CELEX: 62020CJ0161
Atcelšanas prasība
Padomes lēmums, kas ietverts Pastāvīgo pārstāvju komitejas (Coreper) 2020. gada 5. februāra dokumentā, kurā ir atbalstīts iesniegums Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (SJO) saistībā ar aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu siltumnīcefekta gāzu emisijas “no avota līdz tvertnei” [well‑to‑tank]
LES 17. panta 1. punkts
Eiropas Savienības ārējā pārstāvība
Dalībvalsts, kas ir Padomes prezidentvalsts, veikta šī iesnieguma nosūtīšana SJO dalībvalstu un Komisijas vārdā

Ar prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Padomes lēmumu, kas ietverts Pastāvīgo pārstāvju komitejas (
Coreper
) 2020. gada 5. februāra dokumentā, kurā ir atbalstīts iesniegums Starptautiskajā Jūrniecības organizācijā (SJO) saistībā ar aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu siltumnīcefekta gāzu emisijas “no avota līdz tvertnei”, ko dalībvalstu un Komisijas vārdā Padomes prezidentūra ir paredzējusi nosūtīt SJO (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Rezolūcija 65/276
Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas 2011. gada 3. maija Rezolūcijā 65/276 (turpmāk tekstā – “Rezolūcija 65/276”) ir noteikts:
“Ģenerālā asambleja,
[..]
atzīstot
, ka katrai reģionālajai organizācijai ir jānosaka tās ārējās pārstāvības kārtība,
atgādinot
savu 1974. gada 11. oktobra Rezolūciju 3208 (XXIX), ar kuru tā piešķīra novērotājas statusu Eiropas Ekonomikas kopienai,
atgādinot
arī to, ka saskaņā ar atbilstošajām tiesību normām Eiropas Savienība ir aizstājusi Eiropas Kopienu, ka tā ir puse daudzos dokumentos, kas noslēgti Apvienoto Nāciju Organizācijas vadībā, un ka tā iesaistās vairāku Apvienoto Nāciju Organizācijas specializēto iestāžu un struktūru darbā novērotājas vai dalībnieces statusā,
[..]
1. [..]
2.
nolemj
pieņemt sīki izstrādātus noteikumus, kas izklāstīti šīs rezolūcijas pielikumā attiecībā uz Eiropas Savienības pārstāvju kā novērotāju piedalīšanos tās sesijās un darbā, kā arī tās komisijās un darba grupās, starptautiskajās sanāksmēs un konferencēs, kas organizētas tās vadībā, kā arī Apvienoto Nāciju Organizācijas konferencēs;
[..].” [Neoficiāls tulkojums.]
Ar SJO saistītie instrumenti
SJO, kas tika izveidota ar Ženēvā 1948. gada 6. martā parakstīto Konvenciju par Starptautisko Jūrniecības organizāciju (
Recueil des traités des Nations unies
, 289. sējums, 3. lpp.), redakcijā, kas attiecas uz šo strīdu (turpmāk tekstā – “SJO konvencija”), ir Apvienoto Nāciju Organizācijas specializēta iestāde, kas citastarp atbild par jūras vides un atmosfēras piesārņojuma novēršanu no kuģiem.
SJO konvencijas 4. pantā ir paredzēts:
“Organizācijā var piedalīties visas valstis, kas atbilst III daļas noteikumiem.”
Visas dalībvalstis ir SJO konvencijas dalībnieces.
Savukārt Savienība nav šīs konvencijas dalībniece.
Šīs konvencijas 25. panta a) punktā ir noteikts:
“[SJO p]adome var slēgt nolīgumus un vienošanas par organizācijas attiecībām ar citām organizācijām [..].”
Saskaņā ar minētās konvencijas 66. pantu:
“[SJO] par tās darbības jomā ietilpstošajiem jautājumiem var sadarboties ar citām starpvaldību organizācijām, kas nav ANO specializētās iestādes, bet kuru intereses un darbība ir saistīta ar organizācijas mērķiem.”
