CELEX: 62016CJ0635
Recurs
Acțiune în anulare
Admisibilitate
Stabilirea obiectului litigiului
Asistență financiară în domeniul Mecanismului pentru Interconectarea Europei (MIE)
Sectorul transporturilor pentru perioada 2014-2020
Cereri de propuneri
Agenția Executivă pentru Inovare și Rețele (INEA)
E‑mail prin care recurenta este informată în legătură cu respingerea propunerii sale
Decizie ulterioară a Comisiei Europene privind stabilirea listei propunerilor selectate
Protecție jurisdicțională efectivă

Prin recursul formulat, Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (denumită în continuare „Spliethoff”) solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 11 octombrie 2016, Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Comisia (T‑564/15, nepublicată, denumită în continuare „ordonanța atacată”,
EU:T:2016:611
), prin care Tribunalul a respins acțiunea acesteia având ca obiect anularea pretinsei decizii cuprinse în e‑mailul Agenției Executive pentru Inovare și Rețele (INEA) din 17 iulie 2015.
Cadrul juridic
Regulamentul (CE) nr. 58/2003
Regulamentul (CE) nr. 58/2003 al Consiliului din 19 decembrie 2002 de stabilire a statutului agențiilor executive cărora urmează să li se încredințeze anumite sarcini în gestionarea programelor comunitare (
JO 2003, L 11, p. 1
, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 256) stabilește cadrul juridic pentru înființarea și pentru funcționarea agențiilor executive.
Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Înființarea și lichidarea agențiilor executive”, prevede la alineatul (1):
„Comisia poate decide, după efectuarea unei analize costuri‑beneficii prealabile, înființarea unei agenții executive pentru a i se încredința anumite sarcini legate de gestionarea unuia sau a mai multe programe comunitare. Comisia stabilește durata existenței agenției executive.
[…]”
Articolul 6 din regulamentul menționat, intitulat „Sarcini”, prevede la alineatele (1) și (3):
„(1)   Pentru atingerea obiectivului prevăzut la articolul 3 alineatul (1), Comisia poate încredința unei agenții executive orice sarcini necesare punerii în aplicare a programului comunitar, cu excepția sarcinilor care necesită atribuții discreționare de transpunere în acțiune a opțiunilor politice.
[…]
(3)   Termenele, criteriile, parametrii și procedurile care trebuie respectate de agențiile executive la îndeplinirea sarcinilor prevăzute în alineatul (2) și detaliile privind controalele care trebuie efectuate de departamentele Comisiei răspunzătoare de programele comunitare în a căror gestionare este implicată o agenție sunt definite de către Comisie în instrumentul de delegare.”
Regulamentul (UE) nr. 1316/2013
Regulamentul (UE) nr. 1316/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 11 decembrie 2013 de instituire a Mecanismului pentru Interconectarea Europei, de modificare a Regulamentului (UE) nr. 913/2010 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 680/2007 și (CE) nr. 67/2010 (
JO 2013, L 348, p. 129
), are ca obiect, potrivit articolului 1 din acesta, instituirea Mecanismului pentru Interconectarea Europei (MIE) care stabilește condițiile, metodele și procedurile pentru acordarea de asistență financiară din partea Uniunii rețelelor transeuropene, în vederea sprijinirii proiectelor de interes comun din sectoarele infrastructurilor de transport, de telecomunicații și energetice, precum și a exploatării de posibile sinergii între aceste sectoare. De asemenea, MIE stabilește defalcarea resurselor care urmează a fi puse la dispoziție în cadrul financiar multianual pentru anii 2014-2020.
Articolul 18 din acest regulament, intitulat „Acordarea asistenței financiare din partea Uniunii”, prevede:
„(1)   În urma fiecărei cereri de propuneri […], Comisia, hotărând în conformitate cu procedura de examinare prevăzută la articolul 25, decide cu privire la valoarea asistenței financiare care urmează să fie acordată proiectelor sau părților de proiect selectate. Comisia precizează condițiile și metodele pentru implementarea acestora.
(2)   Beneficiarii și statele membre respective sunt informate de către Comisie cu privire la orice asistență financiară care urmează a fi acordată.”
Articolul 25 din regulamentul menționat, intitulat „Procedura comitetului”, prevede:
„(1)   Comisia este asistată de Comitetul de coordonare al MIE. Acesta este un comitet în sensul [Regulamentului (UE) nr. 182/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 februarie 2011 de stabilire a normelor și principiilor generale privind mecanismele de control de către statele membre al exercitării competențelor de executare de către Comisie (
JO 2011, L 55, p. 13
)].
