CELEX: 62021CJ0524
Eelotsusetaotlus
Sotsiaalpoliitika
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Direktiiv 2008/94/EÜ
Töötajate töötasunõuete katmine garantiiasutuste poolt
Garantiiasutuste maksekohustuse piiramine töötasunõuetega, mis puudutavad maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale eelnevat või järgnevat kolmekuulist ajavahemikku
Aegumistähtaja kohaldamine
Garantiiasutuse tehtud alusetute maksete tagasinõudmine
Tingimused

Eelotsusetaotlused käsitlevad seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (ELT 2008, L 283, lk 36) artikli 1 lõiget 1, artikli 2 lõiget 1, artikli 3 teist lõiku, artikli 4 lõiget 2 ja artikli 12 punkti a.
Taotlused on esitatud IG ja Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfovi (Ilfovi maakonna tööhõiveamet, Rumeenia) (edaspidi „Ilfovi tööhõiveamet“) vahelises kohtuvaidluses (kohtuasi C‑524/21) ning IMi ja Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Bukaresti linna tööhõiveamet, Rumeenia) (edaspidi „Bukaresti tööhõiveamet“) vahelises kohtuvaidluses (kohtuasi C‑525/21) ning puudutavad nimetatud tööhõiveametite poolt nende summade tagasinõudmist, mis Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (töötasunõuete rahuldamise tagatisfond, Rumeenia) (edaspidi „tagatisfond“) maksis töötajate IG ja IMi rahuldamata töötasunõuete alusel.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Direktiivi 2008/94 I peatükk „Reguleerimisala ja mõisted“ sisaldab artikleid 1 ja 2.
Direktiivi artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud artikli 2 lõike 1 tähenduses.“
Direktiivi artikli 2 lõikes 1 on ette nähtud:
„Käesolevas direktiivis loetakse tööandja maksejõuetuks, kui liikmesriigi õigusnormidega sätestatud korras on tööandja maksejõuetuse tõttu esitatud taotlus ühismenetluse algatamiseks, mille käigus tööandja kaotab osaliselt või täielikult oma vara käsutamise õiguse, ja määratakse likvideerija või samasugust ülesannet täitev isik ning vastavalt nimetatud sätetele on pädev asutus:
a)      kas otsustanud menetluse algatada või
b)      teinud kindlaks, et tööandja ettevõte on lõplikult tegevuse lõpetanud ja kättesaadavast varast ei piisa menetluse algatamiseks.“
Direktiivi 2008/94 II peatükk „Sätted garantiiasutuste kohta“ sisaldab artikleid 3–5.
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui siseriiklikud õigusaktid seda ette näevad.
Garantiiasutuse ülevõetavad nõuded peavad olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.“
Direktiivi artikkel 4 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriikidel on võimalus piirata artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust.
2.      Kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, täpsustavad nad ajavahemiku pikkuse, mille eest garantiiasutus peab maksma rahuldamata nõudeid. See ei tohi olla lühem kui ajavahemik, mis hõlmab töösuhte kolme viimase kuu tasu enne ja/või pärast artikli 3 teises lõigus nimetatud kuupäeva.
Liikmesriigid võivad selle minimaalse kolmekuulise ajavahemiku hõlmata võrdlusperioodiga, mille kestus on vähemalt kuus kuud.
Liikmesriigid, kus võrdlusperiood on vähemalt 18 kuud, võivad piirata ajavahemikku, mille eest garantiiasutus maksab rahuldamata nõudeid, kaheksa nädalani. Sel juhul kasutatakse minimaalse ajavahemiku arvutamiseks töötajale kõige soodsamaid ajavahemikke.
3.      Liikmesriigid võivad kehtestada garantiiasutuse maksete ülemmäärad. Need ei tohi olla väiksemad kui käesoleva direktiivi ühiskondliku eesmärgiga ühiskondlikult kokkusobiv tase.
Kui liikmesriigid seda võimalust kasutavad, teatavad nad [Euroopa K]omisjonile ülemmäära kehtestamisel kasutatud meetoditest.“
Direktiivi 2008/94 V peatükk „Üld‑ ja lõppsätted“ sisaldab artikleid 11–18.
Direktiivi artiklis 12 on ette nähtud:
„Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust:
a)      võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks;
[…]“.

Rumeenia õigus
Töötasunõuete rahuldamise tagatisfondi loomise ja kasutamise seaduse nr 200/2006 (Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale) (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 453, 25.5.2006) artikkel 2 näeb ette:
„Tagatisfondiga tagatakse selliste töötasunõuete rahuldamine, mis tulenevad töötajate individuaalsetest töölepingutest ja kollektiivlepingutest tööandjatega, kelle suhtes on tehtud jõustunud kohtuotsus maksejõuetusmenetluse algatamise kohta ning kelle haldamisõigus on täielikult või osaliselt ära võetud (edaspidi [„maksejõuetud tööandjad“]).“
Selle seaduse artikli 13 lõike 1 punkt a näeb ette:
„Käesolevas peatükis ette nähtud piires ja tingimustel kaetakse tagatisfondi vahenditest järgmiste kategooriate töötasunõuded: saamata jäänud töötasu […]“.