1974. gada 28. jūnijā Komisija ar vēstuļu apmaiņu starp tās priekšsēdētāju un SJO ģenerālsekretāru noslēdza sadarbības līgumu ar SJO atbilstoši EEK līguma 229. pantam (turpmāk tekstā – “1974. gada sadarbības līgums”). Šajā līgumā, kas joprojām ir spēkā, būtībā ir paredzēts, ka SJO sekretariāts un Komisija sadarbojas un apspriežas kopējo interešu jomās saskaņā ar kārtību, kas savstarpēji jānosaka katrā atsevišķā gadījumā, apmainās ar informāciju un savstarpēji informē par visām paredzētajām darbībām un programmām, kas var būt vienas vai otras puses interesēs. Turklāt saskaņā ar minēto līgumu SJO sekretariāts aicina Komisiju nosūtīt novērotājus uz SJO rīkotajām konferencēm un uz SJO struktūru sanāksmēm, kas var ietekmēt Savienību interesējošus jautājumus.
Papildus tās galvenajām struktūrām asamblejai, padomei un sekretariātam SJO rīcībā ir piecas komitejas, tostarp Jūras vides aizsardzības komiteja (turpmāk tekstā – “
MEPC
”) un Kuģošanas drošības komiteja, kurām ir lēmumpieņemšanas pilnvaras, īstenojot konvencijas, kuras pieņemtas to vadībā vai par kurām tās turklāt ir atbildīgas.
Pārskatītā Kuģošanas drošības komitejas un
MEPC
un to pakārtoto struktūru darba organizācijas un metožu dokumenta (MSC‑MEPC.1/Circ.5/Rev.1, 2018. gada 13. jūnijs; turpmāk tekstā – “
MSC‑MEPC
iekšējais reglaments”) 1.5. punktā “Mērķi” ir noteikts:
“Šī dokumenta noteikumu nolūks ir sasniegt šādus mērķus:
[..]
6)
nodrošināt pēc iespējas lielāku visu dalībvalstu un organizāciju, kurām ir novērotājas statuss, līdzdalību komiteju un to pakārtoto struktūru darbā;
[..].” [Neoficiāls tulkojums.]
Saskaņā ar
MEPC
procesuālo noteikumu 5. noteikuma 3. punktu šīs komitejas ģenerālsekretārs uzaicina citas starpvaldību organizācijas, ar kurām ir noslēgta vienošanās vai īpaša vienošanās, un nevalstiskās starptautiskās organizācijas, ar kurām SJO ir nodibinājusi attiecības, būt pārstāvētām ar novērotājiem katrā komitejas sesijā, kuras darba kārtībā ir jautājumi, kas viņus skar tieši.
Tiesvedības priekšvēsture
Viena no konvencijām, kuras noslēgtas SJO vadībā, ir Starptautiskā konvencija par kuģu izraisītā piesārņojuma novēršanu, kas parakstīta Londonā 1973. gada 2. novembrī un papildināta ar diviem 1978. un 1997. gadā pieņemtiem protokoliem (turpmāk tekstā – “
Marpol
konvencija”). Visas dalībvalstis ir šīs konvencijas dalībnieces, bet Savienība nav tās dalībniece.
Saskaņā ar
Marpol
konvenciju SJO ir veikusi vairākus obligātus pasākumus, lai samazinātu siltumnīcefektu izraisošo gāzu (SEG) emisijas, kas radušās starptautiskās kuģniecības dēļ. Pašlaik ir paredzēti citi pasākumi.
MEPC
ir lēmējinstitūcija, kas ir atbildīga par
Marpol
konvencijas īstenošanu.
SJO padome ir apstiprinājusi
MEPC
lēmumu izveidot starpsesiju darba grupu par SEG emisiju samazināšanu no kuģiem (
Intersessional Working Group on Reduction of GHG Emissions from Ships
; turpmāk tekstā – “
ISWG‑GHG
”), kas atbildīga par ziņojumiem
MEPC
sesiju laikā.
MEPC
ir pilnvarojusi
ISWG‑GHG
izteikt konkrētus priekšlikumus, lai veicinātu izmantot aizstājējdegvielas ar zemām vai nulles oglekļa emisijām, turklāt šiem priekšlikumiem it īpaši bija jāattiecas uz pamatnostādņu noteikšanu par aprites cikla SEG/oglekļa intensitāti visiem atbilstošajiem degvielas veidiem, kā arī uz minēto aizstājējdegvielu izmantošanas veicināšanas shēmu izstrādi.
Atbilstoši šim pilnvarojumam
ISWG‑GHG
2019. gada 11.–15. novembra sanāksmē aicināja “ieinteresētās dalībvalstis un starptautiskās organizācijas sadarboties un iesniegt pamatnostādņu projekta priekšlikumus par aprites cikla SEG/oglekļa intensitāti visiem atbilstošajiem degvielas veidiem”.