(2)   Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5 din Regulamentul [nr. 182/2011].
(3)   Comitetul asigură o perspectivă orizontală asupra programelor de activitate […], în vederea asigurării consecvenței acestora, precum și a identificării, exploatării și evaluării sinergiilor între sectoarele transporturilor, telecomunicațiilor și energiei. Comitetul urmărește mai ales să coordoneze programele de activitate în vederea permiterii de cereri multisectoriale de propuneri.”
Decizia de punere în aplicare 2013/801/UE
INEA a fost înființată în temeiul Regulamentului nr. 58/2003, prin Decizia de punere în aplicare 2013/801/UE a Comisiei din 23 decembrie 2013 (
JO 2013, L 352, p. 65
).
Articolul 3 din această decizie, intitulat „Obiective și sarcini”, prevede printre altele:
„(1)   [INEA] îi este încredințată implementarea unor părți ale următoarelor programe ale Uniunii:
a)
[MIE];
[…]
(3)   [INEA] este responsabilă de realizarea următoarelor sarcini legate de implementarea unor părți ale programelor Uniunii menționate la alineatele (1) și (2):
(a)
gestionarea unor etape ale implementării programelor și a unor etape ale ciclului de viață al proiectelor specifice pe baza programelor de lucru relevante adoptate de Comisie, în cazul în care Comisia a împuternicit‑o în acest sens prin actul de delegare;
(b)
adoptarea instrumentelor de execuție bugetară pentru venituri și cheltuieli și efectuarea tuturor operațiunilor necesare pentru gestionarea programelor, în cazul în care Comisia a împuternicit‑o în acest sens prin actul de delegare;
(c)
acordarea de sprijin în implementarea programelor în cazul în care Comisia a împuternicit‑o în acest sens prin actul de delegare.”
Decizia C(2013) 9235 final
Decizia C(2013) 9235 final a Comisiei din 23 decembrie 2013 de delegare a competențelor către Agenția Executivă pentru Inovare și Rețele în vederea executării sarcinilor aferente implementării programelor Uniunii în domeniile infrastructurilor de transport, de energie și de telecomunicații, precum și în domeniul cercetării și inovării în domeniile transporturilor și energiei, cuprinzând în special executarea creditelor înscrise în bugetul general al Uniunii, definește în mod detaliat sarcinile INEA și prevede cadrul punerii lor în aplicare, precum și relațiile dintre Comisie și INEA.
Articolul 2 din această decizie, intitulat „Direcții generale de tutelă”, prevede:
„Următoarele direcții generale sunt direcții generale de tutelă ale [INEA]:
–
Direcția Generală Mobilitate și Transporturi;
[…]
În această calitate, ele administrează relațiile dintre Comisie și [INEA] și sunt responsabile de monitorizarea și supravegherea [INEA] […]”
Articolul 4 din decizia menționată, intitulat „Sarcini delegate [INEA]”, prevede la punctul 1:
„(1)
[INEA] este însărcinată cu punerea în aplicare a următoarelor părți din programe și sarcini:
–
în ceea ce privește [MIE] – transporturi, energie și telecomunicații, părțile și sarcinile menționate în anexa I;
[…]”
Articolul 5 din aceeași decizie, intitulat „Sarcini rezervate Comisiei”, prevede:
„(1)
[INEA] efectuează numai sarcinile care îi sunt atribuite în conformitate cu articolul 4.
(2)
[INEA] nu efectuează niciuna dintre sarcinile care presupun o marjă largă de apreciere care implică opțiuni de natură politică. În special, aceasta nu va:
[…]
(e)
adopta decizii privind acordarea de asistență financiară în cadrul [MIE] și eventuale modificări ale acestor decizii;
[…]”
Partea B din anexa I la Decizia C(2013) 9235 final prevede:
„În temeiul competențelor delegate de către Comisie și în cadrul programului de lucru anual corespunzător adoptat de Comisie, [INEA], în coordonare și în acord cu direcția generală de tutelă responsabilă, administrează toate etapele realizării programului sau o parte a acestora și toate etapele ciclului de viață al proiectelor aferente părților din MIE care sunt delegate [INEA] sau o parte a acestora.
În acest sens, [INEA] asigură monitorizarea proiectelor de interes comun care beneficiază de finanțare prin MIE, efectuează controalele […] și asistă Comisia în anumite sarcini referitoare la programe și proiecte, care sunt rezervate Comisiei în temeiul prezentei decizii, dacă este cazul. În special, aceasta:
(a)
efectuează operațiunile și procedurile premergătoare adoptării deciziilor de atribuire și de asistență financiară ale Comisiei și încheierii acordurilor de grant și gestionează deciziile și acordurile aferente:
[…]
–
informează candidații admiși și respinși cu privire la deciziile de atribuire ale Comisiei […];
[…]
–
efectuează sarcinile curente de publicitate
ex post
și de diseminare a rezultatelor;
[…]”
Decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015
Decizia de punere în aplicare C(2015) 5274 final a Comisiei din 31 iulie 2015 de stabilire a listei propunerilor selectate pentru acordarea de asistență financiară din partea Uniunii Europene în domeniul Mecanismului pentru Interconectarea Europei (MIE) – sectorul transporturilor, ca urmare a cererilor de propuneri lansate la 11 septembrie 2014 în temeiul programului multianual de lucru (denumită în continuare „decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015”), a fost publicată pe site‑ul internet al Direcției Generale (DG) Mobilitate și Transporturi a Comisiei și pe site‑ul internet al INEA la 12 octombrie 2015 și, respectiv, la 14 octombrie 2015.
Această decizie precizează în considerentele (4) și (6):
„(4)
În urma cererilor de propuneri întemeiate pe programul de lucru multianual 2014 și a procesului de evaluare și de selecție, Comisia, hotărând în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 25 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1316/2013], ar trebui să selecteze proiectele de interes comun reținute și să stabilească valoarea asistenței financiare care urmează să fie acordată proiectelor sau părților de proiect selectate.
[…]
(6)
Lista proiectelor de interes general reținute prin prezenta decizie este în conformitate cu avizul comitetului instituit în temeiul articolului 25 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 1316/2013].”
Articolul unic din decizia menționată prevede:
„Prin prezenta se aprobă lista proiectelor de interes general din domeniul [MIE] selectate pentru a beneficia de asistență financiară din partea Uniunii Europene, precum și costurile totale eligibile estimate ale măsurilor, procentajul pe care îl reprezintă asistența financiară în raport cu costurile eligibile totale estimate și valorile maxime ale asistenței financiare, prevăzute în anexă.”
Istoricul litigiului
Spliethoff este o societate cu sediul în Amsterdam (Țările de Jos), care administrează o flotă de 50 de nave polivalente.
La 11 septembrie 2014, INEA a lansat o cerere de propuneri în cadrul Deciziei de punere în aplicare C(2014) 1921 final a Comisiei din 26 martie 2014 de instituire a unui program de lucru multianual 2014 pentru acordarea de asistență financiară în domeniul Mecanismului pentru Interconectarea Europei (MIE) – sectorul transporturilor pentru perioada 2014-2020.
Spliethoff a răspuns acestei cereri prin trimiterea, la 25 februarie 2015, a unei propuneri de acordare a sprijinului financiar.
La 17 iulie 2015, Spliethoff a primit un e‑mail, semnat de echipa din cadrul INEA însărcinată cu evaluarea (denumit în continuare „e‑mailul din 17 iulie 2015”), al cărui conținut, redactat în limba engleză, era următorul:
„Stimată doamnă, Stimate domn,
În urma cererilor de propuneri pentru [MIE] sectorul transporturilor, publicate la 11 septembrie 2014, evaluarea propunerilor eligibile a avut loc, iar Comisia a întocmit o listă de propuneri selectate pentru acordarea de asistență financiară din partea Uniunii [Europene]. La 10 iulie 2015, comitetul de coordonare al MIE, alcătuit din reprezentanți ai statelor membre, a avizat favorabil această listă provizorie.
Suntem nevoiți să vă comunicăm, cu regret, că cererea dumneavoastră nu a fost reținută în cadrul procedurii descrise mai sus, pentru următoarele motive:
[…]
Procedura având ca obiect adoptarea de către [Comisie] a unei decizii privind selecția și atribuirea de subvenții pentru măsuri care contribuie la proiecte de interes general în cadrul [MIE] în domeniul rețelelor transeuropene de transport este în curs de desfășurare. În situația puțin probabilă în care adoptarea acestei decizii va conduce la modificări referitoare la propunerea dumneavoastră, veți primi o informare separată prin e‑mail.
[…]
Nicio eventuală cerere formulată de dumneavoastră și niciun răspuns din partea noastră sau din partea Comisiei, și nicio eventuală cale de atac introdusă de dumneavoastră în temeiul administrării defectuoase nu va avea nici ca obiect și nici ca efect suspendarea termenelor prevăzute pentru introducerea unei acțiuni în anulare a deciziei Comisiei care vă este notificată prin prezentul mesaj, întrucât o astfel de acțiune trebuie introdusă în termen de două luni de la notificarea prezentului mesaj. Instanța competentă să judece acțiunea în anulare este Tribunalul Uniunii Europene:
[…]
Echipa INEA însărcinată cu evaluarea.”
Comisia a adoptat decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015 în urma cererii de propuneri la care Spliethoff a răspuns. Proiectul întreprinderii Spliethoff nu figura pe această listă.
Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 25 septembrie 2015, Spliethoff a introdus o acțiune împotriva Comisiei având ca obiect anularea pretinsei decizii cuprinse în e‑mailul din 17 iulie 2015.
Printr‑un înscris separat depus la grefa Tribunalului la 18 decembrie 2015, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate în temeiul articolului 130 din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
În susținerea excepției de inadmisibilitate, Comisia a invocat două motive de inadmisibilitate, întemeiate pe faptul că, pe de o parte, e‑mailul din 17 iulie 2015 ar constitui o măsură pregătitoare și, prin urmare, nu ar fi un act atacabil și, pe de altă parte, acțiunea nu poate fi îndreptată în mod valabil împotriva Comisiei, care nu ar fi autorul e‑mailului din 17 iulie 2015.
În observațiile sale referitoare la excepția de inadmisibilitate, Spliethoff a arătat că, deși e‑mailul din 17 iulie 2015 a fost trimis de INEA, aceasta avea ca obiect să îi notifice decizia Comisiei privind respingerea propunerii sale și că, cel puțin, ea putea să îl interpreteze în acest sens, întrucât nu a avut cunoștință de existența deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015 și, prin urmare, ar fi fost indusă în eroare de modul de redactare a e‑mailului din 17 iulie 2015. Spliethoff a solicitat de asemenea ca, în ipoteza în care s‑ar considera că decizia Comisiei privind respingerea propunerii sale este decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015, Tribunalul să decidă că acțiunea sa este îndreptată împotriva acestei decizii.
La punctele 17-25 din ordonanța atacată, Tribunalul a examinat, în primul rând, temeinicia celui de al doilea motiv de inadmisibilitate, întemeiat pe faptul că Comisia nu ar fi autorul e‑mailului din 17 iulie 2015.
În această privință, Tribunalul a amintit, la punctul 19 din ordonanța atacată, că, deși, în principiu, acțiunile trebuie îndreptate împotriva autorului actului atacat, în anumite cazuri, unele acte adoptate în temeiul competențelor delegate sunt imputabile instituției delegante, în special atunci când autorul actului exercită numai o competență consultativă sau atunci când adoptarea deciziei a cărei anulare se solicită este condiționată de un acord prealabil al instituției delegante.
După ce a enumerat, la punctele 20 și 21 din ordonanța atacată, competențele delegate INEA de Comisie în temeiul Regulamentului nr. 58/2003, Tribunalul a statuat, la punctul 22 din această ordonanță, că INEA este autorul actului atacat la Tribunal, și anume e‑mailul din 17 iulie 2015, care a fost adoptat în temeiul competențelor delegate de Comisie în conformitate cu Regulamentul nr. 58/2003, fără a fi stabilită implicarea Comisiei în actul respectiv.
În ceea ce privește argumentul invocat de Spliethoff potrivit căruia ar fi interpretat e‑mailul din 17 iulie 2015 în sensul că acesta provine de la INEA și că îi notifică o decizie a Comisiei de acordare a unui sprijin financiar, Tribunalul a constatat, la punctul 23 din ordonanța atacată, că INEA este însărcinată să comunice deciziile Comisiei și că nu are competența de a adopta ea însăși decizii de acordare a asistenței financiare în cadrul MIE. Tribunalul a adăugat că reiese din examinarea primului motiv de inadmisibilitate că, la data e‑mailului menționat, procedura care avea ca obiect adoptarea de către Comisie a unei decizii privind selecția și acordarea de asistență financiară era încă în curs de desfășurare.
Tribunalul a dedus din aceasta, la punctul 24 din ordonanța atacată, că acțiunea întreprinderii Spliethoff trebuia respinsă ca inadmisibilă, întrucât era îndreptată împotriva Comisiei, care nu era autorul e‑mailului din 17 iulie 2015.
Din cuprinsul punctului 25 din ordonanța atacată reiese că Tribunalul a considerat totuși oportun să se pronunțe și cu privire la primul motiv de inadmisibilitate, întemeiat pe faptul că e‑mailul din 17 iulie 2015 constituie un act pregătitor și, prin urmare, nu este supus căilor de atac.
În această privință, Tribunalul a arătat, la punctul 32 din ordonanța atacată, că, deși textul acestui e‑mail, care se referea, printre altele, la informațiile privind căile de atac aflate la dispoziția întreprinderii Spliethoff și la termenele aplicabile acestora, lăsa să se creadă că acesta notifică o decizie definitivă a Comisiei, e‑mailul respectiv făcea referire în mod expres, de mai multe ori, la o procedură pendinte în fața Comisiei și informa Spliethoff că, în acest stadiu al procedurii aflate în curs de desfășurare, cererea sa nu a fost reținută.
După ce a amintit, la punctul 33 din ordonanța atacată, că e‑mailul din 17 iulie 2015 preciza că procedura având ca obiect adoptarea deciziei Comisiei privind selecția proiectelor și acordarea asistenței financiare era încă în curs de desfășurare și că era posibil, dar puțin probabil, ca adoptarea acestei decizii să aibă ca rezultat modificări în ceea ce privește propunerea Spliethoff, Tribunalul, la punctele 34 și 35 din ordonanța atacată, a constatat că din e‑mailul respectiv reieșea că Comisia nu efectuase încă o evaluare definitivă în această procedură și că poziția sa finală în această privință fusese luată numai prin adoptarea deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Prin urmare, la punctul 37 din ordonanța atacată, Tribunalul a admis și primul motiv de inadmisibilitate.
În ceea ce privește cererea Spliethoff prin care aceasta solicita, în ipoteza în care Tribunalul ar fi apreciat că decizia privind respingerea propunerii sale este decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015, să se considere că acțiunea sa este îndreptată împotriva acestei decizii, Tribunalul a arătat, la punctul 38 din ordonanța atacată, că Regulamentul său de procedură și jurisprudența nu permit extinderea obiectului litigiului la o cerere de anulare a deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
În această privință, Tribunalul a amintit, la punctul 39 din ordonanța atacată, că articolul 86 alineatul (1) din Regulamentul său de procedură prevede că, atunci când un act, a cărui anulare este solicitată, este înlocuit sau modificat printr‑un alt act având același obiect, reclamantul poate să își adapteze cererea introductivă pentru a ține cont de acest element nou. Totuși, Tribunalul a precizat că această dispoziție nu se aplică situațiilor în care obiectul acțiunii nu este un act definitiv. Tribunalul a arătat de asemenea că, înainte de introducerea articolului 86 în Regulamentul său de procedură, extinderea obiectului acțiunii permisă de jurisprudență privea actele a căror natură și obiect esențial erau identice cu cele vizate de cererea de sesizare a instanței.
La punctul 40 din ordonanța atacată, Tribunalul a arătat că e‑mailul din 17 iulie 2015 avea numai un caracter provizoriu și nu constituia, așadar, un act definitiv și că, în consecință, acesta nu producea efecte juridice care să poată fi înlocuite sau extinse printr‑o decizie ulterioară, cum este decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015. Tribunalul a amintit de asemenea că un act ulterior, adoptat în cursul procedurii, nu poate fi considerat un element nou care ar permite reclamantei să își adapteze concluziile fără ca prin aceasta să fie modificat însuși obiectul litigiului.
În consecință, Tribunalul a respins, la punctul 41 din ordonanța atacată, cererea de adaptare a concluziilor Spliethoff.
Ținând seama de cele de mai sus, Tribunalul, la punctul 42 din ordonanța atacată, a declarat acțiunea introdusă de Spliethoff ca fiind inadmisibilă.
Concluziile părților în fața Curții
Spliethoff solicită Curții:
–
anularea ordonanței atacate;
–
trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată, inclusiv a celor efectuate în procedura în fața Tribunalului.
Comisia solicită Curții:
–
declararea recursului ca inadmisibil, în tot sau în parte, sau, în subsidiar, respingerea acestuia ca nefondat și
–
obligarea Spliethoff la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, Spliethoff invocă trei motive întemeiate pe erori de drept săvârșite de Tribunal în măsura în care a declarat acțiunea inadmisibilă, pentru motivul că această acțiune era îndreptată împotriva Comisiei, că e‑mailul din 17 iulie 2015 avea numai un caracter provizoriu și, respectiv, că cererea Spliethoff prin care solicita ca acțiunea sa să fie considerată ca fiind îndreptată împotriva deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015 nu putea fi admisă.
Ținând seama de conexitatea lor, este necesar ca primul și al treilea motiv să fie examinate împreună.
Argumentația părților
Prin intermediul primului motiv, Spliethoff reproșează Tribunalului că a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că INEA este autorul e‑mailului din 17 iulie 2015 și când a declarat acțiunea sa inadmisibilă pentru motivul că aceasta era îndreptată împotriva Comisiei.
În această privință, Spliethoff susține că actul atacat în fața Tribunalului este decizia Comisiei de respingere a propunerii sale. Or, deși INEA este autorul e‑mailului din 17 iulie 2015 care notifică această decizie întreprinderii Spliethoff, ea nu ar fi autorul deciziei propriu‑zise. Aceasta ar decurge în mod clar din însuși cuprinsul e‑mailului respectiv, care face referire la „decizia Comisiei care vă este notificată prin prezentul mesaj”.
Spliethoff deduce de aici că prezenta cauză se deosebește de cauzele în care s‑au pronunțat hotărârile citate la punctele 19-21 din ordonanța atacată, întrucât, în aceste cauze, agenția vizată era într‑adevăr autorul deciziei în cauză, iar Comisia nu participase la adoptarea acestei decizii. În consecință, constatarea efectuată de Tribunal la punctul 22 din ordonanța atacată, potrivit căreia „INEA este autorul actului atacat, în speță e‑mailul din 17 iulie 2015, care a fost adoptat în temeiul competențelor delegate de Comisie […], fără a fi stabilită implicarea Comisiei în actul respectiv”, ar fi eronată.
Spliethoff adaugă că actul atacat în fața Tribunalului nu poate fi imputat INEA, întrucât doar Comisia dispune de competența de a adopta o decizie de respingere în cadrul procedurii de selecție a propunerilor eligibile pentru finanțare în cadrul MIE.
Prin intermediul celui de al treilea motiv, Spliethoff reproșează Tribunalului că, la punctele 39-41 din ordonanța atacată, a săvârșit o eroare de drept prin faptul că a refuzat să considere acțiunea sa ca fiind îndreptată împotriva deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Spliethoff arată că a acționat cu bună‑credință, întrucât, în conformitate cu informațiile cuprinse în e‑mailul din 17 iulie 2015, a introdus o acțiune în anulare împotriva e‑mailului respectiv, în fața Tribunalului, în termenele stabilite. Ea ar fi aflat de existența deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015 numai atunci când a primit observațiile Comisiei referitoare la excepția de inadmisibilitate, în care instituția menționată susținea că Spliethoff ar fi trebuit să conteste această din urmă decizie.
Potrivit Spliethoff, Comisia a contribuit în mod decisiv la confuzia provocată de e‑mailul din 17 iulie 2015 prin faptul că a omis să o informeze cu privire la existența deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015 și la natura acesteia. Or, spre deosebire de e‑mailul din 17 iulie 2015, această decizie nu ar menționa căile de atac disponibile, nu ar conține nicio mențiune referitoare la Spliethoff sau la alți candidați respinși și ar face referire numai la propunerile selectate de Comisie, astfel încât, chiar dacă Spliethoff ar fi avut cunoștință de decizia respectivă în timp util, nu ar fi fost în măsură să deducă faptul că aceasta era relevantă în ceea ce o privește.
Spliethoff susține că, în astfel de împrejurări, Tribunalul ar fi trebuit, în scopul garantării dreptului său la protecție jurisdicțională efectivă, să constate existența unei erori scuzabile în privința sa și, în consecință, să îi admită cererea prin care solicita ca acțiunea sa să fie considerată ca fiind îndreptată împotriva deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Comisia susține că argumentele invocate de Spliethoff în cadrul primului motiv sunt inadmisibile, întrucât sunt identice cu motivele și cu argumentele prezentate deja în fața Tribunalului și că acestea urmăresc să obțină reexaminarea unei constatări de fapt și a calificării juridice a e‑mailului din 17 iulie 2015, aspect care nu ar fi de competența Curții în cadrul recursului. În orice caz, aceste argumente s‑ar întemeia pe o interpretare eronată a ordonanței atacate și a jurisprudenței la care aceasta face referire.
În ceea ce privește al treilea motiv, Comisia apreciază că argumentul întemeiat pe teoria erorii scuzabile este un argument nou și, prin urmare, este inadmisibil. În orice caz, împrejurările excepționale invocate de Spliethoff nu ar putea să repună în discuție faptul că articolul 86 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului nu se aplică în speță.
Aprecierea Curții
–
Cu privire la admisibilitate
Potrivit unei jurisprudențe constante, din articolul 256 alineatul (1) al doilea paragraf TFUE, din articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, precum și din articolul 168 alineatul (1) litera (d) și articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții rezultă că un recurs trebuie să indice în mod precis elementele criticate ale hotărârii a cărei anulare se solicită, precum și argumentele de drept care susțin în mod specific această cerere. Nu îndeplinește cerințele de motivare rezultate din aceste dispoziții un recurs care se limitează la a repeta sau a reproduce textual motivele și argumentele care au fost prezentate în fața Tribunalului, inclusiv pe cele întemeiate pe elemente respinse expres de această instanță (Hotărârea din 3 octombrie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, dacă un recurent contestă interpretarea sau aplicarea dreptului Uniunii efectuată de Tribunal, aspectele de drept analizate în primă instanță pot fi rediscutate în cadrul recursului. Într‑adevăr, dacă un recurent nu ar putea să se bazeze, așadar, în recurs pe motive și pe argumente utilizate deja în fața Tribunalului, procedura de recurs ar fi lipsită de o parte din sensul său. Astfel, recursul urmărește tocmai să testeze analiza juridică a argumentelor prezentate în primă instanță, efectuată de Tribunal (Hotărârea din 3 octombrie 2013, Inuit Tapiriit Kanatami și alții/Parlamentul și Consiliul,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se constate că, prin intermediul primului motiv invocat, Spliethoff nu se limitează să reitereze argumentele deja prezentate în primă instanță, ci indică în mod clar pasajele din ordonanța atacată pe care le consideră afectate de o eroare de drept, precum și argumentele juridice invocate în susținerea cererii sale de anulare a ordonanței atacate.
În plus, în cadrul primului motiv, Spliethoff critică calificarea juridică a e‑mailului din 17 iulie 2015, efectuată de Tribunal.
În consecință, primul motiv trebuie considerat ca fiind admisibil.
În ceea ce privește al treilea motiv, este suficient să se constate că argumentul invocat de Spliethoff referitor la teoria erorii scuzabile, după cum reiese din cuprinsul punctului 28 din prezenta hotărâre, a fost invocat deja în fața Tribunalului, în special în cuprinsul observațiilor întreprinderii Spliethoff cu privire la excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie. Prin urmare, acesta nu constituie un argument nou.
Rezultă de aici că al treilea motiv este admisibil.
–
Cu privire la fond
În cadrul primului și al celui de al treilea motiv, Spliethoff reproșează în esență Tribunalului că a admis excepția de inadmisibilitate ridicată de Comisie și a declarat acțiunea sa inadmisibilă, statuând în mod eronat că actul atacat era e‑mailul din 17 iulie 2015 și refuzând să admită cererea sa prin care solicita ca acțiunea introdusă de ea să fie considerată ca fiind îndreptată împotriva deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Astfel cum s‑a amintit la punctul 26 din prezenta hotărâre, excepția de inadmisibilitate invocată de Comisie se baza pe două motive de inadmisibilitate întemeiate pe faptul că, pe de o parte, e‑mailul din 17 iulie 2015 ar avea caracterul unui act pregătitor și, prin urmare, nu ar fi un act care poate face obiectul unor căi de atac și, pe de altă parte, acțiunea introdusă de Spliethoff nu poate fi îndreptată împotriva Comisiei care nu ar fi autorul acestui e‑mail.
Argumentația prezentată de Spliethoff în această privință a constat, astfel cum rezultă din cuprinsul punctelor 18 și 27 din ordonanța atacată, în a susține că e‑mailul din 17 iulie 2015 trebuia înțeles drept notificarea deciziei definitive prin care Comisia a respins propunerea acesteia și că acțiunea sa era, prin urmare, îndreptată împotriva Comisiei în calitate de autor al deciziei de respingere menționate. Potrivit Spliethoff, obiectul litigiului ar fi fost, în realitate, decizia definitivă prin care Comisia i‑a respins propunerea.
Tribunalul a respins această argumentație, considerând, la punctele 23 și 36 din ordonanța atacată, că, deși INEA este însărcinată cu notificarea deciziilor Comisiei și nu are competența de a adopta ea însăși decizii de acordare a asistenței financiare în cadrul MIE, procedura vizând adoptarea de către Comisie a unei decizii privind selectarea și acordarea asistenței financiare era, la data e‑mailului din 17 iulie 2015, încă în curs de desfășurare, astfel încât e‑mailul menționat nu poate fi interpretat în sensul că Comisia luase deja decizia de a respinge anumite propuneri, printre care pe aceea a Spliethoff.
Trebuie amintit, în această privință, că reiese din cuprinsul e‑mailului din 17 iulie 2015, astfel cum figurează la punctul 21 din prezenta hotărâre, că INEA a informat în mod expres întreprinderea Spliethoff cu privire la faptul că „propunerea sa nu [fusese] reținută”. Desigur, INEA a precizat că procedura având ca obiect adoptarea deciziei Comisiei privind selecția proiectelor și acordarea asistenței financiare era încă în curs. Totuși, aceasta a adăugat că, „în situația puțin probabilă în care adoptarea acestei decizii va conduce la modificări referitoare la propunerea dumneavoastră, veți primi o informare separată prin e‑mail”. Or, Spliethoff nu a primit ulterior niciun alt e‑mail din partea INEA sau a Comisiei în această privință.
În plus, Tribunalul recunoaște el însuși, la punctul 32 din ordonanța atacată, că textul e‑mailului din 17 iulie 2015, care se referea, printre altele, la informațiile privind căile de atac aflate la dispoziția Spliethoff și la termenele aplicabile acestora, „lasă să se creadă că acesta notifică o decizie definitivă a Comisiei”.
Mai trebuie subliniat de asemenea că nu se contestă că, la data introducerii acțiunii sale, 25 septembrie 2015, Spliethoff nu avea cunoștință de existența deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015. Astfel, este cert că această decizie a fost publicată pe site‑ul internet al DG Mobilitate și Transporturi și pe site‑ul INEA numai la 12 și, respectiv, la 14 octombrie 2015 și că, în plus și contrar cerințelor care decurg din principiul general al bunei administrări, decizia respectivă nu a fost, în niciun moment, notificată întreprinderii Spliethoff.
Or, astfel cum Comisia a admis în observațiile sale scrise și după cum Tribunalul însuși a arătat la punctul 35 din ordonanța atacată, Comisia a respins propunerea Spliethoff prin decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Având în vedere ansamblul acestor considerații, trebuie să se constate că, la data introducerii acțiunii sale, Spliethoff nu era în măsură să identifice, în cererea sa introductivă, decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015 ca fiind decizia prin care Comisia a respins propunerea sa și putea, contrar celor statuate de Tribunal la punctele 23 și 36 din ordonanța atacată, să considere în mod legitim că e‑mailul din 17 iulie 2015 constituia notificarea respingerii propunerii sale de către Comisie.
Rezultă că, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 65 și 67 din concluzii și așa cum Spliethoff a solicitat de altfel în mod explicit, Tribunalul ar fi trebuit, ținând seama de împrejurările speței și pentru a asigura întreprinderii Spliethoff dreptul la protecție jurisdicțională efectivă, să recunoască faptul că obiectul acțiunii viza anularea deciziei definitive prin care Comisia a respins propunerea Spliethoff, și anume decizia de punere în aplicare din 31 iulie 2015, iar nu anularea e‑mailului din 17 iulie 2015 la care Spliethoff a făcut trimitere în mod eronat în cererea sa introductivă în fața Tribunalului.
Aceasta este situația cu atât mai mult cu cât, așa cum a arătat avocatul general la punctele 53, 54 și 66 din concluzii, acțiunea introdusă de Spliethoff era îndreptată în mod expres împotriva Comisiei, iar Tribunalul însuși a recunoscut, la punctele 21 și 23 din ordonanța atacată, că numai Comisia avea competența de a adopta o decizie de respingere în cadrul procedurii de selecție a propunerilor eligibile pentru asistență financiară în cadrul MIE.
În consecință, trebuie să se constate că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a declarat acțiunea formulată de Spliethoff ca fiind inadmisibilă, pentru motivul că actul atacat era e‑mailul din 17 iulie 2015 și când a respins cererea Spliethoff privind considerarea acțiunii sale ca fiind îndreptată împotriva deciziei de punere în aplicare din 31 iulie 2015.
Prin urmare, trebuie să se admită primul și al treilea motiv de recurs și, în consecință, să se anuleze ordonanța atacată, fără a fi necesar să se examineze al doilea motiv de recurs.
Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care anulează decizia Tribunalului, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul, atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului spre rejudecare.
În speță, întrucât Tribunalul a declarat acțiunea inadmisibilă, fără a se pronunța cu privire la fondul litigiului, Curtea consideră că prezentul litigiu nu este în stare de judecată. În consecință, se impune trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât cauza este trimisă spre rejudecare Tribunalului, se impune ca cererea privind cheltuielile de judecată aferente prezentei proceduri de recurs să se soluționeze odată cu fondul.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a zecea) declară și hotărăște:

1)
Anulează Ordonanța Tribunalului Uniunii Europene din 11 octombrie 2016, Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Comisia (
T‑564/15
, nepublicată,
EU:T:2016:611
).

2)
Trimite cauza spre rejudecare Tribunalului Uniunii Europene.

3)
Cererile privind cheltuielile de judecată se soluționează odată cu fondul.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.