Kõnealuse seaduse artikli 14 lõige 1 sätestab:
„Tagatisfondi kaetavate töötasunõuete kogusumma ei tohi ühe töötaja kohta olla suurem kui riigi [kolme] keskmise brutotöötasu summa.“
Sama seaduse artikkel 15 sätestab:
„(1)      Artikli 13 lõike 1 punktides a, c, d ja e nimetatud töötasunõuded kaetakse [kolme] kalendrikuu pikkuse ajavahemiku eest.
(2)      Lõikes 1 nimetatud ajavahemik on nende õiguste taotlemise kuupäevale eelnev ajavahemik, mis eelneb või järgneb maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale.“
Töötasunõuete rahuldamise tagatisfondi loomise ja kasutamise seaduse nr 200/2006 metodoloogiliste rakendusnormide (Norme metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale), mis on kehtestatud 21. detsembril 2006 (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 1038, 28.12.2006; edaspidi „metodoloogilised rakendusnormid“), artikli 5 lõige 1 näeb ette:
„Seaduse [nr 200/2006] artikli 13 lõike 1 punktides a, c, d ja e nimetatud töötasunõuded puudutavad [selle] seaduse artikli 15 lõikes 1 viidatud [kolme] kalendrikuu pikkust ajavahemikku, mis eelneb kuule, mille jooksul õigusi taotletakse.“
Metodoloogiliste rakendusnormide artikli 7 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„(1)      Kui maksejõuetu tööandja töötajate nõuded on varasemast ajast kui maksejõuetusmenetluse algatamise kuu, siis eelneb seaduse [nr 200/2006] artikli 15 lõikes 1 ette nähtud [kolme] kalendrikuu pikkune ajavahemik menetluse algatamise kuupäevale.
(2)      Kui maksejõuetu tööandja töötajate nõuded on hilisemast ajast kui maksejõuetusmenetluse algatamise kuu, siis järgneb [selle] seaduse artikli 15 lõikes 1 nimetatud ajavahemik menetluse algatamise kuupäevale.“
Töötuskindlustuse ja tööhõive edendamise seaduse nr 76/2002 (Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru şomaj şi stimularea ocupării forţei de muncă) (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 103, 6.2.2002) artikli 47 lõige 1 sätestab:
„Töötuskindlustuse eelarvest alusetult makstud summad ning kõik muud väljaminekud töötuskindlustuse eelarvest peale töötuskindlustusmakse nõutakse tagasi tööhõiveameti otsuste põhjal […], mis kujutavad endast täitedokumente.“
Riigi rahanduse seaduse nr 500/2002 (Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice) (
Monitorul Oficial al României
, I osa, nr 597, 13.8.2002) artikkel 73.1 sätestab:
„Summad, mille kohta pädevad kontrollorganid on tuvastanud, et nende näol on avalikele vahenditele tekitatud kahju või need on avalikest vahenditest alusetult välja makstud, nõutakse tagasi olenevalt olukorrast koos intressi ja viivitustrahvi ehk viivisega, mis arvestatakse ajavahemiku kohta alates kahju tekitamisest/väljamaksmisest kuni summade tagasinõudmiseni.“

Põhikohtuasjad, eelotsuse küsimused ja menetlus Euroopa Kohtus
Ilfovi tööhõiveamet rahuldas 13. märtsil 2018 pankrotihalduri taotluse määrata kindlaks ja maksta tagatisfondist välja pankrotistunud tööandja töötajatele 2013. aasta mai, juuni ja juuli eest maksmata töötasunõuete summa. Sellega seoses määrati IG töötasunõude suuruseks 1308 Rumeenia leud (RON) (ligikaudu 264 eurot) ja see maksti asjaomasele isikule välja (kohtuasi C‑524/21).
Bukaresti tööhõiveamet rahuldas 14. märtsil 2018 pankrotihalduri taotluse määrata kindlaks ja maksta tagatisfondist välja maksejõuetu tööandja maksmata jäänud töötasunõuete summa. Selle tulemusel määrati IMi töötasunõude suuruseks 3143 Rumeenia leud (RON) (ligikaudu 634 eurot) ja see maksti asjaomasele isikule välja (kohtuasi C‑525/21).
Curtea de Conturi a României (Rumeenia kontrollikoda) 6. augusti 2019. aasta otsusest tulenevalt kohustati Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncăt (riiklik tööhõiveamet, Rumeenia) võtma meetmeid, et nõuda tagasi teatud maksejõuetute tööandjate maksmata jäänud töötasuga seoses tagatisfondist alusetult tehtud väljamaksed ajavahemike eest, mida ei hõlma nende tööandjate suhtes maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult eelnev või järgnev kolme kuu pikkune ajavahemik, mis on sätestatud seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõigetes 1 ja 2, nagu Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia kassatsioonikohus) on neid sätteid oma 5. märtsi 2018. aasta otsuses vahepeal tõlgendanud, või väljamaksed, mida taotleti pärast üldist aegumistähtaega. Riikliku tööhõiveameti presidendi 2. septembri 2019. aasta korraldusega tehti Rumeenia maakonna‑ ja munitsipaaltasandi tööhõiveametitele ülesandeks teha kindlaks tagatisfondile tekitatud kahju suurus ja vastavad summad tagasi nõuda.
Nimetatud 2. septembri 2019. aasta korralduse täitmiseks kohustas Bukaresti tööhõiveameti tegevdirektor 6. detsembri 2019. aasta otsusega tagasi nõudma IMile alusetult makstud töötasu (kohtuasi C‑525/21) 2017. aasta oktoobri ja novembri eest, mis jääb IMi tööandja maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale ehk 22. jaanuarile 2015 vahetult eelneva või järgneva kolme kuu pikkusest võrdlusperioodist välja.
Ilfovi tööhõiveameti tegevdirektor kohustas 31. detsembri 2019. aasta otsusega tagasi nõudma 2013. aasta mai, juuni ja juuli eest IG‑le alusetult makstud töötasu (kohtuasi C‑524/21) koos intressi ja viivisega, kuna taotluse IG töötasunõuete katmiseks esitas pankrotihaldur 8. veebruaril 2017, samas kui maksejõuetusmenetlus algatati 19. märtsil 2010, mistõttu jäi kõnealune töötasunõue IG tööandja maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale vahetult eelneva või järgneva kolme kuu pikkusest võrdlusperioodist välja.
IM esitas Ilfovi tööhõiveameti tegevdirektori 6. detsembri 2019. aasta otsuse peale ja IG Bukaresti tööhõiveameti tegevdirektori 31. detsembri 2019. aasta otsuse peale Tribunalul Bucureștile (Bukaresti esimese astme kohus, Rumeenia) kaebuse.
Tribunalul București (Bukaresti esimese astme kohus) jättis 25. mai 2020. aasta otsusega IG kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. IMi kaebuse ta 14. juuli 2020. aasta otsusega rahuldas.
Nii IG kui Bukaresti tööhõiveamet esitasid nende suhtes tehtud kohtuotsuste peale apellatsioonkaebuse Curtea de Apel Bucureştile (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
See kohus leiab, et põhikohtuasjades tekib küsimus, kas direktiivi 2008/94 sotsiaalse eesmärgiga on kooskõlas halduspraktika, mille kohaselt tõlgendatakse riigisiseseid õigusnorme viisil, mis seab kahtluse alla maksejõuetute tööandjate töötajatele varem välja makstud töötasunõuded. See halduspraktika sai alguse käesoleva kohtuotsuse punktis 21 osutatud Curtea de Conturi a României (Rumeenia kontrollikoda) otsusest, mis tehti käesoleva kohtuotsuse punktis 21 osutatud tõlgenduse alusel, mille Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia kassatsioonikohus) nendele õigusnormidele andis.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selline halduspraktika on tekitanud nimetatud töötajate suhtes ebasoodsa õigusliku olukorra, kahjustades töötajatele juba välja makstud töötasunõuete kahtluse alla seadmisega õigussuhete selgust ja kindlust ning nähes ette kohustuse töötasunõuete eest saadud summad – asjakohasel juhul koos intressi ja viivisega – tagasi maksta, ilma et riigisiseses õiguses oleks selleks asjakohane seaduslik alus.
Lisaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus, kas võib asuda seisukohale, et tema menetluses olevates kohtuasjades kõne all olevad riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et töötajalt nõutakse tagasi summad, mis tagatisfond maksejõuetu tööandja töötajate rahuldamata nõuete alusel pärast aegumistähtaega välja maksis, on vastu võetud „kuritarvituste vältimiseks“ direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a tähenduses, kuivõrd töötasu maksti töötajale välja pärast tööandja pankrotihalduri esitatud taotlust tagatisfondile, ja ilma et  asjaomasele töötajale saaks  omistada mingit tegevust või tegevusetust.
Neil asjaoludel otsustas Curtea de Apel Bucureşti (Bukaresti apellatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on kohtuasjades C‑524/21 ja C‑525/21 sõnastatud identselt:
„1.      Kas sellisena, nagu on direktiivi 2008/94 ülevõtmiseks kehtestatud riigisiseseid õigusnorme – [seaduse nr 200/2006] artikli 15 lõikeid 1 ja 2 koostoimes [metodoloogiliste normide] artikliga 7 – tõlgendanud Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia kassatsioonikohus) […], nimelt et kolmekuine ajavahemik, mille eest saab tagatisfond maksejõuetu tööandja vastu tekkinud töötasunõudeid katta ja rahuldada, on seotud üksnes maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevaga, on need õigusnormid autonoomse mõiste „maksejõuetus“ aspektist direktiivi 2008/94 artikli 1 lõikega 1 ja artikli 2 lõikega 1 vastuolus?
2.      Kas sellisena, nagu on töötasunõuete rahuldamise tagatisfondi loomise ja kasutamise seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõikeid 1 ja 2 tõlgendanud Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia kassatsioonikohus) […], nimelt et kuni kolmekuine ajavahemik, mille eest saab tagatisfond maksejõuetu tööandja vastu tekkinud töötasunõudeid katta ja rahuldada, jääb võrdlusperioodi piiresse, mis kestab kolm maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult eelnevat kuud ja kolm maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult järgnevat kuud, on need õigusnormid direktiivi 2008/94 artikli 3 [teise lõiguga] ja artikli 4 lõikega 2 vastuolus?
3.      Kas liikmesriigi haldustava, mille kohaselt nõutakse Curtea de Conturi a României (Rumeenia kontrollikoda) otsuse alusel ja olukorras, kus puuduvad töötajat tagasi maksma kohustavad riigisisesed erinormid, töötajalt sisse summad, mis on väidetavalt välja makstud ajavahemike eest, mis ei kuulu õigusnormides ette nähtud piiresse, või mida on taotletud pärast seaduses ette nähtud aegumistähtaega, on kooskõlas direktiivi 2008/94 sotsiaalse eesmärgiga ja artikli 12 punkti a sätetega?
4.      Kas direktiivi 2008/94 artikli 12 punktis a kasutatud mõiste „kuritarvitus“ tõlgendamisel saab seda, et pankrotihalduri vahendusel fondist välja makstud töötasunõuded nõutakse töötajalt tagasi üldise aegumistähtaja järgimise eesmärgil, pidada piisavaks objektiivseks põhjenduseks?
5.      Kas selline tõlgendus ja riigisisene haldustava, mis võrdsustavad töötajatelt tagasi nõutavad töötasunõuded maksunõuetega, millelt arvestatakse intressi ja viivitustrahvi, on direktiivi [2008/94] sätete ja eesmärgiga kooskõlas?“
Euroopa Kohtu presidendi 22. oktoobri 2021. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑524/21 ja C‑525/21 kirjaliku ja suulise osa ning kohtuotsuse huvides.

Eelotsuse küsimuste analüüs

Esimene ja teine küsimus
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/94 artikli 1 lõiget 1, artikli 2 lõiget 1, artikli 3 teist lõiku ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et kuupäev, millest lähtudes määratakse kindlaks ajavahemik, mille eest peab garantiiasutus välja maksma töötajate rahuldamata töötasunõuded, on nende töötajate tööandja maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev, ning mis piiravad sellise makse tegemise kolme kuu pikkuse ajavahemikuga, mis jääb maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale vahetult eelnevat ja järgnevat kolme kuud sisaldava võrdlusperioodi sisse.
Olgu meenutuseks märgitud, et vastavalt direktiivi 2008/94 artikli 1 lõikele 1 kohaldatakse seda töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses.
Viimati nimetatud säte näeb ette, et tööandja loetakse maksejõuetuks, kui liikmesriigi õigusnormidega sätestatud korras on tööandja maksejõuetuse tõttu esitatud taotlus algatada ühismenetlus, mille käigus tööandja kaotab osaliselt või täielikult oma vara käsutamise õiguse, ja määratakse likvideerija või samasugust ülesannet täitev isik ning vastavalt nimetatud sätetele on pädev asutus kas otsustanud menetluse algatada või teinud kindlaks, et tööandja ettevõte on lõplikult tegevuse lõpetanud ja kättesaadavast varast ei piisa menetluse algatamiseks.
Direktiivi 2008/94 artikli 3 esimese lõigu kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed tagamaks, et garantiiasutused tagavad vastavalt direktiivi artiklile 4 töötajate töölepingutest või töösuhetest tulenevate rahuldamata nõuete väljamaksmise, sealhulgas lahkumistoetuse töösuhte lõpetamise korral, kui riigisisesed õigusaktid seda ette näevad.
Direktiivi 2008/94 artikli 3 teise lõigu järgi peavad garantiiasutuse ülevõetavad nõuded olema rahuldamata töötasunõuded seoses ajavahemikuga vastavalt olukorrale enne ja/või pärast liikmesriikide määratud kuupäeva.
Euroopa Kohus on varem otsustanud, et direktiivi 2008/94 artikli 3 teine lõik annab liikmesriikidele võimaluse vastavalt olukorrale määrata kuupäeva, enne ja/või pärast mida võtavad garantiiasutused üle rahuldamata töötasunõuded, ning jätab liikmesriikidele vabaduse määrata sobiv kuupäev (vt selle kohta 18. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Mustafa, C‑247/12, EU:C:2013:256, punktid 39 ja 41).
Seega ei takista miski seda, et liikmesriik võib tööandja suhtes algatatud maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeva pidada kuupäevaks, millest lähtudes määrab garantiiasutus kindlaks ajavahemiku, mille eest tuleb selle tööandja töötajate rahuldamata töötasunõuded välja maksta.
Lisaks, kuna töösuhete ja töötajate rahuldamata nõuete olemasolu on põhikohtuasjades kindlaks tehtud, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, milline ajaline ulatus on garantiiasutuse kohustusel need nõuded rahuldada.
Nagu Euroopa Kohus on otsustanud, annab direktiiv 2008/94 liikmesriikidele võimaluse piirata maksekohustust võrdlusperioodi või tagamiskohustuse ajalise kestuse ja/või maksete ülemmäära kehtestamise abil (25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Guigo, C‑338/17, EU:C:2018:605, punkt 30 ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses ongi selle direktiivi artikli 4 lõikes 1 sätestatud, et liikmesriikidel on võimalus piirata direktiivi artiklis 3 nimetatud garantiiasutuste vastutust. Kõnealuse direktiivi artikli 4 lõike 2 esimese lõigu kohaselt juhul, kui liikmesriigid kasutavad lõikes 1 nimetatud võimalust, täpsustavad nad ajavahemiku pikkuse, mille eest peab garantiiasutus rahuldamata nõuded välja maksma. See ei tohi olla lühem kui ajavahemik, mis hõlmab töösuhte kolme viimase kuu tasu enne ja/või pärast artikli 3 teises lõigus nimetatud kuupäeva. Sama direktiivi artikli 4 lõike 2 teine lõik annab liikmesriikidele ka võimaluse hõlmata selle minimaalse kolmekuulise ajavahemiku võrdlusperioodiga, mille kestus on vähemalt kuus kuud.
Praegusel juhul nähtub eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest ja Rumeenia valitsuse esitatud kirjalikest seisukohtadest, et seaduse nr 200/2006 artikli 15 lõikeid 1 ja 2 tuleb mõista nii, et need näevad ette kuni kolmekuulise ajavahemiku, mille alusel võib rahuldamata töötasunõudeid arvesse võtta; see ajavahemik jääb võrdlusperioodi sisse, mis kestab kolm maksejõuetusmenetluse algatamisele vahetult eelnevat kuud ja kolm selle menetluse algatamisele vahetult järgnevat kuud.
Sellised riigisisesed õigusnormid, mis piiravad seega töötajate rahuldamata töötasunõuete maksmise kuni kolme kuu pikkuse ajavahemikuga, mis vahetult eelneb või järgneb tööandja kogu vara hõlmava maksejõuetusmenetluse algatamisele, vastavad muu hulgas direktiivi 2008/94 artikli 4 lõikes 2 sätestatud nõuetele. Need õigusnormid järgivad selles sättes kehtestatud minimaalset kolmekuulist ajavahemikku, mille eest võib garantiiasutus rahuldamata nõudeid täita, jättes samal ajal selle ajavahemiku võrdlusperioodi sisse, mis vastab selles sättes kehtestatud minimaalsele kuuekuulisele ajavahemikule.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et
–        direktiivi 2008/94 artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et kuupäev, millest lähtudes määratakse kindlaks ajavahemik, mille eest peab garantiiasutus välja maksma töötajate rahuldamata töötasunõuded, on nende töötajate tööandja kogu vara hõlmava maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev, ning
–        direktiivi 2008/94 artikli 3 teist lõiku ja artikli 4 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et nende sätetega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis piiravad töötajate rahuldamata töötasunõuete maksmise kolme kuu pikkuse ajavahemikuga, mis jääb nende töötajate tööandja kogu vara hõlmava maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale vahetult eelnevat ja järgnevat kolme kuud sisaldava võrdlusperioodi sisse.

Neljas küsimus
Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a tuleb tõlgendada nii, et vajalikeks meetmeteks kuritarvituste vältimiseks selle sätte tähenduses võib lugeda liikmesriigi vastu võetud õigusnormid, mis näevad ette, et töötajalt nõutakse tagasi summad, mis tagatisfond on töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel pärast üldist aegumistähtaega talle välja maksnud.
Sellega seoses tuleb meenutada, et direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a kohaselt ei piira see direktiiv liikmesriikide õigust võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud selles küsimuses viidatud üldise aegumistähtaja kestust ega õiguslikku alust riigisiseses õiguses ega selgitanud, kuidas seda tähtaega oleks võidud põhikohtuasjade asjaoludel eirata, võib siiski oletada, et eelotsusetaotluse esitanud kohus peab silmas võimalust, et asjaomase isiku õigus töötasunõuete rahuldamisele kohtuasjas C‑524/21 on sellist tähtaega arvestades aegunud, olenemata sellest, kas see tähtaeg on komisjoni kirjalikes seisukohtades välja pakutud ja Rumeenia maksumenetluse seadustikus sätestatud viieaastane tähtaeg või Rumeenia valitsuse kirjalikes seisukohtades nimetatud ja tsiviilseadustikus ette nähtud kolmeaastane tähtaeg. Kohtuasjas C‑524/21 algatati asjaomase tööandja maksejõuetusmenetlus 19. märtsil 2010, samas kui taotlus töötasunõuete väljamaksmiseks esitati 8. veebruaril 2017 ehk peaaegu seitse aastat pärast maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäeva.
Seda arvestades, nagu nähtub eelotsusetaotlustest, esitab praeguses asjas vastavalt riigisisestele õigusnormidele maksejõuetu tööandja pankrotihaldur, mitte aga nõudeõigust omav isik, s.o asjaomane töötaja, tööhõiveametile taotluse selle töötaja rahuldamata töötasunõuete maksmiseks tagatisfondist. Neil asjaoludel, mille puhul näib olevat välistatud, et töötaja tegutses pahauskselt või et teda saaks pidada vastutavaks pankrotihalduri väljaspool õiguslikku raamistikku tehtud toimingute eest töötasunõuete sissenõudmiseks, ei pruugi kõnealuste õigusnormide kohaselt sellega seoses alusetult makstud summade tagasinõudmine, mis on nendes õigusnormides ette nähtud, hoida ära töötajapoolset kuritarvitamist.
Lisaks ei ole eelotsusetaotluse esitanud kohus eelotsusetaotlustes esile toonud muid üksikasju, eelkõige asjaomaste töötajate tegevuse või tegevusetuse kohta, mis selgitaks, kuidas võiks asjaolu, et töötajatele tehti rahuldamata töötasunõuete alusel garantiifondist väljamakseid, mida neil ei olnud lõppkokkuvõttes õigus saada, kuna õigus nendele väljamaksetele oli aegunud, käesoleval juhul osutada nende töötajate poolsele kuritarvitamisele.
Eeltoodut arvestades tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi vastu võetud õigusnorme, mis näevad ette, et töötajalt nõutakse tagasi summad, mis on talle rahuldamata töötasunõuete alusel pärast üldist aegumistähtaega välja makstud, ei saa – kui asjaomasele töötajale ei saa omistada mingit tegevust või tegevusetust – lugeda vajalikeks meetmeteks kuritarvituste vältimiseks selle sätte tähenduses.

Kolmas ja viies küsimus
Kolmanda ja viienda küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2008/94 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste liikmesriigi maksuõigusnormide kohaldamine, mille kohaselt nõutakse töötajatelt koos intressi ja viivisega tagasi summad, mis garantiiasutus on töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel alusetult välja maksnud ajavahemike eest, mida ei hõlma selle riigi õigusnormides sätestatud ajavahemik ning millele osutatakse esimeses ja teises küsimuses, või summad, mida taotleti pärast üldist aegumistähtaega.
Mis puudutab selliste summade tagasinõudmise üksikasjalikku korda, mis garantiiasutus on kohaldatavate direktiivi 2008/94 rakendavate riigisiseste õigusnormide järgi alusetult välja maksnud, siis tuleb kõigepealt märkida, et direktiiv ei sisalda ühtegi sätet, mis reguleeriks seda, kas liikmesriigid võivad ette näha sellise tagasinõudmise töötajatelt ja millistel tingimustel – eelkõige menetluslikel tingimustel – võib tagasinõudmine toimuda.
Direktiivi 2008/94 artiklid 4, 5 ja 12, mis võimaldavad liikmesriikidel mitte üksnes sätestada üksikasjalikud eeskirjad garantiiasutuste organiseerimise, rahastamise ja toimimise kohta, vaid ka piirata teatud asjaoludel direktiiviga töötajatele tagatavat kaitset, ei piira liikmesriikide võimalust nõuda tagasi summad, mis on direktiivi 2008/94 rakendavate riigisiseste õigusnormide kohaselt alusetult makstud (vt analoogia alusel 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, punkt 38).
Neil asjaoludel on liikmesriikidel üldjuhul vabadus näha oma riigisiseses õiguses ette sätted, millega kehtestatakse sellekohane üksikasjalik kord, eelkõige menetluskord, kuid seda tingimusel, et need sätted ei ole ebasoodsamad võrreldes nende sätetega, mis puudutavad samalaadseid riigisiseseid taotlusi (võrdväärsuse põhimõte), ja et need ei ole kehtestatud selliselt, et muudavad direktiiviga 2008/94 antud õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Pflücke, C‑125/01, EU:C:2003:477, punkt 34, ja 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, punkt 39).
Kuigi kolmas ja viies küsimus puudutavad tingimusi, mille kohaselt nõutakse töötajatelt tagasi summad, mis garantiiasutus on töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel maksnud, mitte aga töötajate õiguse saada direktiivis 2008/94 ette nähtud hüvitisi kasutamist kui sellist, võivad sellised tagasinõudmise tingimused niisugusele tegelikule kasutamisele ja nimetatud õiguse ulatusele ikkagi mõju avaldada. Järelikult peab eelmises punktis nimetatud võrdväärsuse põhimõttest ja tõhususe põhimõttest tulenevaid nõudeid põhikohtuasjades kindlasti kohaldama.
Esimesena tuleb võrdväärsuse põhimõtte kohta märkida, et nagu tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 54 viidatud kohtupraktikast, on selle põhimõttega vastuolus see, kui liikmesriik näeb ette üksikasjaliku korra, eelkõige menetluskorra, mis on selliste hüvitiste tagasinõudmise meetmete puhul, mille määramine on reguleeritud või sätestatud liidu õigusega, ebasoodsam kui üksikasjalik kord, mida kohaldatakse selliste samalaadsete hüvitiste tagasinõudmise meetmete suhtes, mille määramine on reguleeritud või sätestatud üksnes riigisisese õigusega.
Praegusel juhul tuleb tõdeda, et nagu nähtub eelotsusetaotlustest, toimub põhikohtuasjades kõne all olev tagasinõudmine maksuvõlgade sissenõudmist käsitlevate riigisiseste õigusnormide alusel, mida kohaldatakse käesolevas asjas analoogia alusel.
