CELEX: 62015TJ0026
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ametisse nimetamine
Reguleeriva ameti tegevdirektori ametisse nimetamiseks algatatud valiku- ja ametisse nimetamise menetlus
EMA
Eelvalik eelvalikukomisjoni poolt
Ametisse nimetamine EMA haldusnõukogu poolt
Eelvalikukomisjoni koosseis
Eelvalikukomisjoni liikme ja EMA haldusnõukogu liikme ülesannete samaaegne täitmine
Erapooletus

Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebusega palub Euroopa Komisjon tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (teine koda) 13. novembri 2014. aasta otsuse Hristov vs. komisjon ja EMA (
F‑2/12
,
EU:F:2014:245
: edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“), millega kohus muu hulgas tühistas komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse, millega ta pakkus Euroopa Ravimiameti (EMA) haldusnõukogule välja nimekirja nelja kandidaadiga, keda oli soovitanud eelvalikukomisjon ja kinnitanud nõuandekomitee (edaspidi „komisjoni 20. aprill 2011. aasta otsus“).
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse tausta on vaidlustatud kohtuotsuses kirjeldatud järgmiselt:
„13
EMA haldusnõukogu nimetas 10. detsembril 2009 oma liikme A vastavalt [komisjoni 12. jaanuari 2009. aasta suuniste reguleerivate ametite, täitevametite ja ühisettevõtjate direktorite valimiseks ja ametisse nimetamiseks] punktile 7.1 ennast vaatlejana eelvalikukomisjonis esindama. Sama punkti kohaselt koosneb eelvalikukomisjon kolmest komisjoni tippjuhist, kellel peab olema vähemalt sama palgaaste ja tegevusüksuse tase nagu EMA direktoril.
Komisjon avaldas 15. jaanuaril 2010 Euroopa Liidu Teatajas konkursikutse Euroopa Ravimiameti tegevdirektori ametikoha (palgaaste AD 14) täitmiseks (
ELT C 9 A, lk 1
). Pakutav ametikoht oli ajutise teenistuja ametikoht palgaastmega AD 14 ja kandideerimistähtaeg lõppes 17. veebruaril 2010. [Emil Hristov] esitas oma kandidatuuri 16. veebruaril 2010.
Eelvalikukomisjon analüüsis 31. märtsil 2010 vastavalt suuniste punktile 7.2.1 esitatud kandidatuure. Seda tehes leidis ta, et teadet vaba ametikoha kohta oli levitatud ebapiisavalt. Seetõttu otsustas komisjon teate vaba ametikoha kohta uuesti avaldada.
[...]
EMA haldusnõukogu tuli kokku 7. oktoobril 2010. Sellel koosolekul, millel osalesid eelkõige B haldusnõukogu esimehe ja liikme ning C haldusnõukogu liikmena, tehti otsus algatada EMA tegevdirektori valimiseks valikumenetlus – otsus, milles oli üksikasjalikult käsitletud selle menetluse erinevaid etappe ja märgitud, et see avaldatakse EMA veebisaidil.
Komisjon avaldas 30. oktoobril 2010 vaidlusaluse teate vaba ametikoha kohta. Kandidaadid pidid vastama samadele valiku- ja kvalifitseerumiskriteeriumidele, nagu oli nähtud ette eelmises teates vaba ametikoha kohta, v.a üks valikukriteerium. Nimelt kui esimeses teates vaba ametikoha kohta oli sätestatud, et kandidaatidel peab olema „mitmekultuurilises asutuses personali juhtimise tõendatud kogemus kõrgemal tasemel“, siis vaidlusaluses teates vaba ametikoha kohta oli nõutud „suurearvulise meeskonna juhtimise tõendatud kogemus[t] kõrgemal tasemel; eeliseks on mitmekultuurilises asutuses omandatud kogemus“.
[E. Hristovit] informeeriti vaidlusaluse teate vaba ametikoha kohta avaldamisest tervise peadirektoraadi inimressursside üksuse asejuhataja 3. novembri 2010. aasta e-kirjaga. Selles e-kirjas tegi viimane [E. Hristovile] ettepaneku saata uuesti tema töökogemust käsitlevate andmete ajakohastamiseks tõendavad dokumendid, mille ta oli lisanud oma esimese teate vaba ametikoha kohta avaldamise järel esitatud kandideerimistaotlusele, mida [E. Hristov] tegi 23. novembri 2010. aasta kirjaga, mis saabus komisjoni järgmisel päeval.
[...]
Käesoleval juhul koosnes eelvalikukomisjon esimehest ja kolmest liikmest. Eelvalikukomisjoni esimehe ülesanded olid usaldatud tervise peadirektoraadi peadirektorile, kusjuures see peadirektoraat pidi EMA eest vastutava peadirektoraadina tegevust jälgima. Kolmest ülejäänud liikmest kaks olid tervise peadirektoraadi ametnikud ning kolmas teadusuuringute ja innovatsiooni peadirektoraadi ametnik. Eelvalikukomisjoni esimees, kelleks käesoleval juhul oli D, ja üks kahest tervise peadirektoraadi ametnikust olid komisjoni esindajatena ka EMA haldusnõukogu liikmed, nagu määruse nr 726/2004 artikli 65 lõige 3 ette näeb.
Eelvalikukomisjon analüüsis 12. jaanuaril 2011 EMA tegevdirektori ametikohale esitatud 62 kandidatuuri. Analüüsi tulemusena otsustas eelvalikukomisjon kutsuda vestlusele üheksa kandidaati, nende hulgas [E. Hristov]. Ühe nendest üheksast kandidaadist jättis eelvalikukomisjon siiski enne vestlust kõrvale.
[E. Hristovil] ja seitsmel ülejäänud väljavalitud kandidaadil oli 8. veebruaril 2011 vestlus eelvalikukomisjoniga. Vestlusel kasutas eelvalikukomisjon hindamistabelit, mille ta oli ette valmistanud.
Vestluste raames hinnati neid kaheksat kandidaati 100 palli süsteemis ja nad reastati saadud punktiarvu järgi kasvavas järjekorras. [E. Hristov] sai kõige madalama punktiarvu, s.o 61 punkti 100st. Seitse ülejäänud kandidaati said 69–85 punkti 100st.
Eelvalikukomisjon koostas 7. märtsil 2011 oma aruande, milles esitas teavet iga ärakuulatud kandidaadi kohta, ning otsustas soovitada nelja kandidaati, kes said parimad tulemused (75–85 punkti 100st) […]
Olles saanud eelvalikukomisjoni aruande, analüüsis komisjoni nõuandekomitee omakorda EMA tegevdirektori ametikohale esitatud 62 kandidaadi toimikuid. Analüüsi tulemusena esitas ta 14. märtsil 2011 suuniste punktis 8.2.1 ette nähtud eelneva arvamuse. Nõuandekomitee eelnev arvamus nägi ette, et hindamiskeskusesse katsetele ja vestlusele nõuandekomiteega kutsutakse ainult neli kandidaati, keda eelvalikukomisjon soovitas. Nõuandekomitee ülesandeid täitev sekretär teatas sama kuupäeva kirjaga [E. Hristovile], et nõuandekomitee otsustas mitte kõrvale kalduda eelvalikukomisjoni arvamusest, et teised kandidaadid suutsid oma pädevust ja kogemust paremini ühendada, nagu vaidlusaluses teates vaba ametikoha kohta nõutud, ning seega teda mitte vestlusele kutsuda.
Neli kandidaati, keda eelvalikukomisjon soovitas, kutsuti pärast teste vestlusele nõuandekomiteega, mis leidis aset 7. aprillil 2011. Samal kuupäeval esitas nõuandekomitee oma arvamuse, milles ta leidis, et eelvalikukomisjoni soovitatud neli kandidaati vastavad hästi EMA tegevdirektori ülesannete täitmiseks nõutavatele tingimustele.
Tervise ja tarbijakaitse eest vastutaval volinikul (edaspidi „vastutav volinik“) oli vestlus nelja kandidaadiga, keda eelvalikukomisjon ja nõuandekomitee olid soovitanud. Seejärel tegi personali ja turvalisuseküsimuste peadirektoraat volinikele komisjoni presidendi ja vastutava voliniku nõusolekul ettepaneku soovitada neid nelja kandidaati EMA haldusnõukogule.
Komisjon tegi 20. aprillil 2011 ametlikult otsuse pakkuda EMA haldusnõukogule välja nimekiri nelja kandidaadiga, keda olid soovitanud eelvalikukomisjon ja nõuandekomitee […].
EMA haldusnõukogu pidas 5. mail 2011 erakorralise koosoleku eesmärgiga valida EMA uus tegevdirektor. Koosolekul muudeti tegevdirektori valimiseks 7. oktoobril 2010 vastu võetud valikumenetlust ja kuulati ära neli kandidaati, kelle komisjon oli välja pakkunud. Et nime osas kokkuleppele ei jõutud, leiti, et EMA haldusnõukogu tuleb taas kokku järgmisel kuul, et valida üks komisjoni pakutud neljast kandidaadist välja.
[E. Hristov] esitas 27. mai 2011. aasta kirjaga, mille komisjon registreeris 9. juunil 2011, kaebuse „selle peale, kuidas konkurss [komisjonis] toimunud oli“.
EMA haldusnõukogu valis 8. juunil 2011 EMA tegevdirektori ametisse C.
Parlamendi keskkonna, rahvatervise ja toiduohutuse komisjon kuulas C ära 13. juulil 2011.
Parlamendi president teatas 22. septembri 2011. aasta kirjaga EMA-le, et vestluse järel, mis C-l eespool nimetatud komisjoniga oli, nõustub parlament C nimetamisega EMA uueks tegevdirektoriks.
[E. Hristovi] 27. mai 2011. aasta kirjaga esitatud kaebus jäeti komisjoni 6. oktoobri 2011. aasta otsusega rahuldamata.
EMA haldusnõukogu nimetas C samal kuupäeval, s.o 6. oktoobril 2011 tehtud otsusega tegevdirektoriks (edaspidi „haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsus“).
[E. Hristov] esitas 6. jaanuari 2012. aasta kirjaga, mille ta saatis samal päeval faksiga ja posti teel, EMA teenistuslepingute sõlmimise pädevusega ametiisikule haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsuse peale kaebuse.
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 9. jaanuaril 2012 saabunud hagiavaldusega palus [E. Hristov] ajutiste meetmetena peatada haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsuse kohaldamine. Ajutiste meetmete kohaldamise taotlus jäeti 20. märtsi 2012. aasta määrusega kohtuasjas Hristov vs. komisjon ja EMA (
F‑2/12 R
,
EU:F:2012:35
) rahuldamata.
6. jaanuari 2012. aasta kaebus jäeti EMA teenistuslepingu[te sõlmimise pädevusega] ametiisiku 16. mai 2012. aasta otsusega rahuldamata.“
Menetlus esimeses astmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Emil Hristov palus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 9. jaanuaril 2012 saabunud hagiavaldusega, mis registreeriti numbriga F‑2/12, ühelt poolt esiteks tühistada eelvalikukomisjoni otsus, millega koostati nimekiri nelja kandidaadiga, kelle hulgas teda ei ole; teiseks tühistada nõuandekomitee 14. märtsi 2011. aasta otsus kutsuda vestlusele ainult need neli kandidaati, kes olid kantud eelvalikukomisjoni nimekirja; kolmandaks tühistada nõuandekomitee 7. aprilli 2011. aasta otsus järgida eelvalikukomisjoni soovitusi; neljandaks tühistada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus; viiendaks tühistada komisjoni 6. oktoobri 2011. aasta otsus, millega jäeti rahuldamata 27. mai 2011. aasta kaebus; kuuendaks tühistada haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsus, millega C nimetati EMA tegevdirektoriks; ning teiselt poolt hüvitada mittevaraline kahju, mida ta nende otsuste tegemise tõttu väidetavalt kandis ning lõpuks korraldada uus „konkurss“, mille puhul järgitakse õigusnormides sätestatud menetlusi.
Avaliku Teenistuse Kohus tunnistas esiteks vastuvõetamatuks uue „konkursi“ korraldamise nõude, kuna tegemist oli korralduse andmise nõudega, ning teiseks E. Hristovi nõude tühistada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse ettevalmistavad aktid, see tähendab eelvalikukomisjoni otsus, millega koostati nimekiri nelja kandidaadiga, ning kaks nõuandekomitee 14. märtsi ja 7. aprilli 2011. aasta otsust (vaidlustatud kohtuotsus, punktid 58–63). Ta asus samuti seisukohale, et nõue tühistada haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsus oli vastuvõetamatu, sest see oli suunatud komisjoni vastu, samas kui viimane seda otsust ei teinud (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 69).
Lisaks leidis kohus, et komisjoni 6. oktoobri 2011. aasta otsuses, millega jäeti rahuldamata 27. mai 2011. aasta kaebus, oli täpsustusi komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsust ette valmistavate otsuste kohta, samuti põhjendusi, millest lähtuvalt komisjon selle otsuse tegi. Kohus järeldas seega, et ta pidi analüüsima nõuet tühistada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus niisugusena, nagu seda oli täpsustatud 6. oktoobri 2011. aasta otsuses, millega jäeti rahuldamata 27. mai 2011. aasta kaebus (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 68).
Nõuet tühistada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus põhjendas E. Hristov nelja väitega. Avaliku Teenistuse Kohus tuvastas, et esimest väidet tuli mõista nii, et see tugines eelvalikukomisjoni koosseisu käsitlevate õigusnormide rikkumisele, kusjuures esimese väiteosa kohaselt nimetati eelvalikukomisjoni paarisarv liikmeid ning teise väiteosa kohaselt täideti korraga EMA haldusnõukogu liikme ja eelvalikukomisjoni liikme ülesandeid.
Avaliku Teenistuse Kohus analüüsis kõigepealt esimese väite teist osa ning nõustus sellega järgmisel viisil:
„81
Konkursside valdkonnas on leitud, et konkursikomisjonil kandidaatide suuliste katsete korra ja üksikasjaliku sisu kindlaksmääramise küsimuses olevat ulatuslikku kaalutlusõigust peab tasakaalustama nende katsete korraldamist reguleerivate õigusnormide range järgimine (kohtuotsused Girardot vs. komisjon,
T‑92/01
,
EU:T:2002:220
, punkt
, ja Christensen vs. komisjon,
T‑336/02
,
EU:T:2005:115
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on konkursikomisjon kohustatud tagama, et tema hinnangud kõikidele suuliste katsete käigus eksamineeritavatele kandidaatidele antakse võrdsetes ja objektiivsetes tingimustes (kohtuotsus Pantoulis vs. komisjon,
T‑290/03
,
EU:T:2005:316
, punkt
).
Kuigi käesoleval juhul ei ole eelvalikukomisjon tõesti konkursikomisjon ja tema arvamus ei ole siduv ei nõuandekomiteele ega komisjonile, saab seda kohtupraktikat käesolevas kohtuasjas siiski kohaldada, sest eelvalikukomisjoni eesmärk oli nagu konkursikomisjonilgi valida välja parimad kandidaadid nende hulgast, kes esitasid oma kandidatuuri, kui avaldati vaidlusalune teade vaba ametikoha kohta, ning tal oli ulatuslik kaalutlusruum eelvalikutestide korraldamisel (vt institutsioonisisese töölevõtmise valikukomisjoni kohta kohtuotsus CG vs. EIP,
F‑115/11
,
EU:F:2014:187
, punkt
).
Seega oli komisjon kohustatud hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid arvestades tagama, et valikumenetluse esimene etapp, mis pidi toimuma valikukomisjonis, oleks korraldatud nõuetekohaselt. Selleks oli tarvis, et kõikidel komisjoni nimetatud eelvalikukomisjoni liikmetel oleks vajalik sõltumatus, et nende objektiivsust ei saaks kahtluse alla seada (vt kohtuotsus CG vs. EIP,
EU:F:2014:187
, punkt
).
Lisaks tuleb märkida, et hea halduse põhimõte, millega on seotud pädeva institutsiooni kohustus hinnata hoolikalt ja erapooletult kõiki konkreetse juhtumi olulisi asjaolusid, on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas, millel on alates Lissaboni lepingu jõustumisest 1. detsembril 2009 sama õigusjõud nagu aluslepingutel ja mille artiklis 41 „Õigus heale haldusele“ on ette nähtud, et igaühel on õigus sellele, et liidu institutsioonid, organid ja asutused käsitleksid tema küsimusi erapooletult.
Avaliku Teenistuse Kohus peab niisiis kontrollima, kas eelvalikukomisjon moodustati ja tegi oma tööd nõuetekohaselt, järgides eelkõige oma erapooletuse kohustust, sest erapooletuse kohustus on üks nõudeid, mida konkursikomisjonid ja analoogia alusel eelvalikukomisjonid oma töös järgima peavad ning mille järgimist kontrollib liidu kohus (vt konkursikomisjonide kohta kohtumäärus Meierhofer vs. komisjon,
F‑74/07 RENV
,
EU:F:2011:63
, punkt
).
Käesoleval juhul ilmneb esiteks suuniste punktist 7.2, et valikumenetlus saab alguse eelvalikukomisjoniga, kes arutab
check-list
’i abil, kas kandidaadid vastavad kvalifitseerumistingimustele, ning koostab siis teates vaba ametikoha kohta näidatud valikukriteeriumide põhjal hindamistabeli, mis võimaldab võrrelda kandidaatide profiili otsitava profiili ja konkreetse pädevusega, mida on selles teates nõutud. Hindamise tulemusena koostab eelvalikukomisjon nende väljavalitud kandidaatide esimese nimekirja, kellest ta arvab, et nad vastavad kõige paremini otsitavale profiilile, ja kutsub nad vestlusele. Pärast vestlusi edastab ta nõuandekomiteele täieliku aruande, mis sisaldab teavet iga vestluse kohta, kvalitatiivse hinnangu kõikidele kandidaatidele – nii neile, kes kuulati ära, kui ka neile, keda ära ei kuulatud – ning nende kandidaatide nimekirja ettepaneku, keda ta peab kõige kvalifitseeritumaks. Teisalt ilmneb määruse nr 726/2004 artiklist 64 ja suuniste punktist 10.3, et EMA haldusnõukogu peab omakorda välja valima tegevdirektori komisjoni välja pakutud kandidaatide hulgast.
Eelvalikukomisjon on seega pädev soovitama nõuandekomiteele mitut kandidaati, samas kui otsuse, keda EMA tegevdirektoriks nimetada, teeb EMA haldusnõukogu. Seega seisneb küsimus selles, kas D ja E, kes kuulusid samal ajal eelvalikukomisjoni, mis teeb ettepaneku, ja EMA haldusnõukogusse, järgisid oma erapooletuse kohustust, võttes arvesse eelvalikukomisjoni ja EMA haldusnõukogu täiesti erinevat pädevust.
Selles küsimuses märgib Avaliku Teenistuse Kohus, et ehkki eelvalikukomisjoni soovitatud kandidaatide nimekirja projekt ei ole tõesti siduv ei nõuandekomiteele ega komisjonile, on sellel nimekirja projektil ja kvalitatiivsel hinnangul kõikidele kandidaatidele, keda eelvalikukomisjon oma aruandes käsitleb, siiski teatav tähtsus eelvalikumenetluse edasisele käigule, sest esiteks peab nõuandekomitee neid arvesse võtma ja teiseks kuulab vastutav volinik vastavalt suuniste punktile 8.3 ära ainult need kandidaadid, kelle nõuandekomitee oma lõpparuandes välja valis. Ei saa niisiis eitada, et eelvalikukomisjon avaldab määravat mõju nende kandidaatide lõplikule nimekirjale, kelle komisjon EMA haldusnõukogule välja pakub.
Ühtlasi tõdeb Avaliku Teenistuse Kohus esiteks, et eelvalikukomisjoni liikmed, kes on lisaks EMA haldusnõukogu liikmed, saavad haldusnõukogu koosolekul isiklikult või asendusliikme kaudu hääletada ühe komisjoni välja valitud kandidaadi poolt. Teiseks märgib Avaliku Teenistuse Kohus, et EMA haldusnõukogu liikmed võivad etendada haldusnõukogu nõupidamistes päris tähtsat rolli, sõltumata sellest, kas nad kasutavad oma hääleõigust või mitte, ning et igal juhul on nad otseses kontaktis EMA haldusnõukogu teiste liikmetega.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb järeldada, et see, et samal ajal täideti eelvalikukomisjoni liikme ja EMA haldusnõukogu liikme ametikohustusi, võib rikkuda nende isikute sõltumatust ja objektiivsust, kes neid ülesandeid samal ajal täitsid.
Andmata hinnangut eelvalikukomisjoni liikmete vahel toimunud arueludele ja selle komisjoni erinevate liikmete, sh D ja E võetud seisukohtadele, tuleb seega järeldada, et D ja E rikkusid ainuüksi sellega, et olid eelvalikukomisjonis, oma erapooletuse kohustust. Et kõikidel eelvalikukomisjoni liikmetel peab olema vajalik sõltumatus selleks, et ei rikutaks eelvalikukomisjoni objektiivsust tervikuna, tuleb asuda seisukohale, et on rikutud eelvalikukomisjoni kui terviku erapooletuse kohustust.
Komisjoni argumendid ei lükka seda järeldust ümber.
Mis puudutab kõigepealt argumenti, et eelvalikukomisjoni nimetatud EMA haldusnõukogu liikmed ei esindanud ühelgi juhul eelvalikukomisjonis EMA haldusnõukogu ega tegutsenud viimase nimel, sest EMA haldusnõukogu oli eelvalikukomisjonis tegelikult esindatud vaatleja, käesoleval juhul A isikus, siis piisab, kui märkida, et [E. Hristov] ei ole vaidlustanud A osalemist vaatlejana eelvalikukomisjoni töös. Nagu on leitud [eespool] punktis 92, kujutas ainuüksi asjaolu, et D ja E – kes mõlemad olid EMA haldusnõukogu liikmed – kuulusid eelvalikukomisjoni, endast nende erapooletuse kohustuse rikkumist. Lisaks ilmneb toimikust, et D osales EMA haldusnõukogu 5. mai ja 8. juuni 2011. aasta koosolekutel, kus arutati EMA uue tegevdirektori ametissenimetamist, ning ta osales seega nende nelja kandidaadi ärakuulamises, kes komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsusega välja pakuti, samuti nõupidamistes, mille tulemusena nimetati ametisse C. See asjaolu näitab, et [E. Hristov] kahtles põhjendatult, kas D juhtis eelvalikukomisjoni tööd erapooletult.
Seejärel tuleb märkida, et nõustuda ei saa ka komisjoni argumendiga, et asjaolu, et ainult kaks EMA haldusnõukogu liiget selle 35 liikmest olid ka eelvalikukomisjoni liikmed, ei võimalda väita, et EMA haldusnõukogu liikmed asendasid eelvalikukomisjoni hinnangu enda omaga. Isegi juhul, kui D ega E ei oleks osalenud EMA haldusnõukogu 5. mai ja 8. juuni 2011. aasta koosolekutel, ei muuda see tõsiasja, et nad osalesid eelvalikukomisjoni koosolekutel ja võisid selle komisjoni liikmetena mõjutada hinnangut igale kandidaadile, mille andsid eelvalikukomisjoni teised liikmed.
Tagasi tuleb lükata ka komisjoni argument, et D ja E nimetamine eelvalikukomisjoni liikmeks oli objektiivselt põhjendatud ja isegi vajalik, sest nad mõlemad olid selle valdkonna asjatundjad. Nagu komisjon nimelt kohtuistungil tunnistas, oli eelvalikukomisjoni täiesti võimalik nimetada asjatundjaid, kes ei kuulunud EMA haldusnõukogusse. Avaliku Teenistuse Kohus märgib ka, et suunised võimaldavad vältida olukorda, kus eelvalikukomisjoni liikmed on ka EMA haldusnõukogu liikmed. Esiteks võimaldab suuniste punkt 7.1 vastutaval peadirektoraadil valida eelvalikukomisjoni liikmed mitme tippjuhi hulgast, nähes ette, et eelvalikukomisjon koosneb vastutava peadirektoraadi peadirektorist ja peadirektori asetäitjaist, vastutava peadirektoraadi veel ühest direktorist ja mõne teise peadirektoraadi ühest direktorist. Teiseks on selles õigusnormis ka ette nähtud, et eelvalikukomisjoni liikmed nimetatakse „[r]eeglina“ eespool nimetatud ametnike hulgast. Järelikult, kui nagu käesoleval juhul selgub, et suuniste punktis 7.1 loetletud isikud, st vastutava peadirektoraadi peadirektor, peadirektori asetäitja ja üks direktor kuuluvad juba asjaomase ameti haldusnõukogusse, võib eelvalikukomisjoni nimetada muid isikuid.
Samuti tuleb tagasi lükata komisjoni argument, et ükski õigusnorm ei keela nimetada eelvalikukomisjoni EMA haldusnõukogu liikmeid. See, kui sama isik täidab mõlemaid ametikohustusi, kujutab endast eelvalikukomisjoni erapooletuse kohustuse rikkumist – nagu Avaliku Teenistuse Kohus äsja tõdes – ning on seega vastuolus harta artikliga 41.
Lõpuks tuleb märkida, et komisjoni argument, et eelvalikukomisjoni liikmete erapooletuse tagab personalieeskirjade artikkel 11a, on samuti tagasilükkamisele määratud. Kuigi personalieeskirjade artikli 11a kohaselt ei tegele ametnik oma kohustuste täitmisel küsimustega, milles tal on tema sõltumatust kahjustada võivad isiklikud huvid, ning kuigi toimikust ilmneb ka, et A ja eelvalikukomisjoni üks liige ei osalenud vestlusel ühe kandidaadiga, ei olnud D ja E personalieeskirjade artiklist 11a hoolimata siiski enda eelvalikukomisjoni liikmeks nimetamise vastu, nad osalesid kõikidel vestlustel kandidaatidega ning mis puudutab D-d, siis ta ei andnud teada – nagu EMA haldusnõukogu töökorra artikli 11 lõige 3 ette näeb –, et tal on huvi, mis võib kahjustada tema sõltumatust EMA haldusnõukogu 5. mai ja 8. juuni 2011. aasta koosolekutel.
Eelnevate kaalutluste põhjal tuleb esimese väite teine osa, et täideti korraga EMA haldusnõukogu liikme ja eelvalikukomisjoni liikme ülesandeid, tunnistada põhjendatuks.“
Avaliku Teenistuse Kohus järeldas, et nõue tühistada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus tuleb rahuldada, ilma et oleks vaja analüüsida esimese väite esimest osa ega teisi nimetatud otsuse tühistamise nõude põhjendamiseks esitatud väiteid (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 100).
Mis puudutab nõuet tühistada haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsus, siis märkis Avaliku Teenistuse Kohus, et haldusnõukogu sai nimetada EMA tegevdirektoriks ainult mõne komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsusega vastu võetud nimekirja kantud kandidaadi. Lisaks meenutati, et kuna komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus oli vaja tühistada, tuli järeldada, et tühistama pidi ka haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsuse (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 101).
Mis puudutas kahju hüvitamise nõuet, siis Avaliku Teenistuse Kohus jättis selle rahuldamata, leides et mittevaralist kahju, mida E. Hristov võis komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse ja haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsuse õigusvastasuse tõttu kanda, hüvitas sobivalt ja piisavalt ainuüksi nende otsuste tühistamine (vaidlustatud kohtuotsus, punktid 105–108).
Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Komisjon esitas apellatsioonkaebuse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 20. jaanuaril 2015.
E. Hristov esitas 3. aprillil 2015 vastuse apellatsioonkaebusele.
Apellatsioonikoja president andis 5. mail 2015 Üldkohtu 2. mai 1991. aasta kodukorra artikli 143 lõike 1 alusel komisjonile loa esitada repliik.
Komisjon esitas repliigi 12. juunil 2015 ja E. Hristov esitas vasturepliigi 28. juulil 2015.
Menetluse suuline osa lõpetati 28. juulil 2015.
Ettekandja-kohtuniku ettekande alusel tuvastas Üldkohus (apellatsioonikoda), et pooled ei olnud kohtuistungi korraldamiseks esitanud taotlust kolme nädala jooksul alates pooltele menetluse kirjaliku osa lõpetamise teatise kättetoimetamisest, nagu on ette nähtud Üldkohtu kodukorra artikli 207 lõikes 1. Üldkohus otsustas kodukorra artikli 207 lõike 2 alusel lahendada apellatsioonkaebuse ilma menetluse suulise osata.
Komisjon palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
saata asi tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse teiste hagi väidete kohta otsuse tegemiseks;
—
otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.
Komisjon täpsustab hagis, et tema apellatsioonkaebus on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 81–98 peale, mis põhjendavad selle kohtuotsuse resolutsiooni punkti 1, millega tühistati komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, kusjuures komisjon mainib siiski, et tühistamine tähendab tingimata seda, et tühistatakse resolutsiooni punkt 2, millega tühistati EMA haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsus.
E. Hristov palub Üldkohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
mõista haldus- ja kohtumenetluses kantud kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Tuleb asuda seisukohale, et oma apellatsioonkaebusega, mille kohta ta avaldas, et see on suunatud vaidlustatud kohtuotsuse punktide 81–98 peale, palub komisjon tühistada vaidlustatud kohtuotsuse osas, milles sellega tühistati komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, millega komisjon pakkus EMA haldusnõukogule nimekirja nelja kandidaadiga.
Apellatsioonkaebuse põhjenduseks esitab komisjon kolm väidet. Esimene väide puudutab Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 30 ja III lisa, erapooletuse ja hea halduse põhimõtte ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 rikkumist ning põhjenduste puudumist. Teine ja kolmas väide, mis on esitatud täiendavalt, käsitlevad liidu õiguse rikkumist ja eelkõige proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist selles osas, milles vastavalt esiteks Avaliku Teenistuse Kohus jättis kontrollimata, kas tõstatatud rikkumise puudumisel oleks vaidlustatud otsuse sisu olnud erinev, ja teiseks jättis Avaliku Teenistuse Kohtu asjakohased huvid kaalumata ega piiranud vaidlustatud kohtuotsuse tagajärgi.
Kõigepealt tuleb analüüsida teist väidet.
Poolte argumendid
Komisjon heidab Avaliku Teenistuse Kohtule sisuliselt ette, et viimane otsustas, et komisjon rikkus erapooletuse ja hea halduse põhimõtet pelga eelduse tõttu, et ainult üks isik – D – oli erapoolik seetõttu, et ta oli eelvalikukomisjonis siis, kui ta oli EMA haldusnõukogu liige.
Komisjoni arvates ei saa ühe isiku erapoolikust eeldada, vaid seda tuleb tõendada „objektiivsete, asjakohaste ja kokkulangevate märkide alusel“, nagu nähtub kohtupraktikast ja eelkõige 10. juuli 2014. aasta kohtuotsusest CG vs. EIP (
F‑115/11
,
EU:F:2014:187
, punkt
). See nõue, mis on esitatud konkursikomisjoni liikmele, kel on tegelik otsustuspädevus, peab samuti kehtima eelvalikukomisjoni liikmele, kes avaldab ainult arvamust. Antud juhul aga selliseid märke ei esinenud. Pealegi andis E. Hristov esimeses astmes toimunud kohtuistungil teada, et ta ei tunne D-d ning seega ei ole tal temaga halbu suhteid.
Komisjon lisab, et vaidlustatud kohtuotsuse punkti 88 võiks tõlgendada nii, et sellega jäetakse mulje, et kaks komisjoni ametnikku, D ja E, olid eelvalikukomisjonis ja hääletasid mõlemad EMA haldusnõukogus. See ei ole aga nii, kuna E oli D asendusliige ning ta ei saanud EMA haldusnõukogus temaga samal ajal hääletada.
Komisjoni arvates tugineb vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92 esitatud erapoolikuse eeldus pealegi paljude õigusnormide rikkumistele.
Esimene rikkumine seisneb selles, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81–84 samastati eelvalikukomisjon konkursikomisjoniga. Kuna antud asjas aga ei ole tegemist ametniku töölevõtmisega, siis ei kuulu personalieeskirjade artikkel 30 ega III lisa kohaldamisele. Komisjoni arvates oli antud asjas kohaldatav üksnes Euroopa Liidu muude teenistujate teenistustingimuste artikkel 12, kuna tegemist oli ajutise töötaja töölevõtmisega, ning see artikkel ei näe ette mingit erimenetlust ajutise töötaja töölevõtmiseks. Komisjon möönab, et ajutiste töötajate töölevõtmise menetlus peab olema objektiivne ja erapooletu. Ta väidab siiski, et erapooletuse ja objektiivsuse kohustus ei saa ajutiste töötajate puhul tugineda personalieeskirjade artiklile 30 ja III lisale.
Eelvalikukomisjoni samastamine konkursikomisjoniga on samuti ebaõige, kuna konkursikomisjon, kel on täiesti iseseisvalt tegelik otsustuspädevus ja kelle otsuseid ei saa ametisse nimetav asutus muuta, on eelvalikukomisjonist erinev, kuna viimase puhul on tegemist puhtalt konsultatiivorganiga, kelle otsused ei ole otsust tegevale asutusele siduvad. Komisjon väidab, et igal juhul ei ole vaidlustatud kohtuotsust selles suhtes põhjendatud.
Seejärel kritiseerib komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punkti 85, mille kohaselt erapooletuse kohustus on osa hea halduse põhimõttest, mis on sätestatud põhiõiguste harta artiklis 41. Komisjoni arvates ei ole ühe sätte positsioon normide hierarhias piisav selle selgitamiseks, miks seda sätet tuleks konkreetse juhtumi asjaoludel kohaldada. Igal juhul ei ole hea halduse põhimõtte rikkumine asjakohane tühistamisalus.
Komisjon väidab, et teine õigusnormi rikkumine ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 89, millega Avaliku Teenistuse Kohus möönis kõigepealt õigesti, et eelvalikukomisjoni arvamus ei ole siduv nõuandekomiteele ega komisjonile, kuid järeldas seejärel, et eelvalikukomisjon „avalda[s] määravat mõju nende kandidaatide lõplikule nimekirjale, kelle komisjon EMA haldusnõukogule välja pakub“. Selle vastuolu puhul on tegemist õigusnormi rikkumisega või isegi tõendite moonutamise või põhjenduste vastuolulisusega.
Mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 90, mille kohaselt EMA haldusnõukogu liikmed, kes olid eelvalikukomisjonis, etendasid haldusnõukogu nõupidamistes päris tähtsat rolli, siis see on põhjendamata, kuna Avaliku Teenistuse Kohus ei esita ühtegi sellekohast selgitust. Lisaks ei tugine vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90 sisalduv väide ühelegi tõendile.
Kõikidel neil põhjustel leiab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohtu järeldus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91 ja 92 rikub ilmselgelt õigusnormi lisaks sellele, et seda ei ole õigesti põhjendatud.
Esiteks väidab E. Hristov, et kuna ühelt poolt D ja tema vahelist isiklikku konflikti ei ole Avaliku Teenistuse Kohtus tõstatatud ning teiselt poolt ei ole seda asjaolu vaidlustatud kohtuotsuses analüüsitud, siis see komisjoni poolt esile toodud faktiline asjaolu ei ole vaidluse analüüsimisel Üldkohtus asjakohane.
Seejärel märgib E. Hristov, et komisjoni täpsustus, et vastupidi sellele, mis näib ilmnevat vaidlustatud kohtuotsusest, ei saanud E samal ajal Dga hääletada EMA haldusnõukogu koosolekutel, kuna ta oli tema puudumisel asendusliige, ei ole see vaidluse jaoks samuti asjakohane. E. Hristov märgib, nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 90 ja 95, et Avaliku Teenistuse Kohus tegi omad järeldused erapooletuse nõude rikkumise kohta, sõltumata küsimusest, kas E ja D kasutasid oma hääletusõigust EMA haldusnõukogus ning kas nad osalesid koos haldusnõukogu 5. mai ja 8. juuni 2011. aasta koosolekutel. Lisaks nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 94, et üksnes D osales haldusnõukogu 5. mai ja 8. juuni 2011. aasta koosolekutel.
E. Hristov meenutab veel, et erapooletuse ja hea halduse põhimõtte rikkumine tuleneb asjaolust, mida pooled ei ole vaidlustanud ja mis seisneb selles, et kaks neljast eelvalikukomisjoni liikmest olid samuti EMA haldusnõukogu liikmed, ilma et oleks vaja tõendada, et nende kahe staatuse samaaegsus oleks mõjutanud D ja E käitumist ning nende otsuseid eelvalikumenetluses, ega võtta seisukohta nende arutelude sisu kohta, mis toimusid eelvalikukomisjoni liikmete vahel.
E. Hristov toob samuti välja, et vastupidi komisjoni väidetele ei viidanud Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 81, 82 ja 83 personalieeskirjade artiklile 30 ega III lisale.
Lõpetuseks lisab E. Hristov, et kui möönda, nagu väidab komisjon, et selles osas, milles eelvalikukomisjoni otsused ei ole siduvad, ei ole võrdsuse ja objektiivsuse tingimused eelvalikukomisjoni menetluses tagatud, kaotab see menetluse staadium oma mõtte. E. Hristov meenutab samuti, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 89 ilmneb, et komisjoni nõuandekomitee ei pidanud võtma arvesse kandidaatide nimekirja projekti, nende kandidaatide hindamist ja eelvalikukomisjoni aruannet ning nõuandekomitee avaldas määravat mõju nende kandidaatide lõplikule nimekirjale, kelle komisjon EMA haldusnõukogule välja pakub.
Üldkohtu hinnang
Tuleb meenutada, et Avaliku Teenistuse Kohtu arvates rikkusid EMA tegevdirektori valiku- ja ametisse nimetamise menetluses D ja E, kes olid eelvalikukomisjonis ja EMA haldusnõukogu liikmed, oma erapooletuse kohustust eelvalikukomisjonis „ainuüksi sellega, et olid [selles] komisjonis“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 92). Avaliku Teenistuse Kohus oli arvamusel, et „see, et samal ajal täideti eelvalikukomisjoni liikme ja EMA haldusnõukogu liikme ametikohustusi, või[s] rikkuda nende isikute sõltumatust ja objektiivsust“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 91). Avaliku Teenistuse Kohus järeldas, et „o[li] rikutud eelvalikukomisjoni kui terviku erapooletuse kohustust“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 92).
Sellega seoses tuleb märkida, et Avaliku Teenistuse Kohtus oleva kohtuasja toimikust ja poolte menetlusdokumentidest Üldkohtus ilmneb, et E oli D asendusliige EMA haldusnõukogus. Nii ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktist 94, et D osales EMA haldusnõukogu koosolekutel nõupidamistes, mille tulemusena nimetati ametisse C.
Seejärel tuleb asuda seisukohale, et D või E subjektiivset erapooletust E. Hristov Avaliku Teenistuse Kohtus ei vaidlustanud, mida mõlemad pooled pealegi Üldkohtus kinnitasid. Seega otsustas Avaliku Teenistuse Kohus üksnes selle üle, kas eelvalikukomisjon ei olnud objektiivselt erapooletu seetõttu, et D ja E täitsid ametikohustusi samal ajal.
Üldkohtu ülesanne on seega kontrollida, kas Avaliku Teenistuse Kohus ei rikkunud õigusnormi, kui ta jõudis järeldusele, et D ja E ning järelikult eelvalikukomisjon tervikuna ei olnud erapooletu üksnes seetõttu, et nad olid eelvalikukomisjoni liikmed ning EMA haldusnõukogu liikmed vastavalt täis- ja asendusliikmena.
Sellega seoses tuleb analüüsida, kas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83–90 toodud kaalutlustega, millele Avaliku Teenistuse Kohus tugines, et jõuda järeldusele, et on rikutud eelvalikukomisjoni kui terviku erapooletust, nagu see ilmneb kohtuotsuse punktist 92, on rikutud õigusnormi.
Esiteks vastupidi sellele, mida väidab komisjon vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 81–84 tuginedes, ei põhjendanud Avaliku Teenistuse Kohus erapooletuse ja objektiivsuse kohustust, mis eelvalikukomisjoni liikmetel on, personalieeskirjade artikli 30 ja III lisa sätetega. Nimelt ei ilmne vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 81–84 ega kohtuotsuse osast „Õiguslik raamistik“, et Avaliku Teenistuse Kohus tugines antud asjas nendele sätetele.
Teiseks ei saa komisjon väita, et Avaliku Teenistuse Kohus „samastas“ eelvalikukomisjoni konkursikomisjoniga, kui ta möönis, et konkursikomisjonidele kohaldatav kohtupraktika on samuti kohaldatav eelvalikukomisjonidele. Tuleb tõdeda, et Avaliku Teenistuse Kohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83 sõnaselgelt, et „eelvalikukomisjon [ei ole] konkursikomisjon“. Ta asus siiski seisukohale, et sarnaselt konkursikomisjoniga oli eelvalikukomisjoni eesmärk valida välja parimad kandidaadid ning tal oli ulatuslik kaalutlusruum eelvalikutestide korraldamisel ning seega oli komisjon kohustatud hea halduse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid arvestades tagama, et valikumenetluse esimene etapp, mis pidi toimuma eelvalikukomisjonis, oleks korraldatud nõuetekohaselt, nõudes et kõikidel eelvalikukomisjoni liikmetel oleks vajalik sõltumatus, et nende objektiivsust ei saaks kahtluse alla seada (vaidlustatud kohtuotsus, punktid 83 ja 84).
Samuti ei saa komisjon väita, et Avaliku Teenistuse Kohus ei selgitanud põhjuseid, miks sõltumatuse ja objektiivsuse nõudeid, mida kohaldatakse konkursikomisjonidele, kohaldatakse ka eelvalikukomisjonidele. Need selgitused ilmnevad nii vaidlustatud kohtuotsuse punktist 83 kui ka punktidest 84 ja 85.
Lisaks tuleb märkida, et komisjon ei esita ühtegi õiguslikku argumenti, mis seaks kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktides 83 ja 84 esitatud kaalutlused. Ta piirdub väitega, et konkursikomisjoni, kellel on tegelik otsustuspädevus, ei saa võrrelda eelvalikukomisjoniga, mis on puhtalt konsultatiivorgan. Avaliku Teenistuse Kohus mitte üksnes ei too esile seda erinevust, täpsustades vaidlustatud kohtuotsuse punktis 83, et „eelvalikukomisjon [ei ole] konkursikomisjon ja tema arvamus ei ole siduv ei nõuandekomiteele ega komisjonile“, vaid lisaks ei näita komisjon kuidagi ära, kuidas see kaalutlus võib seada kahtluse alla vajaduse tagada, et eelvalikukomisjoni liikmed tegutsevad täiesti sõltumatult ja objektiivselt.
Kolmandaks, vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei põhjenda Avaliku Teenistuse Kohus erapooletuse kohustuse kohaldamist antud asjas positsiooniga, mis sellel õigusnormide hierarhias on. Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 85 meenutab Avaliku Teenistuse Kohus üksnes seda, et hea halduse põhimõte, millega on seotud institutsioonidel lasuv erapooletuse kohustus, sisaldub põhiõiguste hartas, millel on alates Lissaboni lepingu jõustumisest aluslepingute samaväärne õigusjõud. Seda kaalutlust kui sellist ei ole komisjon pealegi vaidlustanud.
Neljandaks, mis puudutab komisjoni väidet, et väidetav hea halduse põhimõtte rikkumine „ei ole vastav tühistamisalus“, siis piisab, kui tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsusest ilmneb selgelt, et Avaliku Teenistuse Kohus analüüsis esimese väite teist osa, mille E. Hristov Avaliku Teenistuse Kohtus esitas, pidades eelkõige silmas erapooletuse kohustust, ning ta ei piirdunud hea halduse põhimõttele tuginemisega.
Viiendaks tuleb märkida, et Avaliku Teenistuse Kohus ei räägi endale vastu, kui ta märgib ühelt poolt, et eelvalikukomisjoni soovitatud kandidaatide nimekirja projekt ei ole siduv ei nõuandekomiteele ega komisjonile, ning teiselt poolt, kui ta möönab, et eelvalikukomisjon avaldab „määravat mõju“ nende kandidaatide lõplikule nimekirjale, kelle komisjon EMA haldusnõukogule välja pakub. Kuigi pooled on ühel nõul, et eelvalikukomisjoni poolt nõuandekomiteele soovitatud kandidaatide nimekirja projekt ei ole siduv selles osas, milles – nagu komisjon märgib – võivad nõuandekomitee ja komisjon valida välja teisi kandidaate, kui need, kelle nimed sisalduvad nimekirja projektis, on sel nimekirja projektil siiski „teatav tähtsus eelvalikumenetluse edasisele käigule“ – nagu ilmneb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 9 tsiteeritud komisjoni 12. jaanuari 2009. aasta suuniste reguleerivate ametite, täitevametite ja ühisettevõtjate direktorite valimiseks ja ametisse nimetamiseks punktidest 8.2.1 ja 8.3, ning vaidlustatud kohtuotsus punktist 89 – selles osas, milles esiteks peab nõuandekomitee seda nimekirja arvesse võtma, ja milles vastutav volinik ehk tervise ja tarbijakaitse eest vastutav komisjoni liige kuulab ära üksnes kandidaadid, kelle nõuandekomitee on välja valinud oma lõplikus arvamuses.
Järelikult tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud kohtuotsuse punkt 89 ei ole vasturääkiv. Kuigi Avaliku Teenistuse Kohus võis siiski õigesti asuda seisukohale, et eelvalikukomisjoni soovitatud kandidaatide nimekirja projektil on teatav tähtsus eelvalikumenetluse edasisele käigule, ei tuvastanud ta, et see, et D kuulus täisliikmena ja E asendusliikmena EMA haldusnõukogusse, võib mõjutada nende vabadust tegutseda eelvalikukomisjonis täiesti objektiivselt ja sõltumatult ning seega seada põhjendatult kahtluse alla eelvalikukomisjoni erapooletuse. Nagu komisjon apellatsioonkaebuses märgib, ei tuvasta Avaliku Teenistuse Kohus, et see, et D kuulus EMA haldusnõukogusse, omas „praktilist tähtsust“ seoses tema rolliga eelvalikukomisjonis.
Sellega seoses tuleb meenutada, et selleks, et otsustada komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse õiguspärasuse üle seoses eelvalikukomisjoni erapooletuse nõudega, tuleb Avaliku Teenistuse Kohtul aluseks võtta hetk, mil eelvalikukomisjon pakkus välja neli kandidaati, kes said parimad tulemused.
Kandidaatide valikumenetluse selles etapis, mille tulemusel pidi ametisse nimetatama EMA tegevdirektor, ei saa aga asjaolu, et D ja E olid samuti vastavalt EMA haldusnõukogu täis- ja asendusliige, iseenesest seada kahtluse alla nende erapooletust eelvalikukomisjoni liikmetena. Pelk kuulumine eelvalikukomisjoni ja EMA haldusnõukogusse ei saa
per se
olla eelvalikukomisjoni liikmete erapoolikuse eelduse alus selles osas, mis puudutab menetlust eelvalikukomisjonis.
Nimelt tuleb rõhutada, et antud asjas ei ole küsimus EMA haldusnõukogu erapooletuses ja eelkõige selles, kas D ja E võisid osaleda EMA tegevdirektori ametisse nimetamist puudutava otsuse tegemisel, samas kui nad osalesid ametisse nimetamisele eelnevas etapis.
Pealegi tuleneb nendest kaalutlustest, et Avaliku Teenistuse Kohtu põhjendus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 90, mis puudutab eelvalikukomisjoni liikmete oletuslikku käitumist EMA haldusnõukogu koosolekutel, ei ole komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse õiguspärasuse analüüsimisel asjakohane.
Eeltoodust tuleneb, et Avaliku Teenistuse Kohus asus esiteks ekslikult seisukohale, et D ja E, kes olid vastavalt EMA haldusnõukogu täis- ja asendusliige, rikkusid oma erapooletuse kohustust üksnes seetõttu, et nad olid eelvalikukomisjonis, ning teiseks järelikult, et rikuti eelvalikukomisjoni kui terviku erapooletuse kohustust.
Sellest järeldub, et apellatsioonkaebuse esimese väitega tuleb nõustuda, ilma et oleks vaja analüüsida komisjoni poolt apellatsioonkaebuses esitatud teisi väiteid ja argumente.
Vaidlustatud kohtuotsus tuleb niisiis tühistada selles osas, milles sellega tühistati komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus.
Vaidlustatud kohtuotsuse osalise tühistamise tagajärjed
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 13 lõikele 1 tühistab Üldkohus, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud, Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse ning teeb ise antud küsimuses otsuse. Üldkohus suunab asja kohtuotsuse tegemiseks tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse, kui Üldkohtul ei ole võimalik otsust teha. Üldkohus suunab asja kohtuotsuse tegemiseks tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse, kui Üldkohtul ei ole võimalik otsust teha.
Antud asjas tuleb Avaliku Teenistuse Kohtul teha kindlaks, kas tuleb veel analüüsida E. Hristovi esimese väite teise osa raames esitatud argumente peale nende, mille tulemusel vaidlustatud kohtuotsuses asuti seisukohale, et esimese väite teine osa on põhjendatud.
Lisaks tuleb märkida, et Avaliku Teenistuse Kohus ei analüüsinud esimese väite esimest osa ega E. Hristovi esitatud teist, kolmandat ja neljandat väidet.
Seega tuleb kohtuasi saata tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse, mille kohta tuleb täpsustada, et antud juhul peab ta tegema järeldused komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse võimaliku õigusvastasuse mõjust EMA haldusnõukogu 6. oktoobri 2011. aasta otsuse õiguspärasusele.
Kohtukulud
Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude kohta otsus edaspidi.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda),
otsustab:

1.
Tühistada osaliselt Avaliku Teenistuse Kohtu (teine koda) 13. novembri 2014. aasta otsus Hristov
vs
.
komisjon ja EMA (F‑2/12) selles osas, milles sellega tühistati Euroopa Komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsus, millega ta pakkus Euroopa Ravimiameti (EMA) haldusnõukogule välja nimekirja nelja kandidaadiga, keda oli soovitanud eelvalikukomisjon ja kinnitanud nõuandekomitee
.

2.
Saata kohtuasi tagasi Avaliku Teenistuse Kohtusse selleks, et ta teeks otsuse komisjoni 20. aprilli 2011. aasta otsuse, millega ta pakkus Euroopa Ravimiameti (EMA) haldusnõukogule välja nimekirja nelja kandidaadiga, keda oli soovitanud eelvalikukomisjon ja kinnitanud nõuandekomitee, tühistamise nõuete kohta seoses Emil Hristovi esitatud etteheidete ja väidetega, mille kohta Avaliku Teenistuse Kohus otsust ei teinud.

3.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Jaeger
Kanninen
Van der Woude
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 5. juulil 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: bulgaaria.