CELEX: 62017CJ0017
Præjudiciel forelæggelse
beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens
direktiv 2008/94/EF
artikel 8
supplerende forsikringsordninger
beskyttelse af retten til ydelser i forbindelse med alderdom
det sikrede minimum af beskyttelse

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
EUT 2008, L 283, s. 36
).
Denne anmodning er blevet fremsat i forbindelse med en tvist mellem Grenville Hampshire og Board of the Pension Protection Fund (bestyrelsen for Pension Protection Fund, herefter »bestyrelsen for PPF«) vedrørende beregningen af Grenville Hampshires ret til ydelser i forbindelse med alderdom.
Retsforskrifter
EU-retten
Tredje betragtning til direktiv 2008/94 er affattet således:
»Det er nødvendigt at fastsætte bestemmelser til beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens og for at sikre dem et minimum af beskyttelse, især for at sikre betalingen af deres tilgodehavender, under hensyntagen til kravet om en afbalanceret økonomisk og social udvikling i [Den Europæiske Union]. Med henblik herpå bør medlemsstaterne etablere en garantiinstitution, der sikrer arbejdstagerne betaling af løntilgodehavender.«
Ifølge dette direktivs artikel 1, stk. 1, finder det anvendelse på tilgodehavender, som arbejdstagere i medfør af en arbejdsaftale eller et ansættelsesforhold har hos arbejdsgivere, der er insolvente i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1.
Samme direktivs artikel 8 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne sikrer, at de nødvendige foranstaltninger træffes for at beskytte interesser hos arbejdstagere og personer, der allerede havde forladt arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift på datoen for dennes insolvens, for så vidt angår erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom, herunder ydelser til efterladte, i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, som ikke er omfattet af nationale lovbestemte sociale sikringsordninger.«
Artikel 12, litra a), i direktiv 2008/94 foreskriver, at dette direktiv ikke berører medlemsstaternes mulighed for at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug.
Det Forenede Kongeriges ret
I Det Forenede Kongerige blev direktiv 2008/94 for så vidt angår beskyttelsen af arbejdstagernes rettigheder til ydelser ved alderdom i det væsentlige gennemført ved Pensions Act 2004 (lov om pensioner af 2004, herefter »loven af 2004«).
Ved denne lov etableredes en lovbestemt fond til beskyttelse af pensioner, som blev kaldt »Pension Protection Fund« (herefter »PPF«) og administreret af bestyrelsen for PPF. I tilfælde af en arbejdsgivers insolvens overtager PPF under visse betingelser ansvaret for arbejdstagernes krav på ydelser på grundlag af en supplerende faglig forsikringsordning. Til at finansiere denne opgave opkræver PPF en afgift, der er pålagt samtlige godkendte faglige forsikringsordninger.
Når en arbejdsgiver, der deltager i en dækket supplerende ydelsesbaseret forsikringsordning, rammes af insolvens, overtager bestyrelsen for PPF i medfør af loven af 2004 under visse betingelser ansvaret for denne ordning.
Blandt disse betingelser er den i section 127(2)(a) i loven af 2004 anførte, at »værdien af aktiverne i den pågældende ordning på den relevante dato er mindre end omfanget af de beskyttede forpligtelser«.
De beskyttede forpligtelser, som defineres i section 131 i loven af 2004, omfatter ikke de fulde pensionskrav for alle arbejdstagere i den supplerende faglige forsikringsordning, men kun omkostningerne ved at sikre de ydelser, der svarer til den godtgørelse, der skal betales i henhold til bestemmelserne om godtgørelse af pensionsrettigheder, hvis bestyrelsen for PPF tager ansvar for ordningen (herefter »PPF-godtgørelsen«).
For arbejdstagere, som på tidspunktet for deres arbejdsgivers insolvens allerede har nået den normale pensionsalder i deres forsikringsordning, foretages der i henhold til section 162 i loven af 2004 ingen reduktion af deres rettigheder. Derimod har arbejdstagere, som på tidspunktet for insolvensen endnu ikke har nået den normale pensionsalder, kun krav på 90% af værdien af deres erhvervede rettigheder. Deres rettigheder er desuden begrænset til en maksimal ydelse i henhold til paragraph 26 i bilag 7 til loven af 2004.
