CELEX: 62018CJ0198
Predhodno odločanje
Uredba (ES) št. 1346/2000
Člena 4 in 6
Postopki v primeru insolventnosti
Pravo, ki se uporablja
Postopek za evropski plačilni nalog
Neplačilo pogodbene terjatve pred stečajem
Ugovor pobota, ki temelji na pogodbeni terjatvi, nastali pred stečajem

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 4 in 6 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 1, str. 191), kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 788/2008 z dne 24. julija 2008 (
UL 2008, L 213, str. 1
) (v nadaljevanju: Uredba št. 1346/2000).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo CeDe Group AB s sedežem na Švedskem in družbo KAN sp. z o.o., poljsko družbo v stečaju, ker je prva družba zavrnila plačilo zneska 1.532.489 švedskih kron (SEK) (približno 143.951 EUR) drugi družbi.
Pravni okvir
Uredba št. 1346/2000
V uvodni izjavi 6 Uredbe št. 1346/2000 je bilo navedeno:
„(6)
V skladu z načelom sorazmernosti mora biti ta uredba omejena na določbe, ki urejajo pristojnost za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti in za odločbe, ki se sprejemajo neposredno na podlagi postopkov v primeru insolventnosti in so tesno povezane s takimi postopki. Poleg tega mora uredba vsebovati določbe v zvezi s priznavanjem teh odločb in v zvezi s pravom, ki se uporablja, ki prav tako ustrezajo navedenemu načelu.“
Člen 1(1) te uredbe je določal:
„Ta uredba se uporablja za vse postopke v primeru insolventnosti, ki imajo za posledico delni ali popolni odvzem dolžnikovega premoženja in imenovanje upravitelja.“
Člen 3(1) navedene uredbe je določal:
„Sodišča držav članic, na katerih ozemlju je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov, so pristojna za uvedbo postopkov v primeru insolventnosti. Pri družbi ali pravni osebi se, dokler se ne dokaže nasprotno, domneva, da je središče dolžnik[ov]ih glavnih interesov registrirani sedež.“
Člen 4 te uredbe, naslovljen „Pravo, ki se uporablja“, je določal:
„1.   Če ta uredba ne določa drugače, je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke, pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki, v nadaljnjem besedilu ‚država, v kateri so bili uvedeni postopki‘.
2.   Pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov. Zlasti pa določa:
[…]
(d)
pogoje, pod katerimi je mogoče uveljavljati pobote;
(e)
posledice postopkov v primeru insolventnosti na trenutne pogodbe, katerih stranka je dolžnik;
[…]
(g)
terjatve, ki jih je treba prijaviti zoper dolžnikovo premoženje, in obravnavo terjatev, nastalih po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti;
[…]“
Člen 6 Uredbe št. 1346/2000, naslovljen „Pobot“, je v odstavku 1 določal:
„Uvedba postopkov v primeru insolventnosti ne vpliva na pravico upnikov, da zahtevajo pobot njihovih terjatev s terjatvami dolžnika, kadar je tak pobot dopusten po pravu, ki se uporablja za insolventnega dolžnika.“
Uredba Rim I
Člen 3(1) Uredbe (ES) št. 593/2008 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 17. junija 2008 o pravu, ki se uporablja za pogodbena obligacijska razmerja (Rim I) (
UL 2008, L 177, str. 6
; v nadaljevanju: Uredba Rim I), določa:
„Pogodbo ureja pravo, ki ga izbereta pogodbeni stranki. Izbira mora biti izrecno izražena ali mora jasno izhajati iz pogodbenih določil ali okoliščin primera. Pogodbeni stranki se lahko dogovorita, da se izbrano pravo uporablja za pogodbo v celoti ali le za njen del.“
Člen 17 te uredbe določa:
„Kadar se pogodbeni stranki nista dogovorili o pravici do pobota, se za pobot uporablja pravo, ki se uporablja za terjatev, proti kateri se uveljavlja pravica pobota.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba CeDe Group je 9. junija 2010 z družbo PPUB Janson sp.j., ki ima sedež na Poljskem, sklenila pogodbo o dobavi blaga. Ta pogodba je vsebovala klavzulo, v kateri je bilo določeno, da se za vsa vprašanja v zvezi z razlago pogodbe uporabi švedsko pravo.