2019. gada 20. decembrī Komisija nosūtīja Padomei savu dienestu izstrādāto darba dokumentu
Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level
(Savienības iesniegums SJO [
ISWG‑GHG
] septītajā sanāksmē Londonā 2020. gada 23.–27. martā par aprites cikla pamatnostādņu ieviešanu, lai noteiktu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu siltumnīcefekta gāzu (SEG) emisijas no avota līdz tvertnei, lai veicinātu ilgtspējīgu alternatīvo degvielu izmantošanu globālā līmenī (SWD(2019) 456
final
)).
Šajā darba dokumentā Komisija norādīja, ka pielikumā ietvertais iesniegums ietilpst Savienības ekskluzīvajā ārējā kompetencē un ka tas ir iesniegts Padomei, lai izstrādātu Savienības nostāju, lai to pārsūtītu SJO. Turklāt minētā darba dokumenta 1. zemsvītras piezīmē bija precizēts: “Ierosinājumi vai informācijas dokumenti, kas iesniegti SJO par jautājumiem, kuri ietilpst [Savienības] ekskluzīvajā ārējā kompetencē, ir ārējas pārstāvības darbības. Šie iesniegumi ir jāiesniedz Savienības struktūrai, kura var Savienību pārstāvēt ārējās attiecībās atbilstoši Līgumam, proti, jautājumos, kas nav saistīti ar [kopējo ārpolitiku un drošības politiku (KĀDP)] – Komisijai vai [Savienības] delegācijai saskaņā ar LES 17. panta 1. punktu un LESD 221. pantu.”
Visbeidzot paša iesnieguma apakšsadaļā bija minēts, ka to “iesniegusi Eiropas Komisija Eiropas Savienības vārdā”.
2020. gada 31. janvārī Padomes Kuģniecības darba grupa, pirmkārt, nolēma,
Coreper
piedāvāt, lai iesniegums tiktu iesniegts SJO nevis Savienības vārdā, bet gan 27 dalībvalstu un Komisijas vārdā. Otrkārt, pēc tam, kad tā tostarp bija grozījusi Komisijas iesnieguma projekta apakšsadaļu, tā aicināja
Coreper
apstiprināt šādi grozīto iesniegumu, lai Padomes prezidentūra to nodotu SJO.
2020. gada 5. februārī
Coreper
ar apstrīdēto lēmumu apstiprināja šādi grozīto iesniegumu (turpmāk tekstā – “strīdīgais iesniegums”), lai Padomes prezidentūra to nodotu SJO dalībvalstu un Komisijas vārdā.
Ar 2020. gada 7. februāra elektroniskā pasta vēstuli Horvātijas Republika, kas šajā datumā nodrošināja Padomes prezidentūru, nosūtīja strīdīgo iesniegumu SJO 27 dalībvalstu un Komisijas vārdā.
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Komisija lūdz Tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, saglabājot tā iedarbību, kā arī piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz prasību noraidīt, kā arī piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Pakārtoti apstrīdētā lēmuma atcelšanas gadījumā tā lūdz Tiesu saglabāt tā iedarbību.
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2020. gada 15. septembra, 24. septembra, 25. septembra, 1. oktobra, 6. oktobra, 8. oktobra un 13. oktobra lēmumiem Beļģijas Karalistei, Čehijas Republikai, Dānijas Karalistei, Vācijas Federatīvajai Republikai, Grieķijas Republikai, Francijas Republikai, Nīderlandes Karalistei, Somijas Republikai un Zviedrijas Karalistei tika atļauts iestāties lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Par prasību
Par Tiesas kompetenci
Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Komisijas prasība ir balstīta uz Padomes apstrīdētu premisu, ka Savienībai ir novērotājas statuss SJO. Tādējādi, lai lemtu par šo prasību, Tiesai vispirms būtu jāinterpretē SJO konvencija, lai noteiktu, vai Savienībai ir vai nav šāds statuss. Taču Tiesai šajā ziņā neesot kompetences, jo minētā konvencija neietilpst Savienības tiesībās.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, pirmkārt, kā to būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts secinājumu 44.–46. punktā, ka Grieķijas Republika neapstrīd apstrīdