CELEX: 62016TJ0584
Henkilöstö
Avustavia tehtäviä hoitavat sopimussuhteiset toimihenkilöt
Muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 3 b artikla
Peräkkäiset työsuhteet toimihenkilönä
Määräaikaiset työsopimukset
Päätös työsopimuksen uusimatta jättämisestä
Harkintavallan väärinkäyttö
Avustamispyyntö
Oikeus tulla kuulluksi
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu

Asian tausta
Euroopan parlamentin työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen (jäljempänä työsopimuksista vastaava viranomainen) otti kantajan, HF:n, palvelukseensa peräkkäisten työsopimusten perusteella 6.1.–14.2.2003, 15.2.–31.3.2003, 1.4.–30.6.2003 ja 1.–31.7.2003 ylimääräiseksi toimihenkilöksi eli toimihenkilöiden ryhmään, josta säädettiin Euroopan unionin muuhun henkilöstöön sovellettavissa palvelussuhteen ehdoissa (jäljempänä palvelussuhteen ehdot), sellaisina kuin ne olivat voimassa ennen 1.5.2004. Kantaja määrättiin tiedotus- ja suhdetoiminnan pääosaston, josta on tullut viestinnän pääosasto, mediaosaston (jäljempänä mediaosasto) audiovisuaalijaostoon, josta on sittemmin tullut yksikkö (jäljempänä audiovisuaaliyksikkö). Hän hoiti siellä ura-alueen B, ryhmän V, luokan 3 hallintoavustajan tehtäviä.
Kantaja otettiin 1.8.2003–31.7.2004 Ranskaan sijoittautuneen, parlamentille palveluja tuottavan yhtiön palvelukseen tuotantotehtäviin audiovisuaaliyksikön tuotannon hallinnointiin liittyvään kasvavaan toimintaan vastaamiseksi. Tämä työsopimus uusittiin kantajan ja palveluntuottajayhtiön yhteisestä sopimuksesta ajanjaksolle 1.8.2004–31.1.2005, ja 31.1.2005 tehdyn sopimuksen mukaan kantajan työsuhdetta tässä yhtiössä jatkettiin toistaiseksi.
Kantaja lakkasi kuitenkin 1.4.2005 työskentelemästä parlamentissa tämän yhtiön lukuun, koska työsopimuksista vastaava viranomainen otti hänet suoraan palvelukseensa sopimussuhteiseksi toimihenkilöksi, eli palvelussuhteen ehdoissa, sellaisina kuin ne ovat voimassa 1.5.2004 alkaen, käyttöön otettuun toimihenkilöiden ryhmään. Hänet luokiteltiin tehtäväryhmän III palkkaluokkaan 9 hoitamaan alun perin yhdeksän kuukauden ajaksi eli 31.12.2005 asti audiovisuaaliyksikön osassa, jota kutsuttiin nimellä ”Newsdesk Hotline” (jäljempänä Newsdesk Hotline), ”toimisto-, asiakirjojen laatimis-, kirjanpito- ja muita vastaavia teknisiä tehtäviä virkamiesten tai väliaikaisten toimihenkilöiden valvonnassa”. Tätä työsuhdetta samassa palkkaluokassa ja samoissa tehtävissä jatkettiin sopimuksen perusteella ajanjaksoksi 1.1.–31.3.2006.
Työsopimuksista vastaavan viranomaisen 24.1.2006 ja kantajan 25.1.2006 allekirjoittaman työsopimuksen mukaan kantaja otettaisiin palvelukseen palvelussuhteen ehtojen 2 artiklan b kohdan nojalla ajanjaksolle 1.2.2006–31.12.2007 väliaikaiseksi toimihenkilöksi kuuden kuukauden koeajalla. Kahdella peräkkäisellä lisäsopimuksella tätä työsuhdetta jatkettiin ajanjaksoiksi 1.1.–31.12.2008 ja 1.1.2009–31.1.2010 eli yhteensä kolmen vuoden ajaksi. Työsopimuksista vastaavan viranomaisen 26.1.2010 ja kantajan 27.1.2010 allekirjoittaman sopimuksen mukaan kantajan työsopimus uusittaisiin kahden vuoden ajanjaksoksi, joka päättyisi 31.1.2012. Tässä sopimuksessa määrättiin, että ”palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan [2 kohdan] mukaisesti sopimusta ei [voitu] tämän jälkeen uusia”.
Kantajalle ilmoitettiin henkilöstöasioiden pääosaston kilpailu- ja valintamenettely ‑yksikön 26.9.2011 päivätyllä kirjeellä, että hän ei ollut saanut riittävää arvosanaa tullakseen hyväksytyksi palkkaluokan AST 5 hallintoavustajien toimia koskevan parlamentin sisäisen kilpailumenettelyn seuraavaan vaiheeseen.
Työsopimuksista vastaavan viranomaisen ja kantajan välillä 31.1.2012 tehdyn sopimuksen mukaan kantaja palkattaisiin ajanjaksolle 1.2.–31.7.2012 palvelussuhteen ehtojen 3 b artiklan nojalla ylimääräiseksi sopimussuhteiseksi toimihenkilöksi tehtäväryhmän III palkkaluokan 11 palkkatasolle 1 hoitamaan ”toimisto-, asiakirjojen laatimis-, kirjanpito- ja muita vastaavia teknisiä tehtäviä virkamiesten tai väliaikaisten toimihenkilöiden valvonnassa”. Tätä työsuhdetta tarjottiin kantajalle sen jälkeen, kun avoinna olevaa virkaa koskeva ilmoitus nro 136691 hallintoavustajien tehtäväryhmän (AST) ”audiovisuaalialan tuottajan” virkaan, joka oli määrä täyttää ensisijaisesti siirtämällä virkamies toisiin tehtäviin, oli julkaistu tuloksetta.
Peräkkäisillä lisäsopimuksilla tätä ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsuhdetta jatkettiin ajanjaksoiksi 1.8.–31.12.2012, 1.1.–31.3.2013, 1.4.–31.12.2013, 1.1.2014–31.3.2014, 1.4.–30.6.2014 ja 1.7.–31.12.2014. Näitä työsopimusten jatkamisia perusteltiin samoja sanoja käyttäen tarpeella ”vahvistaa tarvittavalla tavalla audiovisuaali[yksikön] Newsdesk Hotlinen tehokasta toimintaa”.
Kantaja jäi 26.9.2014 alkaen sairauslomalle, eikä hän sen jälkeen ole työskennellyt parlamentissa.
Kantaja kysyi 20.11.2014 lähettämällään sähköpostiviestillä yhdeltä audiovisuaaliyksikön kollegaltaan, oliko tällä tietoa hänen työsopimuksensa jatkamisesta, mihin tämä kollega vastasi 27.11.2014 saaneensa tietää, että hänen työsopimustaan jatkettaisiin 31.12.2015 asti.
Tällä välin henkilöstöasioiden pääosaston työntekijä oli ilmoittanut 26.11.2014 lähettämällään sähköpostiviestillä audiovisuaaliyksikön päällikölle (jäljempänä yksikönpäällikkö) tämän pääosaston vahvistaneen, että hänen yksikkönsä kolmen työntekijän, joista yksi oli kantaja, työsopimuksia jatkettaisiin 31.12.2015 asti, ja yksikönpäällikkö välitti tämän tiedon kyseisille kolmelle työntekijälle seuraavana päivänä lähetetyllä sähköpostiviestillä. Tässä sähköpostiviestissä hän selitti, että ”kolme pyyntöä sopimussuhteisten toimihenkilöiden työsuhteen jatkamiseksi vuonna 2015 oli lopulta hyväksytty” mutta [henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja] oli kuitenkin varoittanut, että vuonna 2016 asiat olisivat paljon monimutkaisempia ja että tuolloin olisi varauduttava sopimussuhteisten toimihenkilöiden huomattavaan vähentämiseen”.
Tässä 27.11.2014 lähetetyssä sähköpostiviestissä yksikönpäällikkö totesi, että hänen mielestään olisi ”erittäin järkevää uusia [sopimussuhteisten toimihenkilöiden] työsopimukset koko vuodelle [2015] eikä enää [kolmen] tai [kuuden] kuukauden jaksoissa, mikä on tehnyt asioista ammatillisesti ja varsinkin inhimillisesti paljon vaikeampia”. Hän ilmoitti tässä samassa sähköpostiviestissä myös, että audiovisuaalialan kilpailun seurauksena yksikköön tulisi pian hallintovirkamiesten tehtäväryhmän (AD) virkamies, jonka pääasiallisena tehtävänä olisi koordinoida osaa tuotannosta ja jonka vastuulla olisi ”ylennystä” koskevan strategian hallinnointi, Newsdesk Hotlinen ja ”valtuutusten” koordinointi mukaan lukien. Kyseiset kolme työntekijää, joihin kantaja lukeutui, saivat vielä tietää, että heidän tehtäviään mukautettaisiin vastaamaan tätä uutta yksikön organisaatiota, jonka tarkoituksena oli vastata paremmin mediaosaston ja viestinnän pääosaston prioriteetteja sekä parlamentin pääsihteerin (jäljempänä pääsihteeri) edellyttämiä työtapojen muutoksia.
Työsopimuksista vastaavan viranomaisen 9.12.2014 allekirjoittamalla lisäsopimuksella kantajan ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimusta oli määrä jatkaa 1.1.2015 alkaen 31.3.2015 asti. Kantajalle ilmoitettiin tältä osin 10.12.2014 lähetetyllä sähköpostiviestillä, että ”sen seurauksena, että [hänen] työsopimusta[an] oli [hänelle] toimitetun tiedoksiannon mukaisesti jatkettu 31.3.2015 asti, – – [henkilöstöasioiden] pääosastolle osoitettu pyyntö koski itse asiassa [hänen] sopimuksen[sa] jatkamista yhdellä vuodella 31.12.2015 asti”, että ”[henkilöstöasioiden] pääosasto [oli] kuitenkin tutkinut [kantajan] henkilökansion ennen uusimispyynnön hyväksymistä” ja että ”siitä oli ilmennyt, että hän ei ollut menestynyt CAST[-valintamenettelyssä ja että] kun tämä edellytys ei täyty, sopimus voidaan tehdä ainoastaan, jos sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunta on antanut myöntävän lausunnon”. Tässä sähköpostiviestissä selitettiin, että henkilöstöasioiden pääosasto oli hyväksynyt kantajan työsopimuksen jatkamisen kolmella kuukaudella, jotta tilanne ratkaistaisiin tämän edellytyksen kannalta, ja asianomaista henkilöä kehotettiin kyseisessä sähköpostiviestissä täydentämään hakemusta ja toimittamaan kaikki asiakirjat hyvissä ajoin, jotta sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunta voisi vielä tutkia hänen henkilökansionsa tammikuussa 2015 pidettävässä kokouksessaan ja jotta hänen sopimustaan voitaisiin jatkaa 31.12.2015 asti, mikäli tämä lautakunta antaa myönteisen lausunnon.
Kantaja allekirjoitti 11.12.2014 lisäsopimuksen, joka oli päivätty 9.12.2014 ja jossa määrättiin hänen työsuhteensa jatkamisesta 31.3.2015 asti. Samana päivänä eli 11.12.2014 päivätyllä kirjeellä, joka oli osoitettu pääsihteerille ja josta oli toimitettu jäljennös työpaikkakiusaamista ja sen ehkäisemistä työpaikalla käsittelevän neuvoa-antavan komitean (jäljempänä neuvoa-antava komitea) puheenjohtajalle sekä parlamentin puhemiehelle ja henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajalle, kantaja esitti myös Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 1 kohdan nojalla henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön (jäljempänä avustamispyyntö), sillä kyseisiä artikloja sovelletaan analogisesti sopimussuhteisiin toimihenkilöihin palvelussuhteen ehtojen 92 ja 117 artiklan nojalla. Tämän pyyntönsä tueksi kantaja väitti, että hän oli joutunut yksikönpäällikkönsä harjoittaman työpaikkakiusaamisen kohteeksi ja että tämä työpaikkakiusaaminen ilmeni tämän yksikönpäällikön käyttäytymisessä, puheissa ja kirjoituksissa muun muassa yksikön kokouksissa. Kantaja vaati, että asiassa toteutetaan kiireellisiä toimenpiteitä hänen suojaamisekseen oletetulta kiusaajaltaan ja että työsopimuksista vastaava viranomainen aloittaa hallinnollisen menettelyn tosiseikkojen toteamiseksi.
Henkilöstöasioiden pääosaston resurssiosaston henkilöstöresurssiyksikön päällikkö, joka oli myös neuvoa-antavan komitean puheenjohtaja, ilmoitti 13.1.2015 päivätyllä kirjeellä vastaanottaneensa avustamispyynnön ja ilmoitti kantajalle, että tämä pyyntö oli toimitettu henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajalle, joka ratkaisisi tämän pyynnön työsopimuksista vastaavana viranomaisena neljän kuukauden kuluessa, minkä jälkeen on katsottava, että tämän avustamispyynnön hylkäämisestä on tehty implisiittinen päätös, josta voidaan tehdä hallinnollinen valitus henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla.
Kantajan asiamies saattoi 23.1.2015 henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajan tietoon muun muassa sen, että yksikönpäällikölle oli ilmoitettu avustamispyynnön tekemisestä ja työsopimuksista vastaavan viranomaisen aloittamasta hallinnollisesta menettelystä. Tämä tieto oli merkitty audiovisuaaliyksikön kokouksen pöytäkirjaan, joka osaltaan vaikutti tiettyjen tietojen leviämiseen paitsi kantajan kollegoille, myös tietyille toimielimen ulkopuolisille henkilöille. Tässä kokouksessa yksikönpäällikkö ilmoitti myös, että kantaja ei palaisi audiovisuaaliyksikköön ja että tämän vuoksi oli paikallaan harkita Newsdesk Hotlinen uudelleenorganisointia.
Parlamentin pääsihteeristön henkilöstöasioiden pääosaston henkilöstöresurssien kehittämisen osaston sopimussuhteisten toimihenkilöiden ja valtuutettujen avustajien rekrytointiyksikön (jäljempänä sopimussuhteisten toimihenkilöiden rekrytointiyksikkö) 26.1.2015 lähettämällä sähköpostiviestillä kantajalle toimitettiin ”muistio, jolla vahvistetaan [hänen] yksikkönsä muuttuminen 21.1.2015 alkaen”. Tässä muistiossa, joka oli niin ikään päivätty 26.1.2015, todettiin, että kantaja siirretään taannehtivasti 21.1.2015 alkaen viestinnän pääosaston kansalaissuhteiden osaston Euroopan unionin vierailuohjelmasta (EUVP) vastaavaan yksikköön (jäljempänä vierailuohjelmasta vastaava yksikkö) ja että tätä yksikön muuttumista lukuun ottamatta hänen työsopimukseensa ei tehtäisi mitään muutoksia (jäljempänä siirtopäätös).
Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja vastasi 4.2.2015 päivätyllä kirjeellä kantajan asiamiehen 23.1.2015 päivättyyn kirjeeseen ja ilmoitti, että kantajan hyväksi oli toteutettu yksikönpäällikköön kohdistettu poistamistoimenpide, joka käsitti kantajan siirron vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön. Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja ilmoitti kantajalle, että tutkittuaan hänen henkilökansionsa perusteellisesti ja vastauksena hallinnollisen tutkinnan aloittamista koskevaan pyyntöön hän oli päättänyt toimittaa tämän kansion neuvoa-antavalle komitealle, jonka puheenjohtaja pitäisi hänet ajan tasalla myöhemmistä toimenpiteistä. Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja katsoi, että näin toimiessaan hän oli vastannut avustamispyyntöön ja että tämä merkitsi hänen toimivaltansa alalla kantajan ”asian käsittelyn lopettamista” (jäljempänä 4.2.2015 tehty päätös).