Den gældende maksimale ydelse for godtgørelsen fastsættes hvert år af PPF for arbejdstagere på et bestemt alderstrin. Bestyrelsen for PPF offentliggør de aktuarmæssige faktorer, der nedsætter den maksimale ydelse for medlemmer under 65 år, der modtager godtgørelsen. I henhold til paragraph 26(7) i bilag 7 til loven af 2004 er loftet for godtgørelsen ikke selve den maksimale ydelse, men svarer til 90% af beløbet for den maksimale ydelse.
Section 28 i bilag 7 til loven af 2004 foreskriver derudover, at de maksimale satser justeres for inflation, dog med en begrænsning på 2,5% årligt. Der er imidlertid ikke foreskrevet justering af den maksimale sats i henhold til denne bestemmelse for godtgørelser, der modtages for beskæftigelse før den 6. april 1997.
I tilfælde af insolvens, der er omfattet af loven af 2004, indledes der en vurderingsperiode i henhold til lovens section 132, i løbet af hvilken der foretages en gennemgang af ordningens finansieringsniveau med henblik på at tage stilling til, hvorvidt PPF skal overtage ansvaret for den berørte ordning i overensstemmelse med section 127(2) (herefter »vurderingsperioden«) Under denne vurderingsperiode kræver section 138 i loven af 2004, at de ydelser, der udbetales til medlemmerne, nedsættes til det erstatningsniveau, der skal udbetales, såfremt PPF er forpligtet til at overtage ansvaret for ordningen.
I henhold til section 143 og 144 i loven af 2004 bliver den vurdering af ordningens aktiver og beskyttede passiver, der foretages i vurderingsperioden, bindende, hvis den godkendes af bestyrelsen for PPF uden at blive anfægtet, og denne vurdering er afgørende for bedømmelsen af, hvorvidt den i lovens section 127(2)(a) foreskrevne betingelse for overdragelse af ansvaret til PPF er opfyldt.
I henhold til section 154 i loven af 2004 gælder, at såfremt ordningens aktiver er tilstrækkelige til at opfylde omkostningerne ved de beskyttede forpligtelser på datoen for insolvensen, vil ordningen forblive uden for PPF og blive likvideret af dens egne administratorer. I så tilfælde er den pågældende supplerende forsikringsordning forpligtet til at betale arbejdstagerne alderspension med et beløb svarende til PPF-godtgørelsen af de resterende midler. I henhold til section 154(7) i loven af 2004 er den supplerende faglige forsikringsordning i denne forbindelse underlagt PPF’s anvisninger.
Hvis det fastslås, at ordningens aktiver er utilstrækkelige til at opfylde de beskyttede forpligtelser, vil bestyrelsen for PPF overtage ansvaret for ordningen. Section 161(2) i loven af 2004 bestemmer i den henseende:
»Virkningen af, at [bestyrelsen for PPF] overtager ansvaret for en ordning, er, at
(a)
aktiverne, rettighederne og forpligtelserne i ordningen overdrages til [bestyrelsen for PPF] uden yderligere sikkerhed, med virkning fra det tidspunkt, hvor pensionsordningens bestyrelse eller ledelse modtager meddelelse om overdragelsen
(b)
pensionsordningens bestyrelse eller ledelse bliver fritaget fra deres pensionsforpligtelser fra dette tidspunkt, og
(c)
[bestyrelsen for PPF] fra dette tidspunkt er ansvarlig for at sikre, at godtgørelser udbetales (og er blevet udbetalt) i overensstemmelse med bestemmelserne om pensionsgodtgørelse, og følgelig skal ordningen behandles, som om den er blevet likvideret umiddelbart efter dette tidspunkt.«
I henhold til Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Order 2006 (afgørelse af 2006 fra pensionsbeskyttelsesfonden (loft for pensionsgodtgørelse)) var loftet for sikrede med alderen 65 år fra den 1. april 2006 at regne 28944,45 pund sterling (GBP).
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Grenville Hampshire var fra 1971 til 1998 ansat hos Turner & Newall plc (herefter »T&N«). I hele ansættelsesperioden var han medlem af T&N’s pensionsordning (herefter »T&N-ordningen«).
Efter at være blevet opsagt i løbet af 1998 efter Federal-Mogul Corporation of Americas overtagelse af T&N, tog Grenville Hampshire tidlig pension i en alder af 51 år, selv om den normale pensionsalder for arbejdstagere, der var dækket af T&N-ordningen, var 62 år. Administratorerne af T&N-ordningen meddelte ham, at hans pension udgjorde 48781,80 GBP årligt før skat, med en årlig forhøjelse på mindst 3%.
Da Federal-Mogul Corporation of America i løbet af 2001 indgav begæring om insolvensbehandling i USA, indledte PPF den 10. juli 2006 i Det Forenede Kongerige vurderingsproceduren for de beskyttede forpligtelser og aktiverne i T&N-ordningen. På den dato var Grenville Hampshire 58 år.
Efter at have afsluttet vurderingen godkendte bestyrelsen for PPF den 19. september 2011 en vurdering, hvorefter aktiverne i T&N-ordningen pr. 10. juli 2006 oversteg de beskyttede forpligtelser, således at der var tilstrækkelige midler at sikre betaling af ydelser i forbindelse med alderdom med en værdi svarende til PPF-erstatningen (herefter »afgørelsen af 19. september 2011«). Bestyrelsen for PFF overtog således ikke ansvaret for denne ordning.
Grenville Hampshires bruttopensionsbeløb blev efter en justering af kapitalen på 89965 GBP efter hans pensionering i løbet af 1998 fastsat til 19819 GBP årligt, idet det bl.a. blev taget i betragtning, at han den 10. juli 2006 endnu ikke havde opnået den normale pensionsalder i T&N-ordningen, og at den i paragraph 26 i bilag 7 til loven af 2004 foreskrevne bestemmelse om den maksimale ydelse følgelig fandt anvendelse i hans tilfælde.
Som følge deraf blev Grenville Hampshires ydelser nedsat med ca. 67% i forhold til den ret til et årligt beløb på 60240 GBP, som Grenville Hampshire ville have haft, hvis hans arbejdsgiver ikke var blevet insolvent.
Da Grenville Hampshires aktive periode derudover i det væsentlige lå før den 6. april 1997, mistede han ligeledes størstedelen af hans rettigheder til årlige forhøjelser af pensionen. Han modtager derfor i følge hans egne beregninger omkring 25% af sin optjente ret til pension som følge af hans ansættelse hos T&N.
Grenville Hampshire og 15 andre tidligere ansatte hos T&N, som er berørte af tilsvarende reduktioner, indgav klage til Pension Protection Fund Ombudsman (ombudsmanden for pensionsbeskyttelsesfonden, Det Forenede Kongerige) med henblik på at anfægte den vurdering af T&N-ordningen, som bestyrelsen for PPF havde godkendt ved afgørelsen af 19. september 2011.
Da der den 19. februar 2014 blev givet afslag på denne klage, anlagde Grenville Hampshire sag ved High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (ret i første instans (England og Wales), afdelingen for handelsretlige sager mv., Det Forenede Kongerige).
Ved dom af 23. december 2014 forkastede denne ret Grenville Hampshires søgsmål. Han iværksatte appel ved Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager), Det Forenede Kongerige).
Grenville Hampshire har i det væsentlige gjort gældende, at de bestemmelser i loven af 2004, hvorpå afgørelsen af 19. september 2011 var baseret, ikke er i overensstemmelse med artikel 8 i direktiv 2008/94 således som fortolket af Domstolen, fordi disse bestemmelser havde til følge, at visse arbejdstagere modtog mindre end 50% af værdien af deres erhvervede rettigheder til ydelser i forbindelse med alderdom.
PPF har på sin side gjort gældende, at det af Domstolens praksis vedrørende direktivets artikel 8 kun kræves, at sikringsordningerne gennemsnitligt skal garantere alle de arbejdstagere, der er medlemmer af en supplerende faglig forsikringsordning, en godtgørelse på mindst 50% af værdien af deres erhvervede rettigheder. Det kræves derimod ikke, at hver enkelt arbejdstager modtager en godtgørelse på mindst 50% af værdien af dennes egne erhvervede rettigheder.
Under disse omstændigheder har Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (appeldomstol (England og Wales) (afdelingen for civile sager)) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kræver artikel 8 i [Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens (
EFT 1980, L 283, s. 23
)] (nu erstattet af artikel 8 i direktiv [2008/94]), at medlemsstaterne sikrer, at hver enkelt arbejdstager modtager mindst 50% af værdien af den optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdom i tilfælde af arbejdsgivers insolvens [alene med undtagelse af misbrugstilfælde, som direktivets artikel 10, litra a), finder anvendelse på]?
2)
Med forbehold af de nationale domstoles konklusioner vedrørende sagens faktiske omstændigheder er det subsidiært da tilstrækkeligt i henhold til artikel 8 i direktiv [80/987], at en medlemsstat har et beskyttelsessystem, hvor arbejdstagere normalt modtager mere end 50% af værdien af deres optjente ret til ydelser i forbindelse med alderdommen, men hvor enkelte arbejdstagere modtager mindre end 50% [deraf] som følge af:
a)
et økonomisk loft for det erstatningsbeløb, der betales til arbejdstagere (navnlig arbejdstagere, der ikke har nået den normale pensionsalder i deres pensionsordning på tidspunktet for arbejdsgiverens insolvens), og/eller
b)
regler, der begrænser de årlige stigninger i den erstatning, der udbetales til arbejdstagere, eller den årlige revaluering af deres rettigheder forud for pensionsalderen?
3)
Har artikel 8 i direktiv [80/987] direkte virkning under omstændighederne i den foreliggende sag?«
Formaliteten vedrørende anmodningen om præjudiciel afgørelse
Det Forenede Kongeriges regering har gjort gældende, at anmodningen om præjudiciel afgørelse skal afvises grundet de stillede spørgsmåls hypotetiske karakter. Selv hvis forpligtelserne i T&N-ordningen blev vurderet, uden at der blev taget hensyn til den maksimale grænse foreskrevet ved den nationale lovgivning, ville aktiverne i denne ordning overstige de beskyttede forpligtelser, og derfor overtog PPF ikke ansvaret for nævnte ordning, og den blev fortsat administreret af ordningens administratorer. Således kan Grenville Hampshire i fraværet af direkte horisontal anvendelighed af artikel 8 i direktiv 2008/94 kun gøre sine rettigheder gældende ved at kræve erstatning fra staten, hvilket ikke er genstanden for tvisten i hovedsagen.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at inden for rammerne af det samarbejde, der i henhold til artikel 267 TEUF er indført mellem Domstolen og de nationale retter, tilkommer det udelukkende den nationale ret, som tvisten er indbragt for, og som har ansvaret for den retsafgørelse, som skal træffes, på grundlag af omstændighederne i den konkrete sag at vurdere, såvel om en præjudiciel afgørelse er nødvendig for, at den kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, den forelægger Domstolen. Når de stillede spørgsmål vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen derfor principielt forpligtet til at træffe afgørelse herom (dom af 23.1.2018, F. Hoffmann-La Roche m.fl.,
C-179/16
,
EU:C:2018:25
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger heraf, at der gælder en formodning for, at de spørgsmål om fortolkningen af EU-retten, som den nationale ret har stillet på det retlige og faktiske grundlag, som den har fastlagt inden for sit ansvarsområde, er relevante, hvorfor det ikke tilkommer Domstolen at efterprøve rigtigheden heraf. Domstolen kan kun afvise en anmodning fra en national ret, hvis det klart fremgår, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand, såfremt problemet er af hypotetisk karakter, eller såfremt Domstolen ikke råder over de faktiske og retlige oplysninger, som er nødvendige for, at den kan give en hensigtsmæssig besvarelse af de forelagte spørgsmål (dom af 23.1.2018, F. Hoffmann-La Roche m.fl.,
C-179/16
,
EU:C:2018:25
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag fremgår det imidlertid ikke klart, at den ønskede fortolkning af EU-retten savner enhver forbindelse med realiteten i hovedsagen eller dennes genstand. Disse spørgsmål, der vedrører fortolkningen af artikel 8 i direktiv 2008/94, er således forelagt i forbindelse med en tvist, som omhandler spørgsmålet om, hvorvidt bestemmelserne i loven af 2004 om beregning af de beskyttede forpligtelser er i overensstemmelse med denne artikels krav. Da Domstolens fortolkning af denne bestemmelse vil kunne have til følge, at PPF skal foretage en ny vurdering af de beskyttede forpligtelser og som følge deraf af Grenville Hampshires pensionsrettigheder, foreligger der en tilstrækkelig forbindelse mellem genstanden for tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål.
Derudover er spørgsmålet om, hvorvidt artikel 8 i direktiv 2008/94 har direkte virkning under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende, ligeledes relevant, idet den forelæggende ret ved løsningen af den tvist, der er indbragt for den, kunne være nødt til at afgøre, om Grenville Hampshire kan eller ikke kan påberåbe sig nævnte artikel 8 i forhold til bestyrelsen for PPF.
Under disse omstændigheder skal Domstolen besvare de præjudicielle spørgsmål.
Om de præjudicielle spørgsmål
Om det første og det andet spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med sit første og andet spørgsmål, som skal behandles samlet, nærmere bestemt oplyst, om artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at hver enkelt arbejdstager i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens skal være berettiget til ydelser i forbindelse med alderdom svarende til mindst 50% af værdien af de rettigheder, vedkommende har erhvervet i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning, eller om det er tilstrækkeligt, at denne godtgørelse garanteres for det store flertal af arbejdstagere, men at visse af disse arbejdstagere som følge af visse begrænsninger foreskrevet i national ret ikke desto mindre modtager en godtgørelse på mindre end 50% af værdien af deres erhvervede rettigheder.
I henhold til ordlyden af artikel 8 i direktiv 2008/94 sikrer medlemsstaterne, at de nødvendige foranstaltninger træffes for at beskytte interesser hos arbejdstagere og personer, der allerede havde forladt arbejdsgiverens virksomhed eller bedrift på datoen for dennes insolvens for så vidt angår erhvervet ret eller delvis erhvervet ret til ydelser i forbindelse med alderdom i henhold til supplerende faglige eller tværfaglige forsikringsordninger, som ikke er omfattet af nationale lovbestemte sociale sikringsordninger.
Medlemsstaterne har i denne forbindelse ganske vist et vidt skøn med henblik på fastsættelsen af såvel fremgangsmåden som niveauet for denne beskyttelse, som udelukker en fuldstændig garantiforpligtelse (jf. i denne retning dom af 25.1.2007, Robins m.fl.,
C-278/05
,
EU:C:2007:56
, præmis
og
-
, af 25.4.2013, Hogan m.fl.,
C-398/11
,
EU:C:2013:272
, præmis
, og af 24.11.2016, Webb-Sämann,
C-454/15
,
EU:C:2016:891
, præmis
).
Som følge deraf er artikel 8 i direktiv 2008/94 ikke til hinder for, at medlemsstaterne, idet de forfølger legitime økonomiske og sociale mål, og navnlig under overholdelse af proportionalitetsprincippet, reducerer de rettigheder, arbejdstagerne har erhvervet, i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens.
Imidlertid har Domstolen for så vidt angår artikel 8 i direktiv 80/987, nu artikel 8 i direktiv 2008/94, fastslået, at nationale bestemmelser, der i visse situationer kan føre til en garanti for ydelser på mindre end halvdelen af de erhvervede rettigheder, ikke kan anses for at opfylde definitionen af udtrykket »beskytte«, som er anvendt i denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 25.1.2007, Robins m.fl.,
C-278/05
,
EU:C:2007:56
, præmis
).
Det bemærkes, at i den sag, der gav anledning til den dom, var der bl.a. tale om en tvist angående ydelserne til to tidligere arbejdstagere, der alene havde fået henholdsvis 20% og 49% af de ydelser i forbindelse med alderdom, som de havde krav på (dom af 25.1.2007, Robins m.fl.,
C-278/05
,
EU:C:2007:56
, præmis
).
Domstolen bekræftede denne fortolkning i dom af 25. april 2013, Hogan m.fl. (
C-398/11
,
EU:C:2013:272
), afsagt i en sag, der omhandlede rettigheder til ydelser i forbindelse med alderdom, der var erhvervet individuelt af ti tidligere arbejdstagere, som blev angivet ved navn i dommen, og som hver især havde tilsluttet sig en af de supplerende ydelsesbaserede forsikringsordninger, der var blevet oprettet af deres arbejdsgiver. Efter at have henvist til præmis 57 i dom af 25. januar 2007, Robins m.fl. (
C-278/05
,
EU:C:2007:56
), fastslog Domstolen, at den korrekte gennemførelse af artikel 8 i direktiv 2008/94 kræver, at en arbejdstager i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens modtager mindst halvdelen af de ydelser i forbindelse med alderdom, der følger af de akkumulerede pensionsrettigheder, med hensyn til hvilke arbejdstageren har indbetalt bidrag i forbindelse med en supplerende faglig forsikringsordning (jf. i denne retning dom af 25.4.2013, Hogan m.fl.,
C-398/11
,
EU:C:2013:272
, præmis
og
).
Det fremgår af denne retspraksis, som senest bekræftet ved dom af 24. november 2016, Webb-Sämann (
C-454/15
,
EU:C:2016:891
, præmis
), at det beskyttelsesniveau, der således er fastsat ved artikel 8 i direktiv 2008/94, udgør en individuel garanti for hver enkelt arbejdstager.
Målet med dette direktiv, som har til formål at sikre arbejdstagerne en vis minimumsbeskyttelse i Fællesskabet i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, ville nemlig i høj grad blive bragt i fare, hvis medlemsstaterne, uden at der foreligger nogen form for misbrug som omhandlet i nævnte direktivs artikel 12 fra arbejdstagernes side, kunne opfylde de forpligtelser, som i henhold til samme direktivs artikel 8 påhviler dem, uden at indrømme hver enkelt arbejdstager en sådan minimumsbeskyttelse.
Det følger deraf, at den fortolkning, Domstolen har givet med hensyn til niveauet og karakteren af den beskyttelse, der foreskrives ved artikel 8 i direktiv 2008/94, og med hensyn til de individuelle begunstigede ved denne beskyttelse, i modsætning til det af Det Forenede Kongerige i nærværende sag anførte, ikke er begrænset til sådanne omstændigheder som de, der forelå i de sager, der gav anledning til dom af 25. januar 2007, Robins m.fl. (
C-278/05
,
EU:C:2007:56
), af 25. april 2013, Hogan m.fl. (
C-398/11
,
EU:C:2013:272
), og af 24. november 2016, Webb-Sämann (
C-454/15
,
EU:C:2016:891
), men har en generel rækkevidde.
Det kan derfor ikke gøres gældende, at denne fortolknings rækkevidde er begrænset til visse insolvente arbejdsgivere, som tilhører konkrete sektorer, eller til visse arbejdstagere, der befinder sig i en bestemt økonomisk eller social sammenhæng.
Artikel 8 i direktiv 2008/94 pålægger derfor medlemsstaterne en forpligtelse til uden undtagelse at sikre hver enkelt arbejdstager en godtgørelse svarende til mindst 50% af værdien af dennes erhvervede rettigheder i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens, uden at det af denne grund i andre tilfælde er udelukket, at de tab, der er lidt, selv om de udgør en mindre procentdel, kan anses for at være åbenbart uforholdsmæssige under hensyn til den forpligtelse til at beskytte arbejdstageres interesser, der er indeholdt i denne bestemmelse (jf. i denne retning dom af 24.11.2016, Webb-Sämann,
C-454/15
,
EU:C:2016:891
, præmis
).
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 48-53 i sit forslag til afgørelse, gælder det, at for at den fulde virkning af den minimumsbeskyttelse for arbejdstagere i tilfælde af deres arbejdsgivers insolvens, der er indført ved artikel 8 i direktiv 2008/94, og som kræver, at denne beskyttelse udstrækkes til at omfatte hele pensionsperioden, kan garanteres, skal godtgørelsen svarende til mindst 50% af værdien af de erhvervede rettigheder beregnes under hensyntagen til den forudsete udvikling i pensionsydelserne under hele pensionsperioden for at undgå, at det garanterede beløb som følge af den forløbne tid bliver mindre end 50% af den oprindeligt erhvervede værdi for et pensionsår.
Henset til det ovenstående skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at artikel 8 i direktiv 2008/94 skal fortolkes således, at hver enkelt arbejdstager skal være berettiget til ydelser i forbindelse med alderdom svarende til mindst 50% af værdien af de rettigheder, vedkommende har erhvervet i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning, i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.
Det tredje spørgsmål
Med det tredje spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, om artikel 8 i direktiv 2008/94 har direkte virkning.
I henhold til Domstolens praksis kan borgerne støtte ret på ubetingede og tilstrækkeligt præcise direktivbestemmelser over for en medlemsstat og alle dens administrative organer og over for organer eller enheder, som er undergivet statens myndighed eller kontrol, eller som har særlige beføjelser i forhold til dem, der følger af bestemmelser, som gælder i forholdet til private (jf. i denne retning dom af 10.10.2017, Farrell,
C-413/15
,
EU:C:2017:745
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Organer eller enheder, der af en myndighed er blevet tildelt udførelsen af en opgave af almen interesse og med henblik herpå er blevet tillagt særlige beføjelser, kan ligeledes sidestilles med staten (dom af 10.10.2017, Farrell,
C-413/15
,
EU:C:2017:745
, præmis
).
I den foreliggende sag må det derfor undersøges, om artikel 8 i direktiv 2008/94 er ubetinget og tilstrækkeligt præcis. I den forbindelse er der tre forskellige spørgsmål, som skal undersøges, nemlig hvem der er omfattet af den beskyttelse, der foreskrives ved denne bestemmelse, indholdet af denne beskyttelse, og hvem det påhviler at yde denne beskyttelse (jf. i denne retning dom af 19.11.1991, Francovich m.fl.,
C-6/90 og C-9/90
,
EU:C:1991:428
, præmis
).
Vedrørende spørgsmålet om, hvem der er omfattet af den i artikel 8 i direktiv 2008/94 foreskrevne beskyttelse, fremgår det klart af denne artikels ordlyd, at dette direktiv har til formål at beskytte arbejdstagere, som er berørt af deres arbejdsgivers insolvens. Følgelig opfylder den nævnte artikel for så vidt angår fastsættelsen af den personkreds, som garantien skal komme til gode, de betingelser om, at den skal være tilstrækkeligt præcis og ubetinget, som kræves for en direkte anvendelse af en direktivbestemmelse.
Hvad angår indholdet af den beskyttelse, der er foreskrevet ved artikel 8 i direktiv 2008/94, er det tilstrækkeligt at bemærke, at i dom af 25. januar 2007, Robins m.fl. (
C-278/05
,
EU:C:2007:56
), fastslog Domstolen, at denne artikel 8 kræver, at en arbejdstager i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens modtager mindst halvdelen af de ydelser i forbindelse med alderdom, der følger af de akkumulerede pensionsrettigheder, med hensyn til hvilke arbejdstageren har indbetalt bidrag i forbindelse med en supplerende faglig forsikringsordning (dom af 25.4.2013, Hogan m.fl.,
C-398/11
,
EU:C:2013:272
, præmis
).
Denne fortolkning af bestemmelsen belyser og præciserer betydningen og rækkevidden af denne bestemmelse, således som den skal forstås og anvendes, henholdsvis burde have været forstået og anvendt, fra datoen for sin ikrafttræden (jf. i denne retning dom af 19.4.2016, DI,
C-441/14
,
EU:C:2016:278
, præmis
, og af 22.11.2017, Cussens m.fl.,
C-251/16
,
EU:C:2017:881
, præmis
).
Artikel 8 i direktiv 2008/94 indeholder således en klar og præcis forpligtelse, der påhviler medlemsstaterne, og som har til formål at tillægge borgerne rettigheder. Det må tilføjes, at denne forpligtelse ikke er underlagt nogen særlige betingelser.
Med hensyn til identificeringen af, hvem det påhviler at yde den beskyttelse, der foreskrives ved artikel 8 i direktiv 2008/94, bemærkes det, at medlemsstaterne råder over et vidt skøn ved fastlæggelsen af, hvilken fremgangsmåde der skal følges, således at de bl.a. kan foreskrive direkte statslig finansiering, en forsikringspligt for arbejdsgiveren eller oprettelse af en garantiordning (jf. i denne retning dom af 25.1.2007, Robins m.fl.,
C-278/05
,
EU:C:2007:56
, præmis
og
).
Når denne skønsmargen først er fuldt udnyttet, kan den imidlertid, som generaladvokaten har anført i punkt 79 i sit forslag til afgørelse, ikke længere være til hinder for, at en borger kan gøre den minimumsbeskyttelse, han er berettiget til i henhold til artikel 8 i direktiv 2008/94, gældende.
Det fremgår i denne forbindelse af de sagsakter, Domstolen er blevet forelagt, at den nationale lovgiver med vedtagelsen af loven af 2004 bestemte, at når en arbejdsgiver, der deltager i en dækket supplerende ydelsesbaseret forsikringsordning, bliver insolvent, skal den omhandlede ordnings finansieringsniveau undersøges, og navnlig skal ordningens beskyttede forpligtelser og dens aktiver vurderes. I henhold til denne lov gælder, at såfremt denne vurdering, efter at den er blevet godkendt af bestyrelsen for PPF, viser, at ordningens aktiver er tilstrækkelige til at betale omkostningerne ved de beskyttede forpligtelser, skal ordningen, selv om den er underlagt bestyrelsen for PPF’s anvisninger, fortsat bestyres af dens administratorer. Hvis det derimod viser sig, at ordningens aktiver er utilstrækkelige, foreskriver loven af 2004, at bestyrelsen for PPF overtager ansvaret for ordningen, hvilket indebærer, at dens administratorer fritages for deres forpligtelser vedrørende pension, og at bestyrelsen for PPF er forpligtet til at sikre betalingen af godtgørelserne.
Loven af 2004 fastlægger således utvetydigt den enhed, der er kompetent ved vurderingen af balancen af beskyttede forpligtelser og aktiverne i de supplerende faglige forsikringsordninger, og som ansvaret for at sikre den minimumsbeskyttelse, der foreskrives ved artikel 8 i direktiv 2008/94, påhviler.
