късното им представяне Общият съд трябвало да вземе предвид тези доказателства с оглед на правилното правоприлагане.
Съветът поддържа, че твърдението по третото основание не е основателно, тъй като въпросните документи не съдържат никаква обосновка за закъснялото им подаване.

Съображения на Съда
Съгласно член 85, параграф 3 от Процедурния правилник на Общия съд по изключение главните страни могат да представят доказателства и да правят доказателствени искания преди приключване на устната фаза на производството или преди решението на Общия съд да се произнесе, без да провежда устна фаза на производството, при условие че късното им представяне и поискване бъде мотивирано.
В случая няма съмнение, че жалбоподателят е мотивирал със здравословното си състояние късното представяне на документите, депозирани от него като ново доказателствено искане в хода на съдебното заседание пред Общия съд, без да представи, както е видно от точка 76 от обжалваното съдебно решение, медицинско свидетелство.
В жалбата си жалбоподателят само излага твърдения, без да доказва в какво се състои допуснатата от Общия съд грешка при прилагане на правото. По-конкретно, без представено медицинско свидетелство Общият съд не може да заключи, че късното представяне на тези документи е оправдано, както жалбоподателят поддържа, от извънредни обстоятелства. Освен това Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е взел предвид късно представените доказателствени искания, за които не е било доказано наличието на такива обстоятелства.
С оглед на гореизложеното следва да се отхвърли твърдението по третото основание за обжалване, а оттам и настоящата жалба в нейната цялост.

По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски. Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, който се прилага към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
След като Съветът е направил искане за осъждането на жалбоподателя и последният е загубил делото, жалбоподателят следва да понесе наред с направените от него съдебни разноски и тези на Съвета.
По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда HX да понесе освен направените от него съдебни разноски и тези на Съвета на Европейския съюз.
von Danwitz
Xuereb
Kumin
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 11 септември 2019 година.
Секретар

Председател на седми състав
A. Calot Escobar

T. von Danwitz
*
Език на производството: български.