Januarja 2011 je bil v zvezi z družbo PPUB Janson na Poljskem uveden stečajni postopek. Stečajni upravitelj, ki je bil določen v tem stečajnem postopku, je julija 2011 pri Kronofogdemyndigheten (javni organ za prisilno izterjavo, Švedska) vložil zahtevek za evropski plačilni nalog zoper družbo CeDe Group, ki se je nanašal na terjatev v višini 1.532.489 švedskih kron (SEK) (približno 143.951 EUR), skupaj z obrestmi, kar je ustrezalo plačilu blaga, ki ga je družba PPUB Janson na podlagi navedene pogodbe dobavila družbi CeDe Group.
Stečajni upravitelj družbe PPUB Janson je od Malmö tingsrätt (okrožno sodišče v Malmöju, Švedska), ki je odločalo v tem postopku, zahteval, naj družbi CeDe Group naloži, naj mu plača znesek zadevne terjatve, skupaj z obrestmi. Družba CeDe Group je nasprotovala temu zahtevku, pri čemer je trdila, da je imela do družbe PPUB Janson terjatev v višjem znesku od zneska, ki je bil od nje zahtevan, in ki znaša več kot 3,9 milijona SEK (približno 366.497 EUR), ter ustreza odškodnini za neopravljene dobave in napake na dobavljenem blagu. Družba CeDe Group se je torej sklicevala na pobot terjatev, ki mu je stečajni upravitelj družbe PPUB Janson nasprotoval, ker je zavrnil terjatev, ki jo je družba CeDe Group uveljavljala v stečajnem postopku, ki se je začel na Poljskem.
Pred Malmö tingsrätt (okrožno sodišče v Malmöju) se je postavilo vprašanje v zvezi s pravom, ki se uporabi za preučitev zahtevka družbe CeDe Group za pobot terjatve.
Stečajni upravitelj družbe PPUB Janson je trdil, da se uporabi poljsko pravo v skladu s členom 4(1) Uredbe št. 1346/2000. Menil je, da bi bilo treba upoštevati tudi dejstvo, da člen 4(2)(d) te uredbe določa, da pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, določa pogoje, pod katerimi je mogoče uveljavljati pobot. Ta stečajni upravitelj je med drugim navedel, da se člen 6(1) navedene uredbe uporablja, samo če pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti, ne dopušča pobota terjatev v okviru takšnega postopka kot instrumenta, s katerim se urejajo medsebojna dolžniška razmerja. Po njegovem mnenju to ni tako v postopku v glavni stvari v zvezi s poljskim zakonom.
Družba CeDe Group je ugovarjala, da je treba za pobot terjatev uporabiti švedsko pravo. Zahtevek stečajnega upravitelja družbe PPUB Janson naj bi se nanašal na terjatev, ki je izhajala iz pogodbenih razmerij, urejenih s pogodbo z dne 9. junija 2010, ki naj bi vsebovala klavzulo o izbiri švedskega prava kot prava, ki se uporabi za pogodbo. Obvezna uporaba te klavzule naj bi izhajala iz določb člena 3(1) Uredbe Rim I. Vsekakor naj bi člen 17 te uredbe – če ni dogovora med pogodbenimi strankami – določal, da se za pobot uporablja pravo, ki se uporablja za terjatev, proti kateri se uveljavlja pravica pobota, v obravnavanem primeru švedsko pravo.
Poleg tega je družba CeDe Group trdila, da v skladu s členom 6(1) Uredbe št. 1346/2000 postopek v primeru insolventnosti ne vpliva na pravico upnika do uveljavljanja pobota terjatve, če je pobot dovoljen na podlagi prava, ki se uporabi za terjatev dolžnika, ki je predmet stečajnega postopka. Po mnenju CeDe Group se švedsko pravo uporablja za terjatev stečajnega upravitelja družbe PPUB Janson. Uporabljalo naj bi se torej tudi za pobot zadevnih terjatev.
Malmö tingsrätt (okrožno sodišče v Malmöju) je ugotovilo, da se v skladu s splošnim pravilom iz člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000 v sporu, o katerem je odločalo, uporabi poljsko pravo. Izključilo je uporabo člena 6(1) te uredbe, ker poljsko pravo ni omejevalo niti ni prepovedovalo pobota terjatev.
Družba CeDe Group je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Hovrätten över Skåne och Blekinge (pritožbeno sodišče s sedežem v Malmöju, Švedska). V tem postopku je stečajni upravitelj družbe PPUB Janson terjatev iz postopka v glavni stvari odstopil poljski družbi KAN, ki je v navedenem postopku nadomestila stečajnega upravitelja družbe PPUB Janson.
To pritožbeno sodišče je potrdilo sodbo, izdano na prvi stopnji. Ugotovilo je, da ni razlogov za odstopanje od splošnega pravila, da se uporabi pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti. Po njegovem mnenju to, da je stečajni upravitelj družbe PPUB Janson zavrnil zahtevek za pobot, ki ga je vložila družba CeDe Group, na to presojo ne vpliva.
Družba CeDe Group je pred Högsta domstolen (vrhovno sodišče, Švedska) trdila, da je švedsko pravo pravo, ki se uporablja v primeru zahtevka za pobot terjatev. Družba KAN pa zahteva potrditev sodbe, izdane v pritožbenem postopku.
Med postopkom, ki poteka pred Högsta domstolen (vrhovno sodišče), je bil zoper družbo KAN uveden stečajni postopek. Stečajni upravitelj družbe KAN je izjavil, da zahteve, ki jo je podala družba KAN, upniki niso sprejeli. Tako je zdaj družba KAN v stečajnem postopku stranka v postopku pred tem sodiščem.
Predložitveno sodišče navaja, da je Sodišče že večkrat odločilo o področju uporabe Uredbe št. 1346/2000 v zvezi z mednarodno pristojnostjo sodišč držav članic v primeru insolventnosti, zlasti s preučitvijo področij uporabe te uredbe in Uredbe Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42).
Zato naj Sodišče posebnega pomena ne bi pripisalo postopkovnemu okviru, v katerega spada tožba, temveč njeni pravni podlagi.
Predložitveno sodišče meni, da se v sporu o glavni stvari postavlja vprašanje, ali tožba, ki jo stečajni upniki vložijo zaradi plačila terjatve, ki je nastala pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti, spada na področje uporabe
ratione materiae
člena 4 Uredbe št. 1346/2000. Pri razlagi tega člena se v bistvu sprašuje, ali je treba uporabiti razlogovanje, ki ga je Sodišče razvilo glede razlage člena 3 te uredbe v zvezi z dodelitvijo mednarodne pristojnosti v zadevah v zvezi z insolventnostjo.
Če bi se presodilo, da je Uredbo št. 1346/2000 mogoče uporabiti za tožbo, kakršna je ta, ki je navedena v prejšnji točki, se to sodišče sprašuje tudi o razmerju med členoma 4 in 6 te uredbe za določitev prava, ki se uporabi za zahtevek za pobot terjatev, kot je ta iz postopka v glavni stvari.
V teh okoliščinah je Högsta domstolen (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člen 4 [Uredbe št. 1346/2000] razlagati tako, da se uporabi za tožbo, ki jo je pri švedskem sodišču vložil stečajni upravitelj poljske družbe – ki je v postopku v primeru insolventnosti na Poljskem – zoper švedsko družbo zaradi plačila blaga, dobavljenega na podlagi pogodbe, ki sta jo stranki sklenili pred uvedbo stečajnega postopka?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen, ali je pomembno, da stečajni upravitelj med postopkom pred sodišči sporno terjatev odstopi družbi, ki vstopi v postopek namesto stečajnega upravitelja?
3.
Če je odgovor na drugo vprašanje pritrdilen, ali je pomembno, da družba, ki je vstopila v postopek, pozneje postane insolventna?
4.
Če tožena stranka v postopku pred sodišči v primeru, opisanem v prvem vprašanju, trdi, da bi bilo treba zahtevek stečajnega upravitelja za plačilo pobotati s protiterjatvijo, ki izhaja iz iste pogodbe kot terjatev, ali ta primer pobota spada v člen 4(2)(d) [Uredbe št. 1346/2000]?
5.
Ali je treba razmerje med členom 4(2)(d) in členom 6(1) Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se [ta] člen 6(1) uporabi, samo če v skladu s pravom države, v kateri so bili uvedeni postopki, ni mogoče uporabiti pobota, ali pa se [navedeni] člen 6(1) uporabi tudi v drugih primerih, na primer, če obstaja samo določena razlika v možnosti pobota v zadevnih pravnih redih ali če sploh ni nobenih razlik, vendar se pobot v državi, v kateri so bili uvedeni postopki, kljub temu ne dovoli?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se uporablja za tožbo, ki jo je stečajni upravitelj družbe v stečaju s sedežem v prvi državi članici zaradi plačila blaga, ki je bilo dobavljeno na podlagi pogodbe, ki sta jo stranki sklenili pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti zoper to družbo, vložil zoper drugo družbo sopogodbenico, ki ima sedež v drugi državi članici.
Člen 4(1) Uredbe št. 1346/2000 določa, da je pravo, ki se uporablja za postopke v primeru insolventnosti in njihove učinke – če ta uredba ne določa drugače – pravo države članice, na katere ozemlju so bili uvedeni postopki v primeru insolventnosti. Člen 4(2) te uredbe po eni strani določa, da pravo države, v kateri so bili uvedeni postopki, določa pogoje za uvedbo, vodenje in končanje teh postopkov v primeru insolventnosti, po drugi strani pa neizčrpno našteva različna postopkovna pravila, ki so urejena s pravom države članice, v kateri so bili uvedeni postopki (glej v tem smislu sodbo z dne 21. januarja 2010, MG Probud Gdynia,
C‑444/07
,
EU:C:2010:24
, točka
). Ta seznam v točki (d) te določbe vključuje pogoje, pod katerimi je mogoče uveljavljati pobot, v točki (e) pa so navedene posledice postopkov v primeru insolventnosti na trenutne pogodbe, katerih stranka je dolžnik, in v točki (g) terjatve, ki jih je treba prijaviti zoper dolžnikovo premoženje, in obravnavo terjatev, nastalih po uvedbi postopkov v primeru insolventnosti.
Da se ugotovi, ali se pravo države članice, v kateri so bili uvedeni postopki, uporabi za tožbo zaradi plačila blaga, ki je bilo dobavljeno v skladu s pogodbo, sklenjeno pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti, če je stečajni upravitelj družbe, ki je v stečaju in ima sedež v eni državi članici, to tožbo vložil zoper sopogodbenika, ki je družba s sedežem v drugi državi članici, je treba ugotoviti, ali taka tožba spada v postopek v primeru insolventnosti oziroma zanjo veljajo učinki tega postopka v smislu člena 4 Uredbe št. 1346/2000.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, kot je to storil generalni pravobranilec v točki 33 sklepnih predlogov, da iz člena 3 v povezavi s členom 4 Uredbe št. 1346/2000 izhaja, da se s to ureditvijo načeloma stremi k usklajenosti mednarodne pristojnosti sodišč s pravom, ki se uporabi v postopkih v primeru insolventnosti. Razen v primerih, za katere ta uredba izrecno določa nasprotne določbe, pravo, ki se uporablja, na podlagi člena 4 navedene uredbe sledi mednarodni pristojnosti, določeni na podlagi člena 3 te uredbe.
Sodišče je v zvezi s področjem uporabe člena 3 Uredbe št. 1346/2000 in ob upoštevanju uvodne izjave 6 te uredbe presodilo, da le tožbe, ki izhajajo neposredno iz postopka v primeru insolventnosti in ki so z njim tesno povezane, spadajo na področje uporabe te uredbe (glej v tem smislu sodbo z dne 6. februarja 2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
, točki
in
ter navedena sodna praksa). V zvezi s tem odločilno merilo, ki ga je Sodišče uporabilo pri določanju področja, iz katerega izhaja tožba, ni postopek, v okviru katerega je vložena ta tožba, ampak njena pravna podlaga. V skladu s tem pristopom je treba ugotoviti, ali pravica oziroma obveznost, ki je podlaga za tožbo, izhaja iz splošnih predpisov civilnega in gospodarskega prava ali iz pravil o odstopanjih, ki so značilna za postopke v primeru insolventnosti (sodba z dne 6. februarja 2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
, točka
in navedena sodna praksa).
To pomeni, da tožba, kadar izhaja iz posebnih pravil o odstopanjih za postopke v primeru insolventnosti, spada na področje uporabe člena 4 Uredbe št. 1346/2000, razen če ni v tej uredbi izrecno določeno drugače (glej v tem smislu sodbo z dne 10. decembra 2015, Kornhaas,
C‑594/14
,
EU:C:2015:806
, točka
).
Vendar je področje uporabe te določbe, kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 34 sklepnih predlogov, širše od področja uporabe člena 3, ker se ne uporablja le za postopke v primeru insolventnosti, temveč tudi za njihove učinke. Zato zgolj iz okoliščine, da tožba ne izhaja iz posebnih pravil o odstopanjih za postopke v primeru insolventnosti, ni mogoče sklepati, da taka tožba ne spada na področje uporabe člena 4 Uredbe št. 1346/2000.
Preveriti je še treba, ali zadevna tožba ne izhaja iz učinkov postopka v primeru insolventnosti v smislu tega zadnjenavedenega člena, tako da se zagotovi, da takšna tožba ni neposredna in neločljiva posledica takega postopka.
V zvezi s tem, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 36 sklepnih predlogov, sklicevanje iz člena 4(2)(d) in (e) Uredbe št. 1346/2000 na pogoje za uveljavljanje pobota terjatve in na učinke insolventnosti na trenutne pogodbe, ne more pomeniti, da vsak zahtevek, ki temelji na pogodbi, katere stranka je v postopku v primeru insolventnosti, zgolj zaradi tega spada v okvir pojma „postopek v primeru insolventnosti in njegovi učinki“.
Zlasti zgolj dejstvo, da je stečajni upravitelj vložil takšno tožbo, ni odločilno za presojo, ali ta spada v okvir pojma „postopek v primeru insolventnosti in njegovi učinki“. Na eni strani lahko namreč tožbo za plačilo blaga, ki je bilo dobavljeno v skladu s pogodbo, načeloma vloži sam upnik, tako da takšna tožba ne spada v izključno pristojnost stečajnega upravitelja. Na drugi strani vložitev takšne tožbe nikakor ni odvisna od uvedbe postopka v primeru insolventnosti, ker je takšno tožbo za plačilo mogoče vložiti neodvisno od vsakršnega postopka v primeru insolventnosti. Zato tožbe za plačilo blaga, ki je bilo dobavljeno v skladu s pogodbo, kot je ta v postopku v glavni stvari, ni mogoče šteti za neposredno in neločljivo posledico takšnega postopka (glej po analogiji sodbo z dne 6. februarja 2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
, točka
).
Zato je treba šteti, da v pojem „postopki v primeru insolventnosti in njegovi učinki“ v smislu člena 4(1) Uredbe št. 1346/2000 ne spada tožba za plačilo blaga, ki je bilo dobavljeno na podlagi pogodbe, sklenjene pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti, če to tožbo vloži stečajni upravitelj družbe v stečaju s sedežem v eni državi članici zoper drugo družbo sopogodbenico, ki ima sedež v drugi državi članici.
Vendar razlaga iz prejšnje točke te sodbe v ničemer ne vpliva na pravo, ki se uporablja za preučitev zahtevka za pobot terjatev, niti na upoštevna pravila, na podlagi katerih se lahko določi pravo, ki se uporablja za tožbo v postopku v glavni stvari.
Ob upoštevanju zgoraj navedenega je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 4 Uredbe št. 1346/2000 razlagati tako, da se ne uporablja za tožbo, ki jo je vložil stečajni upravitelj družbe v stečaju s sedežem v prvi državi članici, za plačilo blaga, ki je bilo dobavljeno na podlagi pogodbe, ki sta jo stranki sklenili pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti zoper to družbo, zoper drugo družbo sopogodbenico, ki ima sedež v drugi državi članici.
Drugo, tretje, četrto in peto vprašanje
Iz navedb predložitvenega sodišča, povzetih v točki 25 te sodbe, izhaja, da so bila drugo, tretje, četrto in peto vprašanje postavljena, le če bi bil odgovor na prvo vprašanje pritrdilen.
Zato ob upoštevanju odgovora na to prvo vprašanje ni treba odgovoriti na drugo, tretje, četrto in peto vprašanje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

Člen 4 Uredbe Sveta (ES) št. 1346/2000 z dne 29. maja 2000 o postopkih v primeru insolventnosti, kakor je bila spremenjena z Uredbo Sveta (ES) št. 788/2008 z dne 24. julija 2008, je treba razlagati tako, da se ne uporablja za tožbo, ki jo je vložil stečajni upravitelj družbe v stečaju s sedežem v prvi državi članici, za plačilo blaga, ki je bilo dobavljeno na podlagi pogodbe, ki sta jo stranki sklenili pred uvedbo postopka v primeru insolventnosti zoper to družbo, zoper drugo družbo sopogodbenico, ki ima sedež v drugi državi članici.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: švedščina.