Kuna direktiiviga 2008/94 – mille sotsiaalne eesmärk on tagada kõigile töötajatele tööandja maksejõuetuse korral minimaalne kaitse Euroopa Liidu tasandil (vt selle kohta 25. juuli 2018. aasta kohtuotsus Guigo, C‑338/17, EU:C:2018:605, punkt 28) – tagatud nõuded kuuluvad töötajate sotsiaalkaitset käsitleva õiguse valdkonda, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus hindama, ega põhikohtuasjades kohaldatavad tagasinõudmise tingimused ei ole töötajate jaoks ebasoodsamad kui selle valdkonna riigisiseste õigusnormide alusel makstavate muude samalaadsete hüvitiste tagasinõudmise tingimused.
Niisuguse võrdluse tegemiseks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus võtma arvesse seda, kas töötajad, kes soovivad neile direktiivi 2008/94 alusel makstud summade tagasinõudmise vaidlustada, on ebasoodsamas olukorras võrreldes nende töötajatega, kelle suhtes viiakse läbi selliste samalaadsete summade tagasinõudmise menetlust, mille määramist reguleerib riigisisene õigus. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 59 sisuliselt märkis, võib selleks eelkõige arvesse võtta alusetult saadu tagastamise võimalikkust, summa väidetavalt alusetult saanud isiku heausksust ja viivise arvestamise algust.
Teisena tuleb tõhususe põhimõttega seoses meelde tuletada, et mõistlike õigust  lõpetavate tähtaegade määramine on üldjuhul tõhususe põhimõttega kooskõlas, kuivõrd tegemist on õiguskindluse põhimõtte kohaldamisega (vt selle kohta 18. septembri 2003. aasta kohtuotsus Pflücke, C‑125/01, EU:C:2003:477, punkt 36, ja 16. juuli 2009. aasta kohtuotsus Visciano, C‑69/08, EU:C:2009:468, punkt 43).
Praegusel juhul tuleb tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 63 sisuliselt märkis, ei tohiks selliste riigisiseste õigusnormide kohaldamine, mis käsitlevad töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel garantiiasutuse poolt alusetult makstud summade töötajatelt tagasinõudmist, muuta nende töötajate õigust taotleda garantiiasutuselt saamata jäänud töötasu alusel maksmisele kuuluvate summade tasumist võimatuks või ülemäära raskeks.
Eelkõige ei tohiks kõnealune tagasinõudmismenetluse kord järelikult tekitada olukorda, kus töötajate mis tahes õigused neile tegelikult maksmisele kuuluvate töötasunõuete rahuldamisele on aegunud.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et põhikohtuasju näib iseloomustavat asjaolu, et asjaomaste töötajate rahuldamata töötasunõuete maksmise taotluste põhjendatusele vaieldakse vastu peamiselt põhjusel, et need nõuded ei jää direktiivi 2008/94 artikli 4 lõike 2 alusel riigisiseste õigusnormidega kehtestatud võrdlusperioodi sisse.
Seega ei saa välistada, et nendel töötajatel oleks olnud õigus töötasunõuete maksmisele garantiiasutuse poolt summa ulatuses, mis vastab võrdlusperioodi piiresse jäävale ajavahemikule, kui need nõuded on tõepoolest veel rahuldamata, ning et selline väljamakse oleks neile tehtud, kui pankrotihaldur oleks oma vastavas taotluses need ajavahemikud õigesti kindlaks määranud, samas kui sellise nõude esitamine ei pruugi olla sel ajal, kui töötajad saavad tagasinõudmise otsusest teada, õiguslikult ega praktiliselt enam võimalik, eelkõige seetõttu, et üldine aegumistähtaeg võib olla möödunud.
Euroopa Kohus on selles valdkonnas küll tunnistanud, et mõistlike aegumistähtaegade kehtestamine on liidu õigusega kooskõlas ning Rumeenia õiguses ette nähtud üldine aegumistähtaeg, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 47, tundub põhimõtteliselt mõistlik, siiski on töötajatel kõnealuses olukorras lõppkokkuvõttes võimatu neile direktiiviga 2008/94 antud õigusi kasutada ning selline olukord on tõhususe põhimõttega vastuolus; kas see nii on, peab siiski välja selgitama eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Mis puudutab kõnealustes riigisisestes õigusnormides ette nähtud töötajate kohustust maksta intressi ja viivist, siis tuleb tõdeda, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 64 sisuliselt märkis, nõuab tõhususe põhimõte, et kui tuleb maksta intressi ja viivist, ei tohi see mingil moel mõjutada töötajatele direktiiviga 2008/94 antud kaitset ega eelkõige kahjustada käesoleva kohtuotsuse punktis 64 kirjeldatud olukorras minimaalset kaitsetaset, mis on direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud.
Nimelt, juhul kui on tuvastatud, et nõuetekohase taotluse esitamise korral oleks töötajatel olnud õigus saada sisuliselt sama summa, mis neile pankrotihalduri esitatud ebaõige taotluse alusel tegelikult maksti – arvestades, et nõuetekohase taotluse esitamise mis tahes võimatus on tõhususe põhimõttega vastuolus –, peavad need töötajad saama kasutada täiel määral õigust rahuldamata töötasunõuete maksmisele direktiivi 2008/94 artikli 3 ja artikli 4 lõikes 2 ning asjakohasel juhul riigisiseses õiguses sätestatud piirides.
Seega kahjustataks põhikohtuasjades juba makstud summa tagasinõudmisega koos intressi ja viivisega paratamatult õigusi, mis asjaomastele töötajatele võivad direktiivi 2008/94 artiklitest 3 ja 4 tuleneda, kuna lõpptulemusena langeks nende rahuldamata töötasunõuete alusel maksmisele kuuluv kogusumma allapoole nendes sätetes ette nähtud miinimummäärasid.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale ja viiendale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/94 tuleb võrdväärsuse põhimõtet ja tõhususe põhimõtet arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste liikmesriigi maksuõigusnormide kohaldamine, mille kohaselt nõutakse töötajatelt koos intressi ja viivisega tagasi summad, mis garantiiasutus on töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel alusetult välja maksnud ajavahemike eest, mida ei hõlma selle riigi õigusnormides sätestatud võrdlusperiood ning millele osutatakse esimeses ja teises küsimuses, või summad, mida taotleti pärast üldist aegumistähtaega, juhul kui
–        nendes riigisisestes õigusnormides sätestatud tagasinõudmise tingimused on töötajatele ebasoodsamad kui riigisiseste sotsiaalkaitseõiguse valdkonna õigusnormide alusel makstavate hüvitiste tagasinõudmise tingimused, või
–        kõnealuste riigisiseste õigusnormide kohaldamine muudab asjaomaste töötajate jaoks võimatuks või ülemäära raskeks taotleda saamata jäänud töötasunõuete alusel maksmisele kuuluvate summade tasumist garantiiasutuselt või nendes riigisisestes õigusnormides ette nähtud intressi ja viivise maksmine mõjutab töötajatele nii direktiiviga 2008/94 kui seda direktiivi rakendavate riigisiseste õigusnormidega antud kaitset, eelkõige kahjustades selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud minimaalset kaitsetaset.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artikli 1 lõiget 1 ja artikli 2 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
nende sätetega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et kuupäev, millest lähtudes määratakse kindlaks ajavahemik, mille eest peab garantiiasutus välja maksma töötajate rahuldamata töötasunõuded, on nende töötajate tööandja kogu vara hõlmava maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäev.
2.
Direktiivi 2008/94 artikli 3 teist lõiku ja artikli 4 lõiget 2
tuleb tõlgendada nii, et
nende sätetega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis piiravad töötajate rahuldamata töötasunõuete maksmise kolme kuu pikkuse ajavahemikuga, mis jääb nende töötajate tööandja kogu vara hõlmava maksejõuetusmenetluse algatamise kuupäevale vahetult eelnevat ja järgnevat kolme kuud sisaldava võrdlusperioodi sisse.
3.
Direktiivi 2008/94 artikli 12 punkti a
tuleb tõlgendada nii, et
liikmesriigi vastu võetud õigusnorme, mis näevad ette, et töötajalt nõutakse tagasi summad, mis on talle rahuldamata töötasunõuete alusel pärast üldist aegumistähtaega välja makstud, ei saa – kui asjaomasele töötajale ei saa omistada mingit tegevust või tegevusetust – lugeda vajalikeks meetmeteks kuritarvituste vältimiseks selle sätte tähenduses.
4.
Direktiivi 2008/94, arvestades võrdväärsuse põhimõtet ja tõhususe põhimõtet,
tuleb tõlgendada nii, et
sellega on vastuolus selliste liikmesriigi maksuõigusnormide kohaldamine, mille kohaselt nõutakse töötajatelt koos intressi ja viivisega tagasi summad, mis garantiiasutus on töötajate rahuldamata töötasunõuete alusel alusetult välja maksnud ajavahemike eest, mida ei hõlma selle riigi õigusnormides sätestatud võrdlusperiood ning millele osutatakse esimeses ja teises küsimuses, või summad, mida taotleti pärast üldist aegumistähtaega, juhul kui
–
nendes riigisisestes õigusnormides sätestatud tagasinõudmise tingimused on töötajatele ebasoodsamad kui riigisiseste sotsiaalkaitseõiguse valdkonna õigusnormide alusel makstavate hüvitiste tagasinõudmise tingimused, või
–
kõnealuste riigisiseste õigusnormide kohaldamine muudab asjaomaste töötajate jaoks võimatuks või ülemäära raskeks taotleda saamata jäänud töötasunõuete alusel maksmisele kuuluvate summade tasumist garantiiasutuselt või nendes riigisisestes õigusnormides ette nähtud intressi ja viivise maksmine mõjutab töötajatele nii direktiiviga 2008/94 kui seda direktiivi rakendavate riigisiseste õigusnormidega antud kaitset, eelkõige kahjustades selle direktiivi artikli 4 lõikes 2 ette nähtud minimaalset kaitsetaset.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: rumeenia.