I Det Forenede Kongerige tilkommer det således PPF at gennemføre den forpligtelse, som påhviler medlemsstaterne til at beskytte arbejdstagernes interesser i forhold til deres erhvervede rettigheder til ydelser i forbindelse med alderdom i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt PPF er en statsejet enhed, eller kan ligestilles dermed som omhandlet i den i denne doms præmis 54 og 55 nævnte retspraksis, bemærkes det, at PPF er blevet tildelt udførelsen af en opgave af almen interesse og med henblik herpå er blevet tillagt vidtrækkende beføjelser, idet PPF opkræver bidrag fra de støtteberettigede supplerende faglige forsikringsordninger, og idet PPF er bemyndiget til at give disse ordninger de nødvendige anvisninger i forbindelse med deres likvidation. Derudover fastsætter bestyrelsen for PPF ved godkendelsen af vurderingen af de beskyttede forpligtelser i en supplerende faglig forsikringsordning niveauet for hver enkelt arbejdstagers beskyttelse med hensyn til erhvervede rettigheder såvel i tilfælde af, at PPF overtager ansvaret, som i tilfælde af en eventuel likvidation uden for PPF’s regi.
Betingelserne for, at en arbejdstager i en situation som Grenville Hampshires kan påberåbe sig artikel 8 i direktiv 2008/94 mod bestyrelsen for PPF, er således opfyldt.
Hvad angår Det Forenede Kongeriges regerings argument om, at artikel 8 i direktiv 2008/94 ikke kan påberåbes i forhold til T&N-ordningens administratorer på grund af den omstændighed, at sidstnævnte er privatpersoner, selv om denne ordnings aktiver dækker ordningens beskyttede forpligtelser, og selv om det således er denne ordning, som skal udbetale Grenville Hampshire hans alderdomsydelse, må det for det første fastslås, at parterne i hovedsagen udgøres af Grenville Hampshire og bestyrelsen for PPF og Secretary of State for Work and Pensions (arbejds- og pensionsministeren, Det Forenede Kongerige). Hverken T&N’s ordning eller administratorerne af denne ordning er parter i hovedsagen.
For det andet fremgår det af forelæggelseskendelsen, at tvisten i hovedsagen ikke vedrører spørgsmålet, om Grenville Hampshire kan kræve udbetaling af en godtgørelse på mindst 50% af hans erhvervede pensionskrav direkte fra T&N’s ordning eller dens administratorer, men lovligheden af den afgørelse, hvorved bestyrelsen for PPF godkendte denne ordnings beskyttede forpligtelser. Som generaladvokaten har anført i punkt 89, 91 og 92 i sit forslag til afgørelse, vedrører denne tvist spørgsmålet om, hvorvidt det under påberåbelse af artikel 8 i direktiv 2008/94 er muligt at kræve af bestyrelsen for PPF, at den foretager en ny vurdering af de beskyttede forpligtelser. I denne sammenhæng udgør den indflydelse, som en ny beregning af PPF’s godtgørelse kunne have på T&N’s ordning, blot en negativ følgevirkning for tredjepersoners rettigheder og kan ikke begrunde, at denne bestemmelses direkte virkning nægtes i forhold til en enhed, som skal kvalificeres som et statsligt organ (jf. i denne retning dom af 6.10.2015, T-Mobile Czech Republic og Vodafone Czech Republic,
C-508/14
,
EU:C:2015:657
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det tredje spørgsmål besvares med, at artikel 8 i direktiv 2008/94 under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende har direkte virkning, således at bestemmelsen kan påberåbes af en individuel arbejdstager ved en national domstol med henblik på at anfægte en afgørelse truffet af et organ såsom bestyrelsen for PPF.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

1)
Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/94/EF af 22. oktober 2008 om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens skal fortolkes således, at hver enkelt arbejdstager skal være berettiget til ydelser i forbindelse med alderdom svarende til mindst 50% af værdien af de rettigheder, vedkommende har erhvervet i henhold til en supplerende faglig forsikringsordning, i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens.

2)
Artikel 8 i direktiv 2008/94 har under omstændigheder som de i hovedsagen foreliggende direkte virkning, således at bestemmelsen kan påberåbes af en individuel arbejdstager ved en national domstol med henblik på at anfægte en afgørelse truffet af et organ såsom the Board of the Pension Protection Fund (bestyrelsen for Pension Protection Fund, Det Forenede Kongerige).

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.