Kantajan asiamies pyysi 12.2.2015 päivätyllä kirjeellä henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajaa selittämään 4.2.2015 tehdyssä päätöksessä ilmoittamansa toimenpiteen sisällön ja erityisesti ilmoittamaan, oliko kantajan poistamistoimenpide toteutettu väliaikaisesti.
Lomakkeessa, jonka otsikkona oli ”Sopimussuhteista toimihenkilöä koskeva pyyntö – uusiminen” ja jota viestinnän pääosaston pääjohtaja oli täydentänyt ja jonka hän oli allekirjoittanut 2.3.2015 sen toimittamiseksi edelleen henkilöstöasioiden pääosastolle vähintään kolme viikkoa ennen kantajan työsopimuksen päättymistä, todettiin, että viestinnän pääosaston pääjohtaja pyysi kantajan työsopimuksen jatkamista kahdella kuukaudella eli 1.4.–31.5.2015 ja että tämä jatkaminen oli perusteltua tarpeella vahvistaa vierailuohjelmista vastaavaa yksikköä ”[vierailu]ohjelman 40 vuoden olemassaoloa koskevien juhlallisuuksien seurauksena kasvavan työmäärän vuoksi, sillä tästä lukien [vuoden 2015] toukokuun loppuun saakka järjestetään monia eri tapahtumia”. Tässä yhteydessä täsmennettiin myös, että tämä ehdotus oli ”seurausta sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunnan, [jonka käsiteltäväksi asia oli saatettu] henkilöstöasioiden pääosaston [henkilöstöresurssien kehittämisen osaston sopimussuhteisten toimihenkilöiden ja valtuutettujen avustajien] rekrytointiyksikön pyynnöstä, 25.2.2015 [pitämässään kokouksessa] antamasta hyväksynnästä [sen jälkeen kun] oli tutkittu [ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön] henkilökansio [kantajan osalta,] jonka [väliaikaisen toimihenkilön] työsopimusta oli seurannut [sopimussuhteisen toimihenkilön] työsopimus”, mutta että [kantaja] ei ollut CAST-luetteloon merkitty valinnan läpäissyt hakija eikä sen perusteena olleessa sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunnan menettelyssä menestynyt hakija”.
Henkilöstöresurssien kehittämisen osaston kilpailu- ja valintamenettely ‑yksikön päällikön 2.3.2015 päivätyllä kirjeellä kantajalle ilmoitettiin, että hänen nimensä oli merkitty tehtäväryhmän III sopimussuhteisen toimihenkilön toimea koskevien ehdokkaiden varallaololuetteloon, joka oli voimassa 29.2.2016 asti.
Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja toisti 4.3.2015 päivätyssä kirjeessä kantansa, jonka mukaan päätöksellään toimittaa avustamispyyntö neuvoa-antavalle komitealla hän oli ”lopettanut asian käsittelyn toimivaltansa alalla”. Hän ilmoitti lisäksi, että kantajan poistamistoimenpide audiovisuaaliyksiköstä vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön oli toteutettu sekä asianomaisen pyynnöstä, joka oli muotoiltu avustamispyynnössä, että ”yksikön edun vuoksi [vierailuohjelmista vastaavan yksikön] kasvaviin tarpeisiin vastaamiseksi” ja että tämä siirto oli pidettävä voimassa hänen työsopimuksensa päättymiseen asti.
Neuvoa-antava komitea kutsui 9.3.2015 lähetetyllä sähköpostiviestillä kantajan kuultavakseen 25.3.2015.
Työsopimuksista vastaavan viranomaisen ja kantajan 27.3.2015 allekirjoittamalla lisäsopimuksella sovittiin, että 1.4.2015 alkaen ”ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimusta, joka on tullut voimaan 1.2.2012”, jatketaan 31.5.2015 asti.
Kantaja teki 24.4.2015 päivätyllä kirjeellä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla hallinnollisen valituksen ensinnäkin siirtopäätöksestä siltä osin kuin työsopimuksista vastaava viranomainen oli tällä päätöksellä siirtänyt hänet pysyvästi eikä väliaikaisesti vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön, toiseksi 4.2.2015 tehdystä päätöksestä, jolla henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja ratkaisi avustamispyynnön katsomalla asian käsittelyn päättyneen ”toimivaltansa alalla”, ja kolmanneksi päätöksestä, joka oli syntynyt 11.4.2015 ja jolla työsopimuksista vastaava viranomainen oli implisiittisesti hylännyt avustamispyynnön.
Ilmoitus avoinna olevasta virasta AST/157554, joka koski audiovisuaaliyksikössä avoinna olevaa hallintoavustajan virkaa ”tiedotustoiminnan ja audiovisuaalialalla”, julkaistiin 29.4.2015, ja viran kuvaus vastasi asiallisesti kantajan ylimääräisenä sopimussuhteisena toimihenkilönä tässä yksikössä hoitamia tehtäviä. Tämä virka oli täytettävä henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti eli palveluksessa olevan virkamiehen siirrolla tai ylennyksellä. Avoinna olevaa virkaa koskeva ilmoitus nro 11051, joka koski toista audiovisuaaliyksikössä avoinna olevaa hallintoavustajan virkaa lehdistöavustajana, julkaistiin 12.5.2015.
Kantaja nosti Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 17.11.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä, joka kirjattiin numerolla F‑142/15, SEUT 270 artiklaan perustuvan kanteen, jossa hän vaati työsopimuksista vastaavan viranomaisen – hänen mukaansa 11.4.2015 syntyneen – sen implisiittisen päätöksen kumoamista, jolla työsopimuksista vastaava viranomainen oli hylännyt hänen 11.12.2014 tekemänsä avustamispyynnön, sekä parlamentin velvoittamista maksamaan 50000 euroa korvauksena hänelle aiheutuneesta aineellisesta vahingosta. Asiassa annettiin 24.4.2017 tuomio HF v. parlamentti (T‑570/16).
Kantaja pyysi 22.5.2015 viestikopiona pääsihteerille lähettämällään sähköpostiviestillä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla työsopimuksensa uusimista (jäljempänä työsopimuksen uusimispyyntö).
Kantaja totesi työsopimuksen uusimispyynnössä, että vaikka yksikönpäällikkö oli ilmoittanut hänelle 26.11.2014 lähettämällään sähköpostiviestillä hänen työsopimuksensa uusimisesta 31.12.2015 saakka, työsopimuksista vastaava viranomainen oli päättänyt jatkaa hänen työsopimustaan vain kolmella kuukaudella ja sitten kahdella kuukaudella eli 1.1.–31.5.2015. Tämän jälkeen kantaja selitti, että palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdan mukaan työsopimuksista vastaavan viranomaisen oli vielä mahdollista uusia hänen työsopimuksensa 31.1.2018 saakka eli yhteensä kahden vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan. Kantaja ilmoitti samalla olevansa sairauslomalla ja korosti, että vierailuohjelmasta vastaavan yksikön tarpeet olivat kasvavat, millä voitiin perustella ”täysin [hänen] sopimuksen[sa] uusiminen”, ja että audiovisuaaliyksikkö tarvitsi myös vahvistusta, sillä Newsdesk Hotlinessa työskenteli enää kaksi henkilöä. Yleisesti kantaja katsoi, että viestinnän pääosaston mediaosasto tarvitsi niin ikään uutta henkilöstöä.
Kantajalle ilmoitettiin viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön työntekijän tämän yksikön päällikön puolesta 28.5.2015 lähettämällä sähköpostiviestillä, että viestinnän pääosasto ei harkinnut hänen ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimuksensa uusimista (jäljempänä 28.5.2015 tehty päätös). Tämä sähköpostiviesti jatkui seuraavasti:
”Kuten selitin 4.2.2015 käymässämme keskustelussa, tämä yksikkö tarvitsi vahvistusta valmistellakseen suurta tapahtumaa, EUVP:n 40-vuotisjuhlaa, joka [oli] määrä järjestää 26.5.2015. Koska tämän tapahtuman jälkeen vahvistuksen tarve [vierailuohjelmasta vastaavassa] yksikössä ei ole enää perustelu, toimivaltaiselle viranomaiselle (työsopimuksista vastaavalle viranomaiselle) ei ole osoitettu työsopimuksenne jatkamista koskevaa pyyntöä.”
Kantaja lähetti 31.5.2015 kello 18.44 parlamentin hallinnollisista asioista vastaavalle palvelulle sähköpostiviestin, jossa hän ilmoitti saaneensa tietää, että hänen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimustaan ei uusittaisi ja että se päättyisi samana päivänä eli 31.5.2015, ja kysyi tältä palvelulta, mihin toimenpiteisiin hänen olisi ryhdyttävä saadakseen palvelussuhteen ehdoissa tarkoitettua työttömyyskorvausta. Samana päivänä kantajan työsähköpostin käyttöoikeus oli poistettu hänen oman ilmoituksensa mukaan. Hän kuitenkin esitti 1.6.2015 päivätyn sähköpostiviestin, jonka henkilökohtaisten etuuksien hallinto- ja maksutoimisto (PMO) oli lähettänyt klo 10.26 hänen työsähköpostiosoitteeseensa parlamentissa.
Henkilöstöasioiden pääosaston henkilöstöresurssien kehittämisen osaston sopimussuhteisten toimihenkilöiden rekrytointiyksikön päällikön 14.7.2015 kantajalle osoittamalla kirjatulla kirjeellä kantajaa muistutettiin siitä, että hänen lähetettyään 22.5.2015 sähköpostiviestin, jossa hän vaati ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön sopimuksensa uusimista, viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön päällikkö oli toimittanut hänelle ”selvän ja perustellun vastauksen”28.5.2015 lähetetyssä sähköpostiviestissä. Tässä 14.7.2015 päivätyssä kirjeessä selitettiin, että vierailuohjelmasta vastaava yksikkö, johon kantaja oli siirretty 21.1.2015 alkaen, ”tarvitsi vahvistusta valmistellakseen suurta tapahtumaa, eli tämän yksikön 40-vuotisjuhlaa, joka oli suunniteltu järjestettävän 26.5.2015[, ja että] tästä syystä [hänen] työsopimu[ksensa] oli uusittu tässä yksikössä vain kahdeksi kuukaudeksi, 1.4.–31.5.2015”.
Tässä 14.7.2015 päivätyssä kirjeessä ilmoitettiin myös, että tämän ajanjakson jälkeen viestinnän pääosaston ei tarvinnut enää järjestää vahvistusta vierailuohjelmasta vastaavalle yksikölle, joten tämä pääosasto ei voinut enää perustella kantajan työsopimuksen uutta jatkamista, ja että näin ollen se ei ollut esittänyt tällaista pyyntöä henkilöstöasioiden pääosastolle. Sopimussuhteisten toimihenkilöiden rekrytointiyksikön päällikkö, joka oli valtuutettu lausumaan asiasta työsopimuksista vastaavan viranomaisen nimissä, ilmoitti kantajalle voivansa vain vahvistaa syyt, jotka viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön päällikkö oli hänelle esittänyt, sillä hänellä ei ollut ”mitään objektiivista syytä kyseenalaistaa operatiivisten yksiköiden yksilöimiä tai yksilöimättömiä tarpeita”, ja ”työsopimuksen uusimispyynnön jättäminen toimittamatta [hänen] yksikölle[en] oli pääosastojen tavanomainen käytäntö ilmoittaa toiveestaan päättää sopimussuhde toimihenkilön kanssa tämän työsopimuksen päättyessä”. Hän kiinnitti kantajan huomion vielä mahdollisuuteen tehdä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla hallinnollinen valitus ”työsopimuksen uusimatta jättämisestä 31.5.2015 kolmen kuukauden kuluessa sopimuksen päättymisestä”.
Kantaja teki 22.7.2015 päivätyllä kirjeellä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen 28.5.2015 tehdystä päätöksestä, sellaisena kuin se oli vahvistettu 14.7.2015 päivätyllä kirjeellä. Valituksensa tueksi hän vetosi harkintavallan väärinkäyttöön, palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdan rikkomiseen, henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohdan rikkomiseen ja kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamiseen, sellaisena kuin siitä määrätään Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa, huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiin, perusoikeuskirjan 30 artiklan rikkomiseen, perusteluja koskevaan virheeseen ja ilmeiseen arviointivirheeseen.
Kantaja korosti, että audiovisuaaliyksikön, jossa hän työskenteli ennen poistamistoimenpidettä, tarpeet olivat todellisia ja oikeuttivat hänen työsopimuksensa uusimisen. Todisteena tästä hän piti sitä, että ilmoitus avoinna olevasta virasta tehtäväryhmän AST virkaan oli julkaistu 29.4.2015. Tähän virkaan liittyvien tehtävien kuvaus vastasi kantajan mukaan hänen omia tehtäviään 12 vuoden ajan kyseisessä yksikössä, mikä vahvisti sen, että tällä yksiköllä oli edelleen tarvetta käyttää hänen palvelujaan.
Kantaja kiisti viestinnän pääosaston resurssiosaston työntekijän 28.5.2015 tehdyn päätöksen tueksi esittämän perusteen, jonka mukaan vierailuohjelmasta vastaavan yksikön, johon hänet oli siirretty väliaikaisesti oletettua kiusaajaansa koskevana poistamistoimenpiteenä, tarpeet olivat vain ajoittaisia ja että 40-vuotisjuhlan jälkeen kyseinen yksikkö ei tarvinnut enää hänen palvelujaan. Kantaja katsoi, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei ollut missään vaiheessa väittänyt perustelevansa hänen siirtoaan vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön tämän yksikön vahvistuksen tarpeella tätä tapahtumaa tai ainoastaan tätä tapahtumaa varten. Työsopimuksista vastaava viranomainen oli 4.2.2015 tekemässään päätöksessä päinvastoin luonnehtinut tämän yksikön tarpeita kasvaviksi. Näin ollen työsopimuksista vastaava viranomainen oli odottamatta 14.7.2015 päivätyssä kirjeessä muuttanut kantajan kyseiseen yksikköön siirtämisen perustetta ja siten päätöksensä olla uusimatta hänen työsopimustaan perustetta. Kantajan mukaan hän oli joka tapauksessa henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämisen vuoksi kärsinyt seuraukset avustamispyyntönsä esittämisestä, sillä jos häntä ei olisi siirretty yksikköön, jonka tarpeet olivat vain ajoittaisia, vaan hän olisi jäänyt audiovisuaaliyksikköön, työsopimuksista vastaava viranomainen olisi päättänyt uusia hänen työsopimuksensa palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdassa säädetyissä rajoissa eli 31.1.2018 asti.
Pääsihteeri päätti työsopimuksista vastaavana viranomaisena 20.8.2015 päivätyllä kirjeellä hyväksyä osittain kantajan 24.4.2015 tekemän hallinnollisen valituksen. Kantajan siirrosta vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön pääsihteeri totesi, että tämä siirto oli pakostikin väliaikainen ja että sen oli jatkuttava koko hallinnollisen tutkimuksen ajan, joka oli vielä vireillä, ja hylkäsi olennaisilta osin kantajan poistamistoimenpiteen perusteltavuutta tai menettelytapoja vastaan esittämät väitteet (jäljempänä 20.8.2015 tehty päätös).
Sitä vastoin pääsihteeri päätti tässä 20.8.2015 tehdyssä päätöksessä muuttaa 4.2.2015 tehtyä päätöstä siltä osin kuin henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja katsoi siinä virheellisesti, että työsopimuksista vastaava viranomainen oli päättänyt avustamispyyntöön liittyvän menettelyn. Hän täsmensi, että tämä avustamispyyntö johtaisi myöhemmin henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtajan lopulliseen päätökseen ja että tämän vuoksi, toisin kuin kantaja väitti, mitään implisiittistä päätöstä avustamispyynnön hylkäämisestä ei ollut tehty 11.4.2015, minkä vuoksi hallinnollinen valitus oli tältä osin jätettävä tutkimatta.
Kantaja täydensi hallinnollista valitustaan 10.9.2015 päivätyllä kirjeellä uutena tosiseikkana pitämänsä 20.8.2015 päivätyn kirjeen sisällön osalta. Hän vetosi työsopimuksensa uusimatta jättämistä koskevaa päätöstä vastaan työsopimuksista vastaavan viranomaisen ilmeiseen arviointivirheeseen sen yksikön yksilöimisessä, jossa kantajan oli katsottava työskentelevän, ja siten työsopimuksista vastaavan viranomaisen ilmeiseen arviointivirheeseen niistä tarpeista, joita oli tarkasteltava arvioitaessa yksikön edun kannalta, oliko hänen työsopimuksensa tarkoituksenmukaista uusia vai ei. Kantaja totesi, että kun otetaan huomioon hänen vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön poistamistoimenpiteenä toteutetun siirtonsa väliaikaisuus, työsopimuksista vastaava viranomainen ei voinut ottaa tämän yksikön tarpeita huomioon tehdäkseen päätöksen olla uusimatta hänen työsopimustaan. Työsopimuksista vastaavan viranomaisen olisi pitänyt ottaa huomioon ainoastaan hänen alkuperäisen yksikkönsä eli audiovisuaaliyksikön tai yleisemmin mediaosaston tarpeet.
Pääsihteeri päätti työsopimuksista vastaavana viranomaisena 7.12.2015 tekemällään päätöksellä (jäljempänä hallinnollista valitusta koskeva päätös) ratkaista kantajan 22.7.2015 tekemän hallinnollisen valituksen, sellaisena kuin sitä täydennettiin 10.9.2015, ja katsoi, että asianomaiselle vastainen toimi oli tässä tapauksessa työsopimuksista vastaavan viranomaisen implisiittinen päätös olla uusimatta kantajan työsopimusta.
Pääsihteeri vahvisti, että päätös olla uusimatta kantajan työsopimusta on perusteltu ja myönsi hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä, että kantajan esimies oli ilmoittanut kantajalle, että tämän työsopimus uusittaisiin 31.12.2015 asti. Näissä olosuhteissa pääsihteeri päätti ottaen huomioon myös asianomaisen urakehityksen toimielimessä, että hänelle maksetaan 22000 euroa, joka vastasi palkkaa, jonka hän olisi saanut, jos hän olisi pysynyt palveluksessa kyseiseen päivämäärään saakka.
Näin ollen pääsihteeri ilmoitti kantajalle, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei voinut tarjota hänelle muuta toimea 31.12.2015 jälkeen. Tältä osin hän totesi, että mahdollisuus palkata kantaja audiovisuaaliyksikköön ei tullut enää kysymykseen, koska tällä välin tehtävät, joihin hänet oli alun perin palkattu, oli päätetty antaa virkamiehen hoidettavaksi ja koska kantajan erityisen profiilin ja hänen hoitamiensa tehtävien vuoksi viestinnän pääosaston ei ollut mahdollista tarjota hänelle muuta hänen pätevyyttään vastaavaa toimea 31.12.2015 jälkeen.
Henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja ilmoitti 8.12.2015 päivätyllä kirjeellä kantajalle aikovansa katsoa hänen avustamispyyntönsä perusteettomaksi erityisesti neuvoa-antavan komitean kuultua audiovisuaaliyksikön päällikköä ja 14 muuta virkamiestä ja toimihenkilöä.
Kantajan asiamies pyysi 18.2.2016 päivätyllä kirjeellä pääsihteeriltä täsmennyksiä tarjotusta ”22000 euron suuruisesta korvauksesta, joka vastaa palkkaa, jonka [kantaja] olisi saanut 1.6.2015–31.12.2015”, erityisesti siitä, oliko tällä määrällä vaikutusta asianomaisen henkilön oikeuteen saada palvelussuhteen ehdoissa säädetty työttömyyskorvaus kokonaisuudessaan.
Työsopimuksista vastaava viranomainen maksoi 16.4.2016 kantajan pankkitilille 22000 euroa.
Työsopimuksista vastaava viranomainen päätti 3.6.2016 tekemällään päätöksellä hylätä avustamispyynnön, ja kantaja ilmoitti vastauksessaan tekevänsä tästä päätöksestä hallinnollisen valituksen.
Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti esillä olevan kanteen virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 14.3.2016 saapuneella kannekirjelmällä, joka kirjattiin alun perin numerolla F‑14/16.
Euroopan unionin ja sen henkilöstön välisten riitojen ratkaisemista ensimmäisenä oikeusasteena koskevan toimivallan siirtämisestä unionin yleiselle tuomioistuimelle 6.7.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2016/1192 (
EUVL 2016, L 200, s. 137
) 3 artiklan nojalla esillä oleva asia siirrettiin unionin yleiseen tuomioistuimeen, ja sen käsittelyä jatkettiin unionin yleisessä tuomioistuimessa siitä, mihin käsittely oli edennyt 31.8.2016, ja siitä lähtien noudatettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestystä. Tämä asia kirjattiin siten numerolla T‑584/16 ja jaettiin ensimmäiselle jaostolle.
Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksensä 55 artiklan nojalla hyväksymän toisen kirjeenvaihdon jälkeen asian käsittelyn kirjallinen vaihe päätettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen nojalla.
Koska asianosaiset eivät olleet pyytäneet työjärjestyksen 106 artiklan 1 kohdan nojalla asianosaisten kuulemiseksi pidettävää istuntoa, unionin yleinen tuomioistuin päätti ratkaista kanteen ilman asian käsittelyn suullista vaihetta, koska se katsoi, että sillä on asian asiakirja-aineiston perusteella riittävät tiedot.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa 28.5.2015 tehdyn päätöksen
—
tarvittaessa kumoaa 31.5.2015 tehdyn implisiittisen päätöksen, jolla työsopimuksista vastaava viranomainen kieltäytyi uusimasta hänen työsopimustaan, ja tarvittaessa kumoaa hallinnollista valitusta koskevan päätöksen
—
velvoittaa parlamentin maksamaan henkisestä kärsimyksestä vahingonkorvausta, jonka kohtuulliseksi määräksi on vahvistettava 115000 euroa
—
velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen perusteettomana
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kanteen kohde ja oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn sääntöjenmukaisuus
Kantaja viittaa kolmessa vaatimuksessaan peräjälkeen 28.5.2015 tehtyyn päätökseen, työsopimuksista vastaavan viranomaisen implisiittiseen päätökseen, jonka hän katsoo syntyneen työsopimuksensa päättymispäivänä eli 31.5.2015 ja jolla tämä viranomainen päätti olla uusimatta kyseistä työsopimusta, sekä hallinnollista valitusta koskevaan päätökseen.
Riidanalaisen alkuperäisen päätöksen yksilöinti
Aluksi on todettava, että tilanteessa, jossa väliaikaisen toimihenkilön työsopimus voidaan uusia, työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös olla uusimatta kyseistä sopimusta tässä tarkoituksessa säädetyn erityisen menettelyn päätteeksi (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2005, Smit v. Europol,
T‑143/03
,
EU:T:2005:71
,
–
kohta) tai vastauksena asianomaisen henkilön henkilöstösäännöissä tarkoitettuna henkilönä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla esittämään vaatimukseen (ks. vastaavasti tuomio 14.9.2006, komissio v. Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
kohta) on kyseisestä työsopimuksesta erillinen asianomaiselle vastainen toimi, josta voidaan tehdä hallinnollinen valitus tai nostaa kanne SEUT 270 artiklan nojalla henkilöstösäännöissä asetetuissa määräajoissa (tuomio15.10.2008, Potamianos v. komissio,
T‑160/04
,
EU:T:2008:438
,
kohta, pysytetty muutoksenhaussa määräyksellä 23.10.2009, komissio v. Potamianos ja Potamianos v. komissio,
C‑561/08 P ja C‑4/09 P
,
EU:C:2009:656
,
kohta).
Esillä olevassa asiassa työsopimuksen uusimispyyntöä on pidettävä työsopimuksista vastaavalle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla osoitettuna vaatimuksena, kuten kantaja täsmensi kyseisessä pyynnössä. Tässä pyynnössä kantaja selitti syyt, joiden vuoksi hän katsoi, että on hänen oman etunsa ja yksikön edun mukaista, että hänen työsopimuksensa uusitaan sen päättymispäivän eli 31.5.2015 jälkeen.
Tältä osin on todettava, että vaikka uusimispyyntö on lähetetty viestikopiona pääsihteerille, siihen on annettu vastaus eli 28.5.2015 tehty päätös, jota ei muodollisesti ole laatinut henkilö, jolla olisi oikeus toimia tällä toimivallan alalla työsopimuksista vastaavan viranomaisen puolesta. Tämä vastaus annettiin nimittäin viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön päällikön nimissä.
Kun otetaan kuitenkin huomioon työsopimuksista vastaavana viranomaisena ”valtuutuksen nojalla” toimineelta, henkilöstöasioiden pääosaston henkilöstöresurssien kehittämisen osaston sopimussuhteisten toimihenkilöiden rekrytointiyksikön päälliköltä peräisin olevan, 14.7.2015 päivätyn kirjeen sisältö, ilmenee, että laatiessaan vastauksen 28.5.2015 lähettämässään sähköpostiviestissä viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön päällikkö toimi yhteisymmärryksessä työsopimuksista vastaavan viranomaisen kanssa ja joka tapauksessa kyseisen virkamiehen pätevyys huomioon ottaen kantaja saattoi kohtuudella katsoa, että tämä 28.5.2015 lähetetty vastaus uusimispyyntöön oli peräisin työsopimuksista vastaavalta viranomaiselta ja oli siten tämän viranomaisen päätös (ks. vastaavasti tuomio 19.1.1984, Erdini v. neuvosto,
65/83
,
EU:C:1984:24
,
kohta; tuomio 30.6.1993, Devillez ym. v. parlamentti,
T‑46/90
,
EU:T:1993:54
,
kohta ja tuomio 28.6.2006, Le Maire v. komissio,
F‑27/05
,
EU:F:2006:56
,
kohta).
Näin ollen 28.5.2015 tehty päätös oli työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös olla uusimatta kantajan työsopimusta, ja se oli asianomaiselle vastainen päätös, josta tämä saattoi tehdä hallinnollisen valituksen ja esittää ensimmäisen kumoamisvaatimuksensa.
Toinen kumoamisvaatimus koskee kuitenkin samansisältöistä implisiittistä päätöstä, joka on kantajan mukaan syntynyt hänen työsopimuksensa päättymispäivänä eli 31.5.2015. Pääsihteeri viittaa tähän päätökseen hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä katsoessaan, että hänen käsiteltäväkseen oli saatettu oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa tällaisen implisiittisen päätöksen laillisuus.
Koska työsopimuksista vastaavalla viranomaisella ei ole henkilöstösääntöjen perusteella velvollisuutta käyttää palvelussuhteen ehdoissa säädettyä mahdollisuutta jatkaa toimihenkilön työsopimusta tai ilmoittaa asianomaiselle tietyssä määräajassa aikomuksestaan tältä osin, työsopimuksista vastaavan viranomaisen ei voida katsoa työsopimuksen päättymispäivänä tehneen implisiittistä päätöstä luopua tästä mahdollisuudesta. Juuri tästä syystä unionin tuomioistuimet ovat katsoneet, että kirje, jossa ainoastaan muistutetaan työntekijää sopimuksen päättymispäivää koskevista sopimusmääräyksistä ja johon ei sisälly mainittuihin sopimusmääräyksiin nähden mitään uutta seikkaa, ei ole asianomaiselle vastainen toimi (ks. vastaavasti tuomio 9.7.1987, Castagnoli v. komissio,
329/85
,
EU:C:1987:352
,
ja
kohta; tuomio 14.9.2006, komissio v. Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
–
kohta ja määräys 2.2.2001, Vakalopoulou v. komissio,
T‑97/00
,
EU:T:2001:38
,
kohta).
Jotta työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätöksen työsopimuksen uusimisesta voitaisiin katsoa syntyneen, edellytetään, että se on seurausta työsopimuksista vastaavan viranomaisen suorittamasta uudelleen tarkastelusta yksikön edun ja asianomaisen edun kannalta ja että työsopimuksista vastaava viranomainen on tehnyt uuden arvioinnin suhteessa alkuperäisen sopimuksen ehtoihin, joissa jo määrättiin sopimuksen päättymispäivä (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2013, Solberg v. OEDT,
F‑124/12
,
EU:F:2013:157
,
,
ja
kohta).
Tällainen päätös tehtiin kuitenkin nimenomaisesti 28.5.2015 vastauksena uusimispyyntöön. Toisin kuin pääsihteeri totesi hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä, jossa selitetään kantajan esittämä kumoamisvaatimus tällaisesta toimesta, työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole 28.5.2015 tehdyn päätöksen jälkeen tehnyt mitään implisiittistä päätöstä hänen työsopimuksensa uusimisesta sen päättymisen jälkeen.
Näin ollen toisella kumoamisvaatimuksella ei ole kohdetta, ja se on siten jätettävä tutkimatta.
Edellä esitetyn perusteella työsopimuksista vastaavan viranomaisen alkuperäinen toimi, jonka kumoamista kantaja vaatii, on tässä tapauksessa 28.5.2015 tehty päätös, joka sisältyy 28.5.2015 lähetettyyn sähköpostiviestiin, sellaisena kuin se vahvistettiin 14.7.2015 tehdyllä päätöksellä (jäljempänä näistä yhdessä käytetään nimitystä riidanalainen alkuperäinen päätös).
Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn sääntöjenmukaisuus
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleisessä tuomioistuimessa SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan nojalla nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää sitä, että asiaa on käsitelty sääntöjen mukaisessa oikeudenkäyntiä edeltävässä hallinnollisessa menettelyssä siinä asetettuja määräaikoja noudattaen (tuomio 6.7.2004, Huygens v. komissio,
T‑281/01
,
EU:T:2004:207
,
kohta; tuomio 9.1.2007, Van Neyghem v. alueiden komitea,
T‑288/04
,
EU:T:2007:1
,
kohta ja määräys 14.1.2014, Lebedef v. komissio,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
,
kohta).
Tältä osin on huomattava, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyt valituksen tekemisen ja kanteen nostamisen määräajat ovat ehdottomia, eivätkä asianosaiset tai tuomioistuin, jonka on tarvittaessa viran puolesta tutkittava, onko niitä noudatettu, voi päättää niistä vapaasti. Nämä määräajat vastaavat oikeusvarmuuden vaatimusta ja tarvetta välttää kaikkea syrjintää ja mielivaltaista kohtelua oikeudenkäytössä (tuomio 7.7.1971, Müllers v. TSK,
79/70
,
EU:C:1971:79
,
kohta ja määräys 22.4.2015, ED v. ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
,
kohta).
Sillä, että toimielin tai laitos on hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä vastannut – kuten tässä tapauksessa – aineellisiin väitteisiin käsittelemättä mahdollisuutta, että nämä väitteet on esitetty liian myöhään tehdyssä valituksessa, joka on siten jätettävä tutkimatta, tai että se on nimenomaisesti ilmoittanut asianomaiselle, että tällä on mahdollisuus nostaa kanne tuomioistuimessa, ei ole vaikutusta unionin yleisen tuomioistuimen arviointiin tästä päätöksestä myöhemmin nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisesta. Tällaisten seikkojen seurauksena ei nimittäin voi olla, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyistä pakottavista määräajoista poiketaan, eikä siitä ainakaan voi seurata, että unionin yleinen tuomioistuin vapautetaan sillä olevasta velvollisuudesta valvoa, että henkilöstösääntöjen mukaisia määräaikoja on noudatettu (ks. vastaavasti tuomio 18.3.1997, Rasmussen v. komissio,
T‑35/96
,
EU:T:1997:36
,
kohta; määräys 15.1.2009, Braun-Neumann v. parlamentti,
T‑306/08 P
,
EU:T:2009:6
,
kohta ja määräys 20.3.2014, Michel v. komissio,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
,
kohta).
Esillä olevassa asiassa unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kantaja on tehnyt 22.7.2015 hallinnollisen valituksen riidanalaisesta alkuperäisestä päätöksestä henkilöstösäännöissä asetetussa kolmen kuukauden määräajassa. Hän on kuitenkin halunnut täydentää tätä valitusta esittämällä 10.9.2015 päivätyssä kirjeessä, jota on pidetty täydentävänä valituksena, uusia väitteitä siihen 20.8.2015 päivättyyn kirjeeseen nähden, jolla pääsihteeri oli tällä välin ratkaissut hänen 24.4.2015 siirtopäätöksestä tekemänsä toisen valituksen sekä muuttanut 4.2.2015 tehtyä päätöstä siltä osin kuin tässä viimeksi mainitussa päätöksessä pääjohtaja oli virheellisesti katsonut avustamispyyntöä koskevan menettelyn päättyneen.
Tältä osin 14.7.2015 päivätyn kirjeen, jolla työsopimuksista vastaava viranomainen vahvisti 28.5.2015 tehdyn päätöksen, vaikutuksena ei varmasti ole ollut se, että hallinnollisen valituksen tekemiselle asetettu kolmen kuukauden määräaika tästä viimeksi mainitusta päätöksestä alkaisi uudelleen, vaikka tällä kirjeellä työsopimuksista vastaavalla viranomaisella on voinut olla tilaisuus täydentää kyseisen päätöksen perusteluja (ks. vastaavasti määräys 22.4.2015, ED v. ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
,
–
kohta). On kuitenkin otettava huomioon, että kuten kantaja väittää, 20.8.2015 päivätty kirje oli uusi seikka ja että joka tapauksessa hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä, joka tehtiin henkilöstösäännöissä vastauksen antamiselle asetetun neljän kuukauden määräajan jälkeen mutta SEUT 270 artiklassa tarkoitetussa kanteen nostamisen määräajassa, työsopimuksista vastaava viranomainen on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetussa tilanteessa ottanut huomioon kantajan 10.9.2015 päivätyssä kirjeessä esittämät täydentävät perustelut.
Näin ollen on katsottava, että oikeudenkäyntiä edeltävä menettely on ollut sääntöjenmukainen.
Vaatimus hallinnollista valitusta koskevan päätöksen kumoamisesta
Tarkasteltaessa vaatimusta hallinnollista valitusta koskevan päätöksen kumoamisesta on huomattava, että unionin henkilöstöasioihin sovellettavan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu hallinnollinen valitus ja sen nimenomainen tai implisiittinen hylkääminen kuuluvat olennaisena osana monitahoiseen menettelyyn ja ovat vain edellytys sille, että asia voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikka kanne koskee muodollisesti hallinnollisen valituksen hylkäämistä, se vaikuttaa näin ollen siten, että asianomaiselle vastainen toimi, josta hallinnollinen valitus oli tehty, saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi (tuomio 17.1.1989, Vainker v. parlamentti,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
ja
kohta), paitsi jos hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen ulottuvuus poikkeaa kyseisen valituksen kohteena olleen toimen ulottuvuudesta (tuomio 25.10.2006, Staboli v. komissio,
T‑281/04
,
EU:T:2006:334
,
kohta).
Nimenomainen päätös, jolla hallinnollinen valitus on hylätty, ei voi sen sisältö huomioon ottaen olla kantajan riitauttaman toimen vahvistava päätös. Näin on silloin, kun päätöksessä, jolla valitus hylätään, kantajan tilanne tutkitaan uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä. Näissä tapauksissa valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi, jonka tuomioistuin ottaa huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta tai jota se pitää asianomaiselle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun toimen (ks. tuomio 21.9.2011, Adjemian ym. v. komissio,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska asianomaisen on henkilöstösääntöjen tai palvelussuhteen ehtojen järjestelmässä tehtävä hallinnollinen valitus päätöksestä, jonka hän riitauttaa, ja nostettava kanne päätöksestä, jossa valitus on hylätty, unionin tuomioistuin on katsonut, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi siitä riippumatta, kohdistuuko se pelkästään valituksen kohteena olleeseen päätökseen vai valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätökseen vai molempiin yhdessä, kunhan valitus on tehty ja kanne nostettu henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetyissä määräajoissa (tuomio 26.1.1989, Koutchoumoff v. komissio,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
kohta). Prosessiekonomian periaatteen mukaan tuomioistuin voi kuitenkin päättää, ettei vaatimuksista, jotka kohdistuvat valituksen hylkäämisestä tehtyyn päätöksen, ole aihetta lausua erikseen, jos se toteaa, että näillä vaatimuksilla ei ole itsenäistä sisältöä ja että ne tosiasiallisesti vastaavat vaatimuksia, jotka kohdistuivat päätökseen, josta hallinnollinen valitus oli tehty (ks. vastaavasti tuomio 17.1.1989, Vainker v. parlamentti,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
ja
kohta).
Esillä olevassa asiassa hallinnollista valitusta koskevan päätöksen sanamuodosta ilmenee, että pääsihteeri on paitsi vahvistanut riidanalaisen alkuperäisen päätöksen perusteltavuuden, myös päättänyt vapaaehtoisesti, että kantajalle maksetaan 22000 euroa ja myöntänyt, että kantajalle oli syntynyt perusteltu luottamus hänen esimiehensä vakuutettua hänelle joulukuussa 2014, että hänen työsopimuksensa uusittaisiin 31.12.2015 asti. Lisäksi hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä, jonka ratkaisusisältö on riidanalaiseen alkuperäiseen päätökseen nähden itsenäinen, täsmennetään syyt, joiden vuoksi työsopimuksista vastaava viranomainen ei voinut 7.12.2015 tarjota kantajalle työtä 31.12.2015 jälkeen.
Näissä olosuhteissa on ratkaistava yhdessä toisaalta riidanalaista alkuperäistä päätöstä koskeva kumoamisvaatimus siltä osin kuin tässä päätöksessä kieltäydytään uusimasta kantajan työsopimusta 31.5.2015 jälkeen, kun otetaan huomioon hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä esitetyt perustelut, ja toisaalta tätä viimeksi mainittua päätöstä koskeva kumoamisvaatimus siltä osin kuin työsopimuksista vastaava viranomainen päätti siinä olla jatkamatta kantajan työsopimusta 31.12.2015 jälkeen.
Parlamentin esittämä oikeudenkäyntiväite
Parlamentti väittää vastineessaan, että kantajalla ei ole oikeussuojan tarvetta riidanalaisen alkuperäisen päätöksen kumoamiseen sen vuoksi, että kantajan vaatimukset hyväksyttiin oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä siltä osin kuin on kyse hänen työsopimuksen uusimista koskevasta vaatimuksestaan, sillä hän sai työsopimuksista vastaavalta viranomaiselta palvelussuhteen ehdoissa säädetyn työttömyyskorvauksen lisäksi 22000 euroa, joka vastasi palkkaa, joka hänelle olisi maksettu, jos hänen työsopimustaan olisi jatkettu ajanjaksolle 1.4.–31.1.2015. Parlamentin mukaan se, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaisi riidanalaisen alkuperäisen päätöksen, ei itsessään voisi johtaa siihen, että kantaja otettaisiin takaisin tehtäviinsä parlamentissa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos kantajalla on intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi. Tällainen intressi edellyttää, että toimen kumoamisella saattaa itsessään olla oikeudellisia seurauksia asianomaiselle tai että toisin sanoen kanteen lopputuloksesta voi ollen olla hyötyä sen nostajalle (ks. määräys 22.4.2015, ED v. ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten kantaja aivan oikein huomauttaa, hän pyysi uusimispyynnössä työsopimuksensa jatkamista 31.5.2015 jälkeen viittaamatta yksinomaan sen jatkamiseen 31.12.2015 asti. Tältä osin hän totesi jopa erityisesti, että hänen mielestään hänen työsopimuksensa voitiin uusia 31.1.2018 asti.
Riippumatta siitä, että kantajalle maksettiin 22000 euroa muun muassa mutta ei yksinomaan korvauksena palkasta, joka hänelle olisi maksettu, jos olisi pysynyt palveluksessa 31.12.2015 asti, kantajalla säilyy oikeussuojan tarve jo siitä syystä, että hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä työsopimuksista vastaava viranomainen totesi, ettei se voinut tarjota hänelle työsopimusta 31.12.2015 jälkeen.
Parlamentin väite, jonka mukaan riidanalaisen alkuperäisen päätöksen kumoamisen tapauksessa kantajaa ei kuitenkaan otettaisi takaisin tehtäviinsä, ei riitä osoittamaan, ettei kantajalla ole intressiä saada riidanalaista alkuperäistä päätöstä ja hallinnollista valitusta koskevaa päätöstä kumotuksi. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimielimen, jonka toimen jokin unionin tuomioistuimista kumoaa, on sille SEUT 266 artiklassa asetettua velvollisuutta noudattaakseen määritettävä kumoamistuomion täytäntöön panemisen edellyttämät toimenpiteet käyttämällä tätä koskevaa harkintavaltaansa niin, että se noudattaa sekä täytäntöön pantavana olevan tuomion tuomiolauselmaa ja perusteluja että sovellettavia unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä (ks. vastaavasti tuomio 9.8.1994, parlamentti v. Meskens,
C‑412/92 P
,
EU:C:1994:308
,
ja
kohta; tuomio 8.10.1992, Meskens v. parlamentti,
T‑84/91
,
EU:T:1992:103
,
kohta ja tuomio 6.10.2015, CH v. parlamentti,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
kohta).
Toisin kuin parlamentti näyttää katsovan, kantaja ei ole vaatimuksissaan muodollisesti pyytänyt, että hänet otettaisiin takaisiin aikaisempiin tehtäviinsä. Jos riidanalainen alkuperäinen päätös ja hallinnollista valitusta koskeva päätös kumottaisiin, työsopimuksista vastaava viranomainen ei kuitenkaan olisi välttämättä velvollinen ottamaan kantajaa takaisin palvelukseen unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun täytäntöönpanotoimena.
Tällaisessa tilanteessa olisi yksinomaan toimielimen tehtävänä SEUT 266 artiklan nojalla määrittää vaaditut toimenpiteet, jotka voivat muodostua kantajan ottamisesta takaisin parlamentin yksikköön tai päätöksen olla uusimatta hänen työsopimustaan 31.12.2015 jälkeen vahvistamisesta muilla perusteilla taikka kantajalle myönnettävästä kohtuullisesta taloudellisesta korvauksesta mahdollisessa sovintomenettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 5.2.2016, GV v. SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen parlamentin esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
Vaatimus riidanalaisen alkuperäisen päätöksen ja hallinnollista valitusta koskevan päätöksen kumoamisesta
Riidanalaisen alkuperäisen päätöksen ja hallinnollista valitusta koskevan päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi kantaja vetoaa neljään kanneperusteeseen, jotka koskevat
—
ensinnäkin harkintavallan väärinkäyttöä sekä palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdan, henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohdan ja perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan rikkomista
—
toiseksi perusoikeuskirjan 30 artiklan rikkomista
—
kolmanneksi ilmeistä arviointivirhettä ja huolenpitovelvollisuuden noudattamatta jättämistä
—
neljänneksi perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan rikkomista, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä, puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja oikeuden tulla kuulluksi loukkaamista.
Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäisen kanneperusteensa tueksi kantaja vetoaa siihen, että kun otetaan huomioon työsopimuksista vastaavan viranomaisen riidanalaisessa alkuperäisessä päätöksessä ja hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä esittämät ristiriitaiset perusteet päätökselle olla uusimatta hänen työsopimustaan, työsopimuksista vastaava viranomainen on käyttänyt väärin harkintavaltaansa. Todellinen peruste tälle päätökselle olla enää käyttämättä hänen palvelujaan yli 13 vuoden suoran tai välillisen yhteistyön jälkeen audiovisuaaliyksikön Newsdesk Hotlinessa on se, että kantaja teki avustamispyynnön. Riidanalainen alkuperäinen päätös on siten kantajan mukaan hänen osaltaan toteutettu vastatoimi.
Kantajan mukaan tämän osoittaa se, että vaikka työsopimuksista vastaava viranomainen oli uusinut jatkuvasti hänen työsopimuksensa vuodesta 2005 ja vaikka hänelle oli ilmoitettu joulukuussa 2014, että hänen työsopimuksensa uusittaisiin 31.12.2015 asti, työsopimuksista vastaava viranomainen päätti poistamistoimenpiteenä siirtää hänet vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön lyhennetyksi kolmen kuukauden ajaksi ja sen jälkeen kahden kuukauden ajaksi. Vaikka hänelle oli ilmoitettu 4.3.2015, että tämän yksikön tarpeet olivat kasvavat, työsopimuksista vastaava viranomainen esitti lopulta verukkeena perustellakseen viimeksi tekemänsä päätöksen olla uusimatta hänen työsopimustaan, että kyseisellä yksiköllä oli todellisuudessa ollut vain ajoittaista tarvetta vahvistukselle 40-vuotisjuhlansa järjestämiseksi ja että tämän jälkeen sillä ei ollut enää tällaista tarvetta. Kantaja väittää kuitenkin, ettei hän tiennyt tämän yksittäisen tapahtuman olleen perusteena hänen ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimuksensa viimeiselle uusimiselle vain kahdeksi kuukaudeksi.
Siirtopäätöstä varten kyseinen yksikönpäällikkö ei ollut kuullut mediaosaston johtajaa tiedustellakseen tämän osaston tarpeita kantajan pätevyyden kannalta.
Kantaja kyseenalaistaa myös viestinnän pääosaston päätöksen uskoa hänen tehtävänsä virkamiehelle, jonka valinta voi selittyä työsopimuksista vastaavan viranomaisen pyrkimyksellä ”päästä” hänestä tarkoituksella ”eroon”.
Kantajan mukaan riidanalaista alkuperäistä päätöstä ja hallinnollista valitusta koskevaa päätöstä ei ole tehty yksikön edun vuoksi eikä niitä tehtäessä ole otettu tai ole otettu riittävästi huomioon kantajan etua. Kantajan mukaan tällä loukataan hänen perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan mukaista oikeuttaan siihen, että hänen asiansa käsitellään oikeudenmukaisesti ja puolueettomasti. Koska nämä päätökset ovat kantajan mukaan todellisuudessa työsopimuksista vastaavan viranomaisen vastatoimia avustamispyynnön esittämiselle, hän väittää, että ne on tehty henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohdan vastaisesti. Koska työsopimuksista vastaavalla viranomaisella oli palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdan nojalla mahdollisuus jatkaa kantajan työsopimusta 31.1.2018 asti, työsopimuksista vastaavan viranomaisen tästä mahdollisuudesta luopuminen hänen tapauksessaan merkitsee niin ikään tämän säännöksen noudattamatta jättämistä.
Parlamentti vaatii ensimmäisen kanneperusteen hylkäämistä perusteettomana ja vetoaa siihen, että mikään ei tue kantajan väitettä, jonka mukaan päätöksellä olla uusimatta hänen työsopimuksensa oli tarkoitus vahingoittaa häntä tai sen perusteena halu kostaa avustamispyynnön esittäminen. Väite palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan, jonka perusteella kantajan mukaan hänen työsopimuksensa voitaisiin uusia 31.1.2018 asti, noudattamatta jättämisestä on parlamentin mukaan tehoton erityisesti 21.5.2014 annettuun tuomioon komissio v. Macchia (
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
,
kohta) perustuvan oikeuskäytännön perusteella.
Parlamentti korostaa, että vaikka ehdotus työsopimuksen uusimisesta kolmeksi kuukaudeksi ajalle 1.1.–31.3.2015 tehtiin yksikönpäällikön, jota hän syyttää työpaikkakiusaamisesta, aloitteesta, ehdotuksen sen jatkamisesta kahdella kuukaudella 31.5.2015 asti teki taas vierailuohjelmista vastaavan yksikön päällikkö, samoin kuin päätöksen olla pyytämättä henkilöstöasioiden pääosastoa uusimasta enää kantajan työsopimusta yksikön tarpeiden vuoksi. Parlamentti kiistää joka tapauksessa sen, että työsopimuksista vastaava viranomainen olisi esittänyt kantajalle ristiriitaisia perusteita tukeakseen päätöstään olla uusimatta hänen työsopimustaan, ja katsoo sen noudattaneen huolenpitovelvollisuutta erityisesti sen vuoksi, että se on uusinut kantajan työsopimuksen myös avustamispyynnön esittämisen jälkeen ja että lisäksi hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä se päätti myöntää hänelle vapaaehtoisesti korvauksen myöntäen, että hänelle oli voinut syntyä perusteltu luottamus työsopimuksensa jatkamiseen 31.12.2015 asti.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseessä on harkintavallan väärinkäyttö, joka vaikuttaa työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen toteuttaman toimen laillisuusolettamaan, ainoastaan, jos tämän viranomaisen osoitetaan riidanalaisen toimen antaessaan tavoitelleen muuta kuin kyseessä olevalla lainsäädännöllä tavoiteltua päämäärää tai jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että kyseessä oleva toimi on tehty muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2006, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin,
T‑171/05
,
EU:T:2006:288
,
kohta; määräys 22.10.2015, Macchia v. komissio,
T‑80/15 P
,
EU:T:2015:845
,
kohta ja tuomio 26.3.2015, CW v. parlamentti,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajan väite hänen esimiehensä harjoittamasta työpaikkakiusaamisesta ei riitä osoittamaan, että kaikki työsopimuksista vastaavan viranomaisen toimet erityisesti hallinnollisen tutkimuksen aikana olisivat lainvastaisia. Lisäksi edellytetään, että asianomainen henkilö osoittaa työpaikkakiusaamista merkitsevien tekojen vaikuttaneen riidanalaisen toimen sisältöön (ks. vastaavasti tuomio 24.2.2010, Menghi v. ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
,
kohta; tuomio 26.3.2015, CW v. parlamentti,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
,
kohta ja tuomio 12.5.2016, FS v. CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
kohta), sillä tällaisessa tapauksessa tämä merkitsisi sitä, että työsopimuksista vastaava viranomainen olisi korkeassa hierarkkisessa asemassa olevien virkamiestensä ja toimihenkilöidensä välityksellä käyttänyt valtaansa tavoitellakseen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan, jonka mukaan ”virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä”, kannalta lainvastaista päämäärää.
Esillä olevassa asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee, että syy, jonka vuoksi kantajan työsopimusta on jatkettu vain kolmen kuukauden ajaksi, eli 1.1.–31.3.2015, eikä vuodeksi, kuten muun muassa yksikönpäällikkö oli ilmoittanut kantajalle, ei voi kohtuudella saati objektiivisesti liittyä tämän yksikönpäällikön tai yleisemmin työsopimuksista vastaavan viranomaisen tekemään odottamattomaan päätökseen kantajan avustamispyynnön esittämisen seurauksena.
Vaikka yksikönpäällikkö ilmoitti 26.11.2014 lähettämässään sähköpostiviestissä kantajalle, joka oli tuolloin sairauslomalla, sekä kahdelle muulle sopimussuhteiselle toimihenkilölle, että heidän työsopimuksensa uusittaisiin kokonaiseksi vuodeksi ja että hän yrittäisi toimivaltuuksiensa rajoissa saada mahdollisuuksien mukaan heidän työsuhteensa uusituiksi yksikössään aiempaa pidemmäksi ajaksi, hän viittasi kuitenkin erityisesti budjetista johtuviin vaikeuksiin, jotka koskivat heidän työsuhteittensa pysyvyyttä sekä heidän tehtäviään jatkossa.
Tämän jälkeen toimitettiin 10.12.2014 lähetetty sähköpostiviesti, josta tuolloin sairauslomalla olleen kantajan voidaan olettaa saaneen tiedon erityisesti sen vuoksi, että hän käytti sairausloman aikana työsähköpostiaan (ks. vastaavasti määräys 14.1.2014, Lebedef v. komissio,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
,
ja
kohta). Tässä sähköpostiviestissä, joka oli lähetetty kantajan avustamispyynnön esittämistä edeltävänä päivänä, selitettiin selvästi asianomaiselle henkilölle objektiivinen syy, jonka vuoksi hänen työsopimuksensa uusittaisiin vain kolmen kuukauden ajaksi eikä vuodeksi, kuten yksikönpäällikkö ja yksi kollegoista olivat saattanut ilmoittaa hänelle. Syynä oli se, että hän ei ollut CAST-valintamenettelyssä menestynyt hakija ja että sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunnan oli näin ollen tutkittava hänen henkilökansionsa tammikuun 2015 kuluessa, jotta hänen työsopimuksensa jatkamista voitaisiin harkita kyseisen kolmen kuukauden ajanjakson jälkeen. Kantaja ei siten voi kohtuudella väittää, että työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös jatkaa hänen työsopimustaan vain kolmella kuukaudella liittyisi avustamispyyntöön, joka tässä tapauksessa tehtiin seuraavana päivänä siitä, kun kantaja oli vastaanottanut työsopimuksista vastaavalta viranomaiselta tiedon työsopimuksensa uusimisesta lyhennetyksi ajaksi ja tämän päätöksen syistä.
Sen jälkeen, kun kantaja oli poistamistoimenpiteenä siirretty vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön, 2.3.2015 päivätystä lomakkeesta, jota viestinnän pääosaston johtaja on täydentänyt, ilmenee, että ehdotus kantajan työsopimuksen jatkamisesta kahdella ylimääräisellä kuukaudella eli 1.4.–31.5.2015 oli laadittu sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintalautakunnan 25.2.2015 pitämässään kokouksessa antaman myönteisen lausunnon jälkeen, jolloin kantajan nimi oli jo täytynyt merkitä 2.3.2015 päivätyssä lomakkeessa tarkoitettuun ja tämän tuomion 19 kohdassa mainittuun luetteloon.
Tältä osin 2.3.2015 päivätyssä lomakkeessa todetaan, että pyydetty työsopimuksen jatkaminen oli perusteltua tarpeella vahvistaa vierailuohjelmista vastaavaa yksikköä ”ohjelman 40 vuoden olemassaoloa koskevien juhlallisuuksien seurauksena kasvavan työmäärän vuoksi, sillä tästä lukien [vuoden 2015] toukokuun loppuun saakka järjestetään monia eri tapahtumia”. Kantaja kuitenkin kiistää saaneensa tietää tästä perusteesta, joka oli ohjannut hänen viimeistä työsopimuksensa jatkamista.
Tässä tilanteessa kantaja ei kiistä 4.2.2015 käytyä keskustelua. Viestinnän pääosaston resurssiosaston henkilöstöyksikön päällikkö totesi 28.5.2015 lähettämässään sähköpostiviestissä – kantajan kiistämättä sitä oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa tai oikeudenkäyntimenettelyssä – selittäneensä hänelle tässä 4.2.2015 käydyssä keskustelussa, että hänen siirtämisekseen poistamistoimenpiteenä työsopimuksista vastaavan viranomaisen valinta kohdistui viestinnän pääosastolla vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön, koska tämä yksikkö tarvitsi vahvistusta tähän 40-vuotisjuhlaan, joka oli määrä järjestää 26.5.2015.
Näiden seikkojen vuoksi kantaja ei voi liioin väittää, että päätöksellään jatkaa hänen työsopimustaan vain kahdeksi ylimääräiseksi kuukaudeksi, 1.4.–31.5.2015, työsopimuksista vastaavalla viranomaisella ei ollut muuta tarkoitusta kuin rangaista häntä avustamispyynnön esittämisestä.
Sikäli kuin kantaja pyrkii ensimmäisellä kanneperusteellaan kyseenalaistamaan sen työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätöksen laillisuuden, jolla se päätti jatkaa hänen työsopimustaan vain ajanjaksoksi 1.4.–31.5.2015 tai jatkaa sitä yksinomaan vierailuohjelmista vastaavan yksikön tarpeiden vuoksi eikä audiovisuaaliyksikön, johon hänet oli alun perin palkattu, tarpeiden vuoksi, on todettava, että riippumatta siitä, että kantaja on allekirjoittanut 27.3.2015 kyseisen lisäsopimuksen, hän ei ole riitauttanut tätä päätöstä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla tehdyllä hallinnollisella valituksella. Näin ollen hän ei voi tässä kanteessa riitauttaa tämän lopulliseksi tulleen päätöksen laillisuutta.
Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kantajan esille tuomia seikkoja siitä, että vierailuohjelmasta vastaava yksikkö ei ole laatinut ehdotusta hänen työsopimuksensa uusimiseksi henkilöstöasioiden pääosastolle, ei voida pitää objektiivisina, asiaankuuluvina ja yhtäpitävinä seikkoina, jotka osoittaisivat, että työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös olla uusimatta hänen työsopimustaan 31.5.2015 jälkeen olisi tehty muiden kuin tämän viranomaisen esittämien päämäärien saavuttamiseksi, sillä asiakirja-aineiston perusteella tämä päätös on tehty sen vuoksi, ettei viestinnän pääosaston resurssiosasto ollut tehnyt uutta pyyntöä kyseisestä työsopimuksesta jonkin tähän pääosastoon kuuluvan yksikön esittämän pyynnön perusteella.
Sen osalta, että työsopimuksista vastaava viranomainen päätti sen jälkeen, kun kantaja oli siirretty vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön, antaa kantajan aikaisemmin audiovisuaaliyksikössä hoitamat tehtävät virkamiehille, mikä vei perusteet myöhemmältä työsopimuksen uusimiselta tässä yksikössä, vaikka kantaja oli työskennellyt siinä vuodesta 2003, on todettava, että toimielinten vakinaiset virat täytetään lähtökohtaisesti virkamiehillä ja että toimihenkilöt voivat hoitaa näitä virkoja siis vain poikkeuksellisesti (tuomio 21.9.2011, Adjemian ym. v. komissio,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
kohta). Hallinnolla on toisaalta laaja harkintavalta sen organisoidessa ja järjestellessä yksikkönsä, ja se voi päättää, että tehtävät, joita ei ole selvästi yksilöity tai jotka ovat muuttuneet ajan myötä ja jotka oli aikaisemmin annettu ylimääräisten sopimussuhteisten toimihenkilöiden hoidettaviksi, mahdollisesti virkamiesten tai väliaikaisten toimihenkilöiden sijasta, kuuluvat vastedes vakinaisille viroille.
Unionin toimielimillä ja virastoilla on vapaus järjestellä hallinnolliset yksikkönsä, kunhan ne ottavat huomioon joukon avaintekijöitä, kuten niille uskottujen tehtävien luonteen ja laajuuden ja talousarvion antamat mahdollisuudet (tuomio 17.12.1981, Bellardi-Ricci ym. v. komissio,
178/80
,
EU:C:1981:310
,
kohta; tuomio 25.9.1991, Sebastiani v. parlamentti,
T‑163/89
,
EU:T:1991:49
,
kohta ja tuomio 9.2.1994, Lacruz Bassols v. yhteisöjen tuomioistuin,
T‑109/92
,
EU:T:1994:16
,
kohta). Tämä vapaus merkitsee sitä, että toimielimillä on töiden organisoinnin tehokkuuden lisäämiseksi tai unionin poliittisten tahojen asettamiin tointen lakkauttamista koskeviin budjettivelvoitteisiin vastaamiseksi vapaus vähentää virkoja ja muuttaa tehtävien jakautumista sekä valta osoittaa toiselle toimenhaltijalle ne tehtävät, joita aiemmin hoiti lakkautetun toimen haltija, ilman että toimen vähentämisen edellytyksenä välttämättä olisi se, että hoidattavaksi annetut työt tekisi pienempi työntekijämäärä kuin ennen uudelleenorganisointia. Lisäksi on niin, ettei toimen lakkauttaminen välttämättä merkitse sitä, ettei niitä tehtäviä, joita toimeen kuului, enää olisi (ks. tuomio 11.7.1997, Cesaratto v. parlamentti,
T‑108/96
,
EU:T:1997:115
,
–
kohta ja tuomio 10.9.2014, Tzikas v. AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Työsopimuksista vastaava viranomainen saattoi siten tässä tapauksessa vapaasti päättää antaa vastedes virkamiesten hoidettavaksi tehtävät, joita kantaja ja yksi hänen kollegansa olivat aikaisemmin hoitaneet ylimääräisinä sopimussuhteisina toimihenkilöinä. Siltä osin kuin yksikönpäällikkö oli 26.11.2014 eli ennen avustamispyynnön esittämistä lähettämässään sähköpostiviestissä jo ilmoittanut kantajalle sekä kahdelle tämän sopimussuhteisena toimihenkilönä työskentelevälle kollegalle Newsdesk Hotlinen odotettavissa olevasta uudelleenorganisoinnista, joka liittyi hallintovirkamiesten tehtäväryhmään (AD) kuuluvan virkamiehen tuloon, kantaja ei voi kohtuudella väittää, että työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös rekrytoida virkamies tehtäviin, joita hän hoiti aikaisemmin audiovisuaaliyksikössä, olisi todiste tai edes objektiivinen ja asiaankuuluva seikka, joka osoittaisi, että häntä haluttiin rangaista avustamispyynnön esittämisestä. Tämä päätös vastasi objektiivisesti pyrkimykseen rationalisoida sen yksiköitä ja panna täytäntöön työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätös antaa suurempi painoarvo Newsdesk Hotlinelle ottamalla tällä alalla palvelukseen virkamiehiä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että kantaja ei ole esittänyt objektiivisia, asiaankuuluvia ja yhtäpitäviä seikkoja harkintavallan väärinkäyttöä koskevan väitteensä tueksi.
Samoista syistä kantaja ei voi myöskään väittää, että työsopimuksista vastaava viranomainen olisi riidanalaisella alkuperäisellä päätöksellä ja hallinnollista valitusta koskevalla päätöksellä jättänyt noudattamatta henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi ja esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä, tai että työsopimuksista vastaava viranomainen ei olisi käsitellyt hänen asiaansa perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan mukaisesti puolueettomasti, oikeudenmukaisesti ja kohtuullisessa ajassa.
Kantajan väitteestä, jonka mukaan palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohtaa ei ole noudatettu, on todettava, että sellaisena kuin se oli sovellettavissa 1.5.2004 alkaen, siinä säädettiin ”3 b artiklassa tarkoitettujen [ylimääräisten] sopimussuhteisten toimihenkilöiden osalta”, että ”tosiasiallinen palvelussuhde toimielimessä, mukaan luettuna työsopimuksen jatkaminen, voi kestää enintään kolme vuotta”, ja että sellaisena kuin sitä sovelletaan henkilöstösääntöjen ja palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 1023/2013 (
EUVL 2013, L 287, s. 15
) voimaantulon seurauksena, tämä kesto on kuusi vuotta. Vaikka tässä säännöksessä säädetään työsuhteen enimmäiskestosta tässä toimihenkilöiden ryhmässä, siinä ei kuitenkaan velvoiteta työsopimuksista vastaavaa viranomaista ottamaan tähän toimihenkilöiden ryhmään kuuluvaa toimihenkilöä palvelukseen tietyksi vähimmäisajaksi.
Näin ollen se, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole riidanalaisella alkuperäisellä päätöksellä ja hallinnollisesta valituksesta tehdyllä päätöksellä käyttänyt loppuun kantajan työsuhteen enimmäisaikaa ylimääräisenä sopimussuhteisena toimihenkilönä, ei selvästi merkitse palvelussuhteen ehtojen 88 artiklan b alakohdan rikkomista.
Kantaja ei voi vedota osoituksena harkintavallan väärinkäytöstä siihen, että hänen mukaansa työsopimuksista vastaava viranomainen on ”odottamatta” muuttanut suhtautumistaan häneen avustamispyynnön esittämisen seurauksena, sillä se on aina ”6.1.2003 alkaen systemaattisesti löytänyt ratkaisun voidakseen pitää hänet toimessaan”. Se, että työsopimuksista vastaava viranomainen on voinut palkata kantajan, joka ei ole EPSO:n järjestämissä yleisissä kilpailussa saati parlamentin sisäisessä kilpailussa menestynyt hakija, peräkkäisillä työsopimuksilla eri toimihenkilöryhmissä hoitamaan olennaisesti samoja tehtäviä, ei mitenkään velvoittanut työsopimuksista vastaavaa viranomaista vakinaistamaan asianomaisen henkilön työsuhdetta, sillä ylimääräisten sopimussuhteisten toimihenkilöiden palvelussopimusten pääasiallinen tunnuspiirre on niiden ajallinen epävarmuus, mikä vastaa näiden sopimusten nimenomaista tarkoitusta, joka on sellaisten tehtävien, jotka ovat epävarmoja joko luonnostaan tai sen vuoksi, ettei viralla ole vakinaista haltijaa, täyttäminen tilapäisellä henkilöstöllä (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2011, Adjemian ym. v. komissio,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
kohta), eivätkä määräaikaisen sopimuksen perusteella unionin palvelukseen otetut toimihenkilöt voi olla tietämättä sitä, että tämä sopimus ei anna heille taetta työpaikasta (ks. vastaavasti tuomio 4.12.2013, ETF v. Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
,
kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste
Kantaja katsoo, että hänen irtisanomisensa ilmentää työsopimuksista vastaavan viranomaisen harkintavallan väärinkäyttöä ja että kyseessä on perusteeton irtisanominen, josta on päätetty noudattamatta perusoikeuskirjan 30 artiklaa, jonka mukaan ”jokaisella työntekijällä on oikeus suojaan perusteettomalta irtisanomiselta unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti”. Kantaja arvostelee myös sitä, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole ottanut kantaa tähän väitteeseen hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä, minkä vuoksi ”riidanalaiset päätökset on kumottava”.
Parlamentti katsoo, että toinen kanneperuste on tehoton, sillä kantajan työsopimus on päättynyt sopimuksessa määrättynä päivänä eikä työsopimuksista vastaava viranomainen ole siten irtisanonut sitä.
Tältä osin on todettava, että kantajan esittämässä toisessa kanneperusteessa oletetaan ilmeisen virheellisesti, että työsopimuksista vastaava viranomainen olisi tässä tapauksessa tehnyt irtisanomispäätöksen palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan b kohdan ii alakohdan tai näiden ehtojen 49 artiklan nojalla, vaikka kantajan työsopimus on päättynyt palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan b kohdan i alakohdan nojalla, jota sovelletaan näiden ehtojen 119 artiklan nojalla ylimääräisiin sopimussuhteisiin toimihenkilöihin, eli ”työsopimuksessa mainittuna päivänä”.
Näin ollen toinen kanneperuste on joka tapauksessa hylättävä selvästi perusteettomana.
Kolmas kanneperuste
Kantaja vetoaa kolmannen kanneperusteensa tueksi siihen, että alkuperäisessä riidanalaisessa päätöksessä ja hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä on ilmeinen arviointivirhe. Tämä voidaan hänen mielestään todeta jo pelkästään siitä, että työsopimuksista vastaava viranomainen on esittänyt ristiriitaiset perusteet päätökselleen olla uusimatta hänen työsopimustaan, mikä osoittaa, että työsopimuksista vastaavan viranomaisen esittämät syyt eivät ole uskottavia. Kantaja väittää myös, että työsopimuksista vastaava viranomainen on laiminlyönyt huolenpitovelvollisuutensa.
Parlamentti vaatii kolmannen kanneperusteen hylkäämistä ja selittää työsopimuksista vastaavan viranomaisen päättäneen organisoida uudelleen audiovisuaaliyksikön jo vuonna 2009, sillä tässä yksikössä, josta oli tullut erittäin operatiivinen ja jolla oli merkittävä budjetti, oli hyvin monia sopimussuhteisia toimihenkilöitä. Näin ollen järjestettiin useita kilpailuja ja valintamenettelyjä, joiden avulla useimmat tässä yksikössä tehtäviä hoitavat toimihenkilöt saivat virkamiehen aseman. Kantaja ei kuitenkaan menestynyt näissä valintamenettelyissä, eikä häntä olisi voitu rekrytoida virkamiehen virkaan tässä yksikössä.
Uusimispyynnöstä parlamentti väittää, että työsopimuksista vastaava viranomainen on tutkinut sen niin huolellisesti kuin mahdollista, mutta sillä ei ollut yhtään vapaata toimea, jonka avulla kantajan ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimusta olisi voinut jatkaa. Parlamentti pitää tästä osoituksena sitä, että kantajan työsopimuksen päättymispäivän 31.5.2015 jälkeen mediaosastolle on palkattu vain yksi ylimääräinen sopimussuhteinen toimihenkilö, 3.8.2015–2.2.2016, mediaosaston Europarl TV ‑yksikön työntekijän sijaisuuden varmistamiseksi. Tämän toimihenkilön rekrytointipyyntöä laadittaessa 15.4.2015 kantaja, joka tosin oli kyseisen toimihenkilön tavoin CAST-valintaluettelossa, ei ollut käytettävissä, koska hän oli edelleen sairauslomalla, joka oli alkanut vuoden 2014 syyskuun lopulla. Parlamentti täsmentää, että audiovisuaaliyksikössä on enää yksi ylimääräinen sopimussuhteinen toimihenkilö, tehtäväryhmässä IV, sen jälkeen kun työsopimuksen voimassaoloaikana tämän saman tehtäväryhmän toinen sopimussuhteinen toimihenkilö siirrettiin tästä yksiköstä Europarl TV ‑yksikköön. Parlamentti huomauttaa, että audiovisuaaliyksikön Newsdesk Hotline ‑ryhmän koordinoinnista vastaa vastedes virkamies, että juoksevat tehtävät, joista kantaja huolehti aikoinaan, on annettu virkamiehelle, ja että kolmas virkamies on rekrytoitu täydentämään tätä ryhmää. Vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön puolestaan ei ole palkattu yhtään ylimääräistä sopimussuhteista toimihenkilöä 31.5.2015 jälkeen. Nämä selitykset osoittavat parlamentin mukaan, ettei kantajan työsopimusta ollut mitenkään mahdollista jatkaa kahdessa edellä mainitussa yksikössä tai yleisemmin mediaosastolla.
Heti alkuun on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väliaikaisen toimihenkilön työsopimuksen uusiminen on pelkkä toimivaltaisen viranomaisen, eli tässä tapauksessa työsopimuksista vastaavan viranomaisen harkintavaltaan jätetty mahdollisuus.
Toimielimillä on laaja harkintavalta niiden organisoidessa yksikkönsä niille uskottujen tehtävien mukaan ja niiden määrätessä toimielimen käytettävissä näitä tehtäviä varten oleva henkilöstö asemapaikkoihin, mutta tämän asemapaikkoihin määräämisen on tapahduttava yksikön edun mukaisesti. Lisäksi toimivaltaisen viranomaisen on ottaessaan kantaa toimihenkilön asemaan, otettava huomioon kaikki sen päätökseen vaikuttavat seikat, eli paitsi yksikön etu, myös asianomaisen toimihenkilön etu. Tämä johtuu hallinnon huolenpitovelvollisuudesta, joka heijastaa henkilöstösäännöissä ja analogisesti palvelussuhteen ehdoissa luotua vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa julkisen viranomaisen ja sen työntekijöiden välisissä suhteissa (ks. tuomio 24.11.2015, komissio v. D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Palvelussuhteen ehdoissa ei siten aseteta hallinnolle velvollisuutta tutkia etukäteen mahdollisuutta järjestää väliaikaiselle toimihenkilölle uutta tehtävää muussa yksikössä kuin siinä, johon hänet oli palkattu, ei tilanteessa, jossa toistaiseksi voimassa oleva työsopimus on irtisanottu (ks. vastaavasti tuomio 4.12.2013, ETF v. Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
,
kohta ja tuomio 4.12.2013, ETF v. Michel,
T‑108/11 P
,
EU:T:2013:625
,
kohta), eikä liioin tilanteessa, jossa määräaikaista työsopimusta ei ole uusittu (ks. vastaavasti tuomio 21.5.2014, komissio v. Macchia,
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
,
kohta). Vastaavasti tällaista velvollisuutta ei ole kantajan kaltaisten sopimussuhteisten toimihenkilöiden osalta, joita ei ole palkattu hoitamaan asianomaista toimielintä koskevan talousarvion pääluokan liitteenä olevassa kyseisen toimielimen henkilöstötaulukossa esitettyä toimea. Sitä vastoin hallinnon on tämän viimeksi mainitun toimihenkilöiden ryhmän osalta silloinkin, kun he eivät hoida tähän taulukkoon sisältyvää toimea, otettava toimihenkilön esittämää työsopimuksen uusimispyyntöä käsitellessään huomioon kaikki päätökseensä vaikuttavat seikat, toisin sanoen paitsi yksikön etu, myös erityisesti asianomaisen toimihenkilön etu (tuomio 24.11.2015, komissio v. D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
,
kohta).
Esillä olevan asian erityisissä olosuhteissa, joissa työsopimuksista vastaava viranomainen on noudattaakseen huolenpitovelvollisuuttaan henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla päättänyt siirtää kantajan toiseen yksikköön kuin siihen, johon hänet oli palkattu, tämän viranomaisen oli uusimispyyntöä tutkiessaan huolenpitovelvollisuuden nojalla arvioitava, kun otetaan huomioon kantajan ilmaisema toive työsuhteensa pysyvyydestä, huolimatta siitä, että tosiasiassa hän oli ollut sairauslomalla lokakuusta 2014 lähtien, edellyttikö yksikön etu sekä yksikössä, johon hänet oli alun perin palkattu, että yksikössä, johon hänet oli siirretty, sellaisen toimihenkilön palvelukseen ottamista, jolla on kantajan profiili.
Kun otetaan huomioon toimielimille tässä yhteydessä annettu laaja harkintavalta, tuomioistuimen suorittama valvonta rajoittuu siihen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä tai ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (ks. tuomio 24.11.2015, komissio v. D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Esillä olevassa asiassa asiakirja-aineistosta ilmenee selvästi, että työsopimuksista vastaava viranomainen on riidanalaisen alkuperäisen päätöksen vaiheessa ottanut huomioon sekä yksikön edun suhteessa vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön että kantajan edun, sellaisena kuin se on ilmaistu uusimispyynnössä. Se on kuitenkin päätynyt katsomaan, ettei se voinut tarjota kantajalle tämän työsuhteen jatkamista ylimääräisenä sopimussuhteisena toimihenkilönä riippumatta siitä, että hänen nimensä oli sopimussuhteisten toimihenkilöiden valintaluettelossa.
Työsopimuksista vastaavan viranomaisen toteamukseen, jonka mukaan vierailuohjelmista vastaavassa yksikössä ei tarvittu enää hallinnollista vahvistusta tämän yksikön 40-vuotisjuhlallisuuksien järjestämisen jälkeen, ei liity minkäänlaista ilmeistä arviointivirhettä parlamentin esittämien väitteiden ja asiakirjojen perusteella. Se, että henkilöstöasioiden pääosaston pääjohtaja on 4.3.2015 lähettämässään sähköpostiviestissä viitannut tämän yksikön kasvaviin tarpeisiin kyseisenä ajankohtana, ei mitenkään kyseenalaista tätä toteamusta. Tämä viittaus kasvaviin tarpeisiin voitiin ymmärtää suhteessa 40-vuotispäivään liittyviin tarpeisiin. On joka tapauksessa selvää, ettei työsopimuksista vastaava viranomainen ole palkannut yhtään ylimääräistä sopimussuhteista toimihenkilöä työskentelemään vierailuohjelmasta vastaavassa yksikössä kantajan työsopimuksen päättymispäivän jälkeen, mikä vahvistaa sen, että vaikka tarpeet olisivat olleet kasvavia, ne olivat todellisuudessa vain ajoittain kasvavia, eivätkä ne mitenkään oikeuttaneet toimihenkilön palvelukseen ottamista 31.5.2015 jälkeen.
Kun otetaan huomioon erityisesti virkamiesten ja muiden toimihenkilöiden rekrytointia koskevista sisäisistä säännöistä 3.5.2004 tehdyn parlamentin puhemiehistön päätöksen (jäljempänä sisäiset rekrytointisäännöt) 11 artiklan 2 kohta, jonka mukaan ylimääräiset sopimussuhteiset toimihenkilöt rekrytoidaan palvelussuhteen ehtojen 3 b artiklan mukaisesti palvelun jatkuvuuden varmistamiseksi, työsopimuksista vastaava viranomainen saattoi katsoa, että tämän 40-vuotispäivän jälkeen sen ei ollut enää tarpeen rekrytoida tämänkaltaisia toimihenkilöitä vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön eikä varsinkaan turvautua sellaisen toimihenkilön palveluihin, jolla on kantajan ammattiprofiili.
Yksikön edun huomioon ottamisesta suhteessa audiovisuaaliyksikköön asiakirja-aineistosta ilmenee, että kuten kantaja väittää, työsopimuksista vastaava viranomainen ei ollut tutkinut tämän yksikön tarpeita muodostaessaan kantansa riidanalaisessa alkuperäisessä päätöksessä, sillä 28.5. ja 14.7.2015 oli olemassa epäily siitä, että kantaja oli yrittänyt 24.4.2015 tekemänsä hallinnollisen valituksen yhteydessä saada muutetuksi yksikön, jota oli pidettävä yksikkönä, johon kantaja oli todellisuudessa palkattu. Tämän viimeksi mainitun yksikön oli kuitenkin oltava yksikkö, jonka aloitteesta kantajan työsopimuksen mahdollinen uusimispyyntö oli tehtävä viestinnän pääosaston resurssiosastolle, joka saattoi sitten pyytää tällaista uusimista työsopimuksista vastaavana viranomaisena toimivalta henkilöstöasioiden pääosastolta.
Pääsihteeri poisti kuitenkin 20.8.2015 antamassaan vastauksessa kantajan 24.4.2015 tekemään hallinnolliseen valitukseen tämän epäselvyyden ja vahvisti, että kantajan siirto vierailuohjelmista vastaavaan yksikköön oli väliaikainen. Kantaja kiisti 10.9.2015 tekemässään täydentävässä valituksessa sen, ettei yksiköllä olisi intressiä uusia hänen työsopimustaan audiovisuaaliyksiköllä, johon hänet oli katsottava määrätyn työsopimuksista vastaavan viranomaisen vastauksena avustamispyyntöön aloittaman hallinnollisen menettelyn ajaksi, olleiden tarpeiden vuoksi.
Tehdäkseen hallinnollista valitusta koskevan päätöksen työsopimuksista vastaava viranomainen tutki vastauksena 10.9.2015 tehdyssä täydentävässä valituksessa esitettyihin väitteisiin yksikön etua audiovisuaaliyksikön tarpeiden kannalta. Se päätyi kuitenkin katsomaan, että huolimatta kantajan intressistä saada työsopimustaan jatketuksi tällä yksiköllä ei ollut tarpeita, jotka olisivat oikeuttaneet tämän työsuhteen tällaisen jatkamisen tässä yksikössä eikä liioin yleisemmin viestinnän pääosastolla. Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan yksikön etua ei ole otettu huomioon, on hylättävä perusteettomana.
Tältä osin on vielä täsmennettävä, että toisin kuin kantaja väittää, kun kyse on työsopimuksen uusimatta jättämistä koskevasta päätöksestä, työsopimuksista vastaava viranomainen voi muuttaa tai täydentää tällaisen päätöksen perusteluja hallinnollisen valituksen yhteydessä, kuten se on tässä tapauksessa tehnyt (ks. vastaavasti tuomio 21.5.2014, Mocová v. komissio,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
–
kohta ja tuomio 10.9.2014, Tzikas v. AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
,
kohta). Toimielimen lopullinen kanta vahvistetaan nimittäin ajankohtana, jona hallinnollista valitusta koskeva vastaus annetaan, ja tässä vaiheessa on arvioitava, onko työsopimuksista vastaava viranomainen noudattanut huolenpitovelvollisuutta sekä alkuperäisen päätöksen että hallinnolliseen valitukseen annetun vastauksen perusteluissa (ks. vastaavasti tuomio 17.1.2017, LP v. Europol,
T‑719/15
P, ei julkaistu,
EU:T:2017:7
,
kohta).
Kantaja väittää vielä vastauskirjelmässään, että esillä olevassa asiassa parlamentti on vastineessaan ”käynyt yksitellen läpi eri yksiköt – Europarl TV ‑yksikön, audiovisuaaliyksikön, Hotline Newsdesk ‑ryhmän – [joiden osalta työsopimuksista vastaavalta viranomaiselta] on tiedusteltu mahdollisuutta uusia kantajan työsopimus”, jotta riidanalaiselle alkuperäiselle päätökselle ja hallinnollista valitusta koskevalle päätökselle esitettäisiin ”in tempore suspecto” uudet perustelut. Tällaiset perustelut on kantajan mielestä jätettävä tutkimatta.
Tältä osin on todettava, että vaikka SEUT 270 artiklan nojalla nostettujen kanteiden yhteydessä perustelujen täydellistä puuttumista ei voida korvata kanteen nostamisen jälkeen esitetyillä selityksillä, sillä tässä vaiheessa tällaiset selitykset eivät enää täytä tehtäväänsä (ks. vastaavasti tuomio 26.11.1981, Michel v. parlamentti,
195/80
,
EU:C:1981:284
,
kohta; tuomio 9.12.1993, parlamentti v. Volger,
C‑115/92 P
,
EU:C:1993:922
,
kohta ja tuomio 23.2.1994, Coussios v. komissio,
T‑18/92 ja T‑68/92
,
EU:T:1994:19
,
–
kohta), sama ei koske työsopimuksista vastaavan viranomaisen tai vastaajana olevan toimielimen nimittävän viranomaisen antaman riidanalaisen toimen perustelujen riittämättömyyttä.
Tässä viimeksi mainitussa tapauksessa vastaajana oleva toimielin voi oikeudenkäynnin kuluessa esittää lisätäsmennyksiä, joiden avulla perustelujen puuttumista koskeva kanneperuste menettää kohteensa (ks. vastaavasti tuomio 30.5.1984, Picciolo v. parlamentti,
111/83
,
EU:C:1984:200
,
kohta; tuomio 8.3.1988, Sergio ym. v. komissio,
64/86, 71/86–73/86 ja 78/86
,
EU:C:1988:119
,
kohta ja tuomio 30.11.1993, Perakis v. parlamentti,
T‑78/92
,
EU:T:1993:107
,
kohta). Tällaisessa tilanteessa vastaajana olevalla toimielimellä ei kuitenkaan ole oikeutta korvata riidanalaisen toimen alkuperäisiä perusteluja täysin uusilla perusteluilla (ks. vastaavasti tuomio 7.2.1990, Culin v. komissio,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
,
kohta ja tuomio 6.11.1997, Berlingieri Vinzek v. komissio,
T‑71/96
,
EU:T:1997:170
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tässä tapauksessa, että työsopimuksista vastaava viranomainen on hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä nimenomaisesti todennut, että ”mahdollisuus palkata [kantaja] uudelleen audiovisuaaliyksikköön ei ollut enää ajateltavissa, koska tällä välin tehtävät, joihin hänet oli palkattu, oli päätetty antaa virkamiehen hoidettavaksi” ja että [kantajan] erityisen profiilin ja hoitamien tehtävien vuoksi viestinnän pääosaston ei ollut mahdollista tarjota hänelle muuta hänen pätevyyttään vastaavaa toimea 31.12.2015 jälkeen”.
Parlamentin oikeudenkäynnin kuluessa esittämät tiedot, jotka koskevat viestinnän pääosastoon kuuluvien mediaosaston ja kansalaissuhteiden osaston eri yksiköitä, joiden osalta työsopimuksista vastaava viranomainen oli tutkinut mahdollisuutta uusia kantajan työsopimus, ovat vain tämän tuomion 132 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettuja lisätäsmennyksiä, sillä nämä tiedot, sikäli kuin ne koskevat hallinnollista valitusta koskevaa päätöstä edeltäviä tai sen kanssa samanaikaisia seikkoja, ovat tältä osin laillisuusperiaatteen mukaisia (tuomio 21.5.2014, Mocová v. komissio,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
,
kohta). On nimittäin selvää, että sekä hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä että oikeudenkäynnin aikana työsopimuksista vastaavan viranomaisen hyväksymä peruste, johon parlamentti on vedonnut, kantajan työsopimuksen uusimatta jättämiselle 31.12.2015 jälkeen liittyi siihen, että viestinnän pääosastolla ei ollut käytettävissä toimia, jotka olisivat kantajan profiili huomioon ottaen mahdollistaneet tällaisen uusimisen.
On myös todettava, että tämän tuomion 119 ja 120 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella työsopimuksista vastaavalla viranomaisella ei ollut huolenpitovelvollisuutensa nojalla velvollisuutta tutkia mahdollisuutta jatkaa kantajan työsopimusta siten, että hänet määrättäisiin muihin yksiköihin kuin audiovisuaaliyksikköön ja vierailuohjelmasta vastaavaan yksikköön, sillä tällaisella toimenpiteellä olisi varmistettu kantajalle oikeus etusijaan, joka on olemassa vain virkamiesten hyväksi, ja sillä olisi loukattu näiden yksiköiden niiden toimihenkilöiden etuja, jotka haluavat uusia omat työsopimuksensa näissä yksiköissä, tai kyseisissä yksiköissä avoimia virkoja varten aloitettujen valintamenettelyjen hakijoiden etuja (ks. vastaavasti tuomio 4.12.2013, ETF v. Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
,
kohta). Esillä olevassa asiassa työsopimuksista vastaava viranomainen, joka on mennyt pidemmälle kuin mitä huolenpitovelvollisuus edellyttää, on hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä tutkinut koko viestinnän pääosastolla avoimia virkoja mutta päätynyt katsomaan, ettei yksikään sopiva tehtävä mahdollistanut tällaista työsopimuksen uusimista 31.12.2015 jälkeen.
Tähän toteamukseen ei liity minkäänlaista ilmeistä arviointivirhettä.
Kantaja hoiti ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön toimea päivänä, jona päätös hänen työsopimuksensa uusimatta jättämisestä tehtiin. Kuten yksikönpäällikkö totesi 26.11.2014 lähettämässään sähköpostiviestissä, audiovisuaaliyksikköä oltiin organisoimassa uudelleen, kuten parlamentin toimittamat tiedot osoittavat, jotta työsopimuksista vastaava viranomainen voisi antaa aiemmin kantajan hoitamat tehtävät virkamiehille, mikä kuului edellä todetulla tavalla sen laajaan harkintavaltaan yksikköjensä järjestämisessä. Tästä syystä se saattoi täyttää ensisijaisesti avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa AST/157554 tarkoitetun viran siirtämällä hallintoavustajien tehtäväryhmään kuuluvan virkamiehen toisiin tehtäviin, eikä kantajalla ollut tätä asemaa. Parlamentin toimittamat tiedot osoittavat, että mediaosastolle oli vuonna 2016 palkattu vain yksi ylimääräinen sopimussuhteinen toimihenkilö kantajan lähdön jälkeen. Kyseessä oli toimihenkilö, joka oli rekrytoitu äitiyslomalla olevan henkilön sijaiseksi 3.8.2015–2.2.2016. Tämä toimihenkilö oli palkattu työskentelemään Europarl TV ‑yksikössä, joka on audiovisuaaliyksiköstä ja vierailuohjelmasta vastaavasta yksilöstä erillinen, ja hänen rekrytointipäivänään kantaja ei ollut käytettävissä tähän sijaisuuteen, sillä hän oli itse sairauslomalla, eikä mikään viittaa siihen, että hänen profiilinsa olisi ollut tätä sijaisuutta varten sopiva.
Kantaja valittaa vielä sitä, että hänen esittämistään pyynnöistä huolimatta parlamentissa järjestetyt sisäiset kilpailut koskivat vain ”hyvin erityisiä ja teknisiä – – arkistonhoitajien, leikkaajien, graafikkojen tai tuottajien [profiileja]”. On kuitenkin huomattava, että henkilöstösääntöjen 27 artiklan nojalla ”palvelukseen ottaessa on tarkoitus varmistaa, että toimielin saa palvelukseensa mahdollisimman päteviä, tehokkaita ja ehdottoman luotettavia virkamiehiä, joiden palvelukseen ottaminen tapahtuu unionin jäsenvaltioiden kansalaisten joukosta maatieteellisesti mahdollisimman laajalta alueelta”. Näin ollen yksikään toimihenkilö ei voi vaatia profiiliaan vastaavan kilpailun järjestämistä, sillä sisäisten rekrytointisääntöjen 4 artiklan 3 kohdasta riippumatta toimielin ei voi helpottaa toimihenkilöidensä pääsyä virkamiehen asemaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaisella tavalla.
Kantaja vetoaa vielä siihen, että hän on viime kädessä hoitanut samoja tehtäviä lähes 13 vuoden ajan eri asemissa ja että näin ollen työsopimuksista vastaavan viranomaisen oli huolenpitovelvollisuuden nojalla jatkettava hänen viimeisintä työsopimustaan.
Tältä osin on huomattava, että kun kantaja työskenteli parlamentille palveluja tuottavassa yhtiössä, työsopimuksista vastaava viranomainen ehdotti hänelle, että hänet otettaisiin suoraan palvelukseen sopimussuhteiseksi toimihenkilöksi 1.4.2005 alkaen, ja että 1.2.2006 alkaen hän sai väliaikaisen toimihenkilön toimen. Tämä väliaikaisen toimihenkilön työsopimus päättyi palvelussuhteen ehtojen 8 artiklan toisen kohdan nojalla tällaisen toimihenkilön työsuhteen kuuden vuoden enimmäisajan päättyessä, eikä tällä palvelukseen ottamisella, joka toteutettiin poikkeuksena periaatteesta, jonka mukaan vakinaiset virat täytetään nimittämällä niihin virkamies, voinut olla muuta tarkoitusta kuin audiovisuaaliyksikön tarpeiden täyttäminen (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2011, Adjemian ym. v. komissio,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
,
kohta).
Työsopimuksista vastaava viranomainen huolehti väliaikaisen toimihenkilön työsuhteen kuuden vuoden enimmäisajan päätyttyä siitä, että kantaja voi jatkaa sen palveluksessa, tässä tapauksessa ylimääräisenä sopimussuhteisena toimihenkilönä, vaikka kantaja vetoaa nyt siihen, että hänelle oli poikkeuksetta annettu samat tehtävät sekä väliaikaisena toimihenkilönä että ylimääräisenä toimihenkilönä ja ylimääräisenä sopimussuhteisena toimihenkilönä, mikä viime kädessä saattaa kyseenalaiseksi sen, onko työsopimuksista vastaavan viranomaisen ollut perusteltua turvautua mihinkään näistä toimihenkilöiden ryhmistä.
Työsopimuksista vastaava viranomainen on päättänyt myöntää kantajalle vapaaehtoisesti korvauksen, jonka suuruus on 22000 euroa.
Kaikki nämä seikat osoittavat työsopimuksista vastaavan viranomaisen huolehtineen asianomaisesta henkilöstä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella työsopimuksista vastaava viranomainen on ilmeistä arviointivirhettä tekemättä ja huolenpitovelvollisuuttaan laiminlyömättä voinut katsoa tässä tapauksessa, että se ei voinut uusia kantajan työsopimusta ainakaan 31.12.2015 jälkeen.
Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Neljäs kanneperuste
Neljännen kanneperusteen tueksi kantaja väittää, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole noudattanut perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohtaa ja että se on jättänyt kuulematta häntä ennen riidanalaisen alkuperäisen päätöksen tekemistä. Jos häntä olisi kuultu, hän olisi voinut vedota siihen, että vierailuohjelmasta vastaavan yksikön tarpeet olivat kasvavat ja edellyttivät hänen työsopimuksensa jatkamista. Työsopimuksista vastaava viranomainen olisi voinut kuulla tätä yksikköä sen tarpeiden todellisuudesta ja saada selvennystä sen tarpeiden todellisuuden ja riidanalaisen alkuperäisen päätöksen, jossa kyseisten tarpeiden olemassaolo on kiistetty, ilmeisestä ristiriidasta. Kantaja olisi voinut myös kiinnittää työsopimuksista vastaavan viranomaisen huomion siihen, että hän oli 24.4.2015 tehnyt hallinnollisen valituksen siirtopäätöksestä riitauttaakseen kyseisen siirron pysyvyyden, minkä lisäksi hän olisi voinut väittää, että viestinnän pääosaston muilla yksiköillä oli henkilöstötarpeita, erityisesti mediaosastolla ja sen sisällä audiovisuaaliyksiköllä. Neljän avointa virkaa koskevan ilmoituksen julkaiseminen 27.3.–29.5.2015 oli myös seikka, jonka hän olisi voinut esittää työsopimuksista vastaavalle viranomaiselle osoittaakseen kyseisten tarpeiden olemassaolon. Hän olisi myös voinut saada uusimispyynnön tueksi mediaosaston johtajan todistamaan tämän osaston tarpeista.
Sen lisäksi, että riidanalainen alkuperäinen päätös olisi voinut olla erilainen, jos työsopimuksista vastaava viranomainen olisi kuullut häntä etukäteen hänen työsopimuksensa uusimisesta, kantaja väittää, että se, että työsopimuksista vastaava viranomainen on hallinnollista valitusta koskevan päätöksen vaiheessa korvannut alkuperäisen päätöksensä perustelut ensin mainittuihin nähden täysin uusilla ja ristiriitaisilla perusteluilla, vastaa perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä. Sama pätee siihen, että työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole vastannut hänen tiettyihin väitteisiinsä hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä.
Parlamentti vaatii neljännen kanneperusteen hylkäämistä ja tuo esille, että kantaja on voinut tässä tapauksessa ilmaista uusimispyynnössä syyt, jotka oikeuttivat hänen mukaansa hänen työsopimuksensa uusimisen. Työsopimuksista vastaava viranomainen on parlamentin mukaan ottanut asianmukaisesti huomioon kantajan tältä osin esittämät väitteet, erityisesti päättäessään hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä hyväksyä luottamuksensuojan perusteella hänen vaatimuksensa saada työsopimustaan jatketuksi 31.5.2015 asti. Vaikka oletettaisiinkin, että työsopimuksista vastaava viranomainen olisi tässä tapauksessa jättänyt huomiotta kantajan oikeuden tulla kuulluksi, parlamentti katsoo joka tapauksessa, että se olisi tehnyt saman päätöksen olla uusimatta hänen työsopimustaan, jos se olisi kuullut häntä asianmukaisesti. Parlamentti katsoo, että kannekirjelmässä esitetyt väitteet, jotka kantaja olisi voinut esittää ennen riidanalaisen alkuperäisen päätöksen tekemistä, ovat samoja kuin väitteet, jotka kantaja esitti uusimispyynnössä ja 22.7.2015 tekemässään hallinnollisessa valituksessa ja joihin on vastattu sekä riidanalaisessa alkuperäisessä päätöksessä että hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä.
On huomattava, että puolustautumisoikeudet, sellaisina kuin ne on vahvistettu perusoikeuskirjan 41 artiklassa, joka on unionin tuomioistuinten mukaan yleisesti sovellettava (tuomio 11.9.2013, L v. parlamentti,
T‑317/10 P
,
EU:T:2013:413
,
kohta), kattavat – joskin ne ovat laajemmat – kyseisen artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun menettelyllisen oikeuden, jonka mukaan jokaisella on oikeus tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti (tuomio 5.2.2016, GV v. SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
,
kohta).
Kuulluksi tulemista koskeva oikeus, joka on varmistettava silloinkin, kun sovellettavaa lainsäädäntöä ei ole, edellyttää, että asianomaiselle henkilölle annetaan mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa niistä seikoista, joihin voitaisiin vedota häntä vastaan tulevassa päätöksessä (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2015, BP v. FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 12.5.2016, FS v. CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
kohta).
Tältä osin on huomattava, että hallinnon päätös olla käyttämättä mahdollisuutta uusia toimihenkilön määräaikainen työsopimus silloin, kun sillä on tällainen mahdollisuus palvelussuhteen ehtojen nojalla, ei ole muodollisesti päätös, joka on tehty asianomaista henkilöä vastaan aloitetun menettelyn päätteeksi.
Kun toimihenkilö esittää henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla henkilöstösäännöissä tarkoitettuna henkilönä vaatimuksen työsopimuksensa uusimisesta ennen kyseisen työsopimuksen päättymistä (ks. vastaavasti tuomio 14.9.2006, komissio v. Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
kohta) tai kun toimielin määrää sisäisissä säännöissään, että hyvissä ajoin ennen toimihenkilön työsopimuksen päättymistä on aloitettava tämän työsopimuksen uusimista koskeva erityinen menettely, on katsottava, että tällaisen menettelyn päätteeksi tai vastauksena tällaiseen henkilöstösääntöjen mukaiseen vaatimukseen päätöksen asianomaisen henkilön työsopimuksen uusimisesta tekee työsopimuksista vastaava viranomainen ja että siltä osin kuin tämä päätös on asianomaiselle henkilölle vastainen, työsopimuksista vastaavan viranomaisen on täytynyt kuulla tätä henkilöä ennen kyseisen päätöksen tekemistä, minkä lisäksi tämän päätöksen täytyy olla perusteltu, kuten edellytetään henkilöstösääntöjen 25 artiklassa, jota sovelletaan analogisesti ylimääräisiin sopimussuhteisiin toimihenkilöihin palvelussuhteen ehtojen 92 artiklan nojalla.
Tässä tilanteessa, jossa työsopimuksista vastaava viranomainen päättää – siltä osin kuin palvelussuhteen ehdoissa on määrätty tällaisesta mahdollisuudesta – olla käyttämättä palvelussuhteen ehtojen mukaista mahdollisuutta jatkaa toimihenkilön työsopimusta, tällainen työsopimuksen uusimatta jättämistä koskeva päätös voidaan tehdä vasta sen jälkeen kun asianomaiselle henkilölle on annettu mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa, tarvittaessa siten, että työsopimuksista vastaava viranomainen pelkästään ilmoittaa kirjallisen tai suullisen yhteydenpidon, joka voi olla lyhytaikainenkin, kuluessa aikomuksestaan ja syistä olla käyttämättä kyseistä mahdollisuutta (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.12.2008, Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
,
–
kohta; tuomio 3.7.2014, Kamino International Logistics ja Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 ja C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
,
kohta ja tuomio 10.9.2014, Tzikas v. AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
,
kohta). Työsopimuksista vastaavan viranomaisen, jolla on todistustaakka, on aloitettava tämä yhteydenpito (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2007, Marcuccio v. komissio,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
,
kohta; tuomio 3.6.2015, BP v. FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
,
kohta ja tuomio 12.5.2016, FS v. CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
kohta).
Tältä osin on myös katsottu, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen on sitäkin tärkeämpää, kun – kuten tässä tapauksessa – päätös työsopimuksen uusimatta jättämisestä on tehty tilanteessa, jossa henkilösuhteisiin liittyy vaikeuksia (ks. vastaavasti tuomio 3.6.2015, BP v. FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
,
kohta ja tuomio 12.5.2016, FS v. CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
,
kohta), jolloin on kuitenkin huomattava, että sitä, onko oikeutta tulla kuulluksi loukattu, on arvioitava muun muassa tarkastelemalla asiaa koskevia oikeussääntöjä (tuomio 10.9.2013, G. ja R.,
C‑383/13 PPU
,
EU:C:2013:533
,
kohta).
Esillä olevassa asiassa sen jälkeen kun uusimispyyntö tehtiin kuusi arkipäivää ennen työsopimuksen päättymistä 31.5.2015, riippumatta siitä, että hallinnolla oli tältä osin henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan nojalla neljä kuukautta aikaa vastata siihen (ks. vastaavasti tuomio 17.1.2017, LP v. Europol,
T‑719/15
P, ei julkaistu,
EU:T:2017:7
,
kohta) ja että asianomainen henkilö oli tuolloin sairauslomalla, työsopimuksista vastaava viranomainen on voinut antaa vastauksen uusimispyyntöön alle viikossa. Se on kuitenkin muodollisesti jättänyt kuulematta asianomaista tältä osin etukäteen, vaikka perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdasta seuraavien vaatimusten noudattamiseen ei liity mitään erityistä vaikeutta huolelliselle hallinnolle ja vaikka asianomaisen henkilön kuuleminen on vähimmäistae silloin kun hallinto toimii – kuten tässä tapauksessa – alalla, jolla sillä on laaja harkintavalta (ks. vastaavasti tuomio 5.2.2016, GV v. SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
,
kohta). Vastaavasti työsopimuksista vastaava viranomainen ei ole muodollisesti kuullut kantajaa ennen 14.7.2015 tehtyä vahvistavaa päätöstä.
Tästä seuraa, että esillä olevassa tapauksessa työsopimuksista vastaava viranomainen on loukannut kantajan oikeutta tulla kuulluksi ja rikkonut siten perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohtaa.
Oikeuskäytännön mukaan silloin, kun puolustautumisoikeuksia on loukattu, kanneperusteen hyväksyminen edellyttää lisäksi, että menettely olisi voinut ilman tätä sääntöjenvastaisuutta johtaa erilaiseen tulokseen (määräys 14.4.2016, Dalli v. komissio,
C‑394/15
P, ei julkaistu,
EU:C:2016:262
,
kohta; tuomio 6.2.2007, Wunenburger v. komissio,
T‑246/04 ja T‑71/05
,
EU:T:2007:34
,
kohta ja tuomio 18.9.2015, Wahlström v. Frontex,
T‑653/13 P
,
EU:T:2015:652
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kantajan oikeudenkäynnin kuluessa esittämät seikat vastaavat olennaisesti tämän uusimispyynnössä esittämiä seikkoja. Työsopimuksista vastaava viranomainen on ottanut tällaisia seikkoja huomioon, sillä se on juuri vastauksena tähän pyyntöön tehnyt riidanalaisen alkuperäisen päätöksen, eli 28.5.2015 tehdyn päätöksen, sellaisena kuin se on vahvistettu 14.7.2015 tehdyllä päätöksellä.
Nämä samat seikat on toistettu ja niitä on kehitelty hallinnollisessa valituksessa ja täydentävässä valituksessa. Hallinnollista valitusta koskevassa päätöksessä työsopimuksista vastaava viranomainen on vastannut kyseisiin väitteisiin ja pysynyt päätöksessään olla uusimatta kantajan työsopimusta. Neljästä muusta avointa virkaa koskevasta ilmoituksesta, joihin kantaja olisi voinut vedota, jos häntä olisi kuultu, riittää kun todetaan, että ne koskivat hallintovirkamiesten tehtäväryhmän virkoja, jotka on ensisijaisesti täytettävä virkamiehen siirrolla tai nimityksellä.
Vaikka kantajaa olisi muodollisesti kuultu ennen riidanalaisen alkuperäisen päätöksen tekemistä, oikeudenkäynnin kuluessa esitettyjen seikkojen perusteella on katsottava, että tämä ei olisi johtanut eri lopputulokseen hänen työsopimuksensa uusimisen osalta.
Edellä esitetyn perusteella neljäs kumoamisperuste on hylättävä ja näin ollen kumoamisvaatimukset on hylättävä kokonaisuudessaan.
Vahingonkorvausvaatimukset
Kantaja väittää vahingonkorvausvaatimustensa tueksi, että hänelle on aiheutunut henkistä kärsimystä alkuperäisen riidanalaisen päätöksen ja hallinnollista valitusta koskevan päätöksen lainvastaisuudesta erityisesti sen vuoksi, että nämä päätökset ovat merkinneet työsopimuksista vastaavan viranomaisen harkintavallan väärinkäyttöä ja että ne ovat vastanneet avustamispyynnön esittämisen seurauksena päätettyä irtisanomista. Henkisen loukkauksen vuoksi kantaja selittää joutuneensa käymään terapiassa ja katsoo työsopimuksista vastaavan viranomaisen päätöstoiminnan vaikuttaneen hänen omanarvontuntoonsa. Näissä olosuhteissa hän väittää, että hänelle on aiheutunut henkistä kärsimystä, josta hän vaatii 100000 euron korvausta.
Kantaja vetoaa muihin seikkoihin, jotka koskevat työsopimuksista vastaavan viranomaisen tapoja kommunikoida sellaisten toimihenkilöidensä kanssa, joiden työsopimus on päättymässä, erityisesti sähköpostilaatikkonsa sulkemiseen 31.5.2015 sekä työsopimuksen päättymiseen liittyviä hallinnollisia toimia koskevien automaattisten sähköpostiviestien lähettämiseen, mistä asianomaisten henkilöiden pyydetään olemaan välittämättä, kun heidän työsopimuksensa tullaan uusimaan välittömästi, ja katsoo, että nämä seikat merkitsevät hallinnon erillistä virhettä, joka on aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä, joka on korvattava 15000 euron summalla.
Parlamentti vaatii vahingonkorvausvaatimusten hylkäämistä perusteettomina ja korostaa, että sen yksiköt eivät ole tehneet mitään virhettä, eivät tehdessään päätöksen olla uusimatta kantajan työsopimusta eivätkä yleisemmin tavassa kohdella kantajaa.
Riittää, kun todetaan, että aineellisen vahingon tai henkisen kärsimyksen korvaamista koskevat vaatimukset on hylättävä, kun ne – kuten tässä tapauksessa – liittyvät läheisesti kumoamisvaatimuksiin, jotka on jätetty tutkimatta tai hylätty perusteettomina (ks. vastaavasti tuomio 6.3.2001, Connolly v. komissio,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
,
kohta; tuomio 14.9.2006, komissio v. Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
,
kohta ja tuomio 30.4.2014, López Cejudo v. komissio,
F‑28/13
,
EU:F:2014:55
,
kohta).
Vahingonkorvausvaatimukset on näin ollen hylättävä siltä osin kuin niissä vaaditaan henkisen kärsimyksen korvaamista riidanalaisen alkuperäisen päätöksen ja hallinnollista valitusta koskevan päätöksen lainvastaisuuden vuoksi.
Siltä osin kuin vaatimukset koskevat hallinnon erilliseen virheeseen liittyvän henkisen kärsimyksen korvaamista, kantajan esittämien seikkojen perusteella tätä väitettyä virhettä ei voida osoittaa. Koska sähköposti on tarkoitettu ehdottomasti vain suoraan työntekijän hoitamiin tehtäviin liittyvään käyttöön, ei ollut epänormaalia, että työsopimuksista vastaava viranomainen poisti kantajan sähköpostilaatikon käyttöoikeuden hänen työsuhteensa päättyessä (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2015, CH v. parlamentti,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
kohta). Työsopimuksista vastaava viranomainen saattoi yksikön toiminnan vuoksi päättää, että toimihenkilöille, joiden työsopimukset olivat päättymässä, lähetetään automaattisesti tietyn aikataulun mukaisesti sähköpostiviestejä.
Tästä seuraa, että vahingonkorvausvaatimus, joka liittyy työsopimuksista vastaavan viranomaisen erilliseen väitettyyn virkavirheeseen, on niin ikään hylättävä.
Koska kumoamisvaatimukset ja vahingonkorvausvaatimukset on hylätty, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska kantaja on hävinnyt asian, hänet on parlamentin vaatimuksen mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
HF velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä huhtikuuta 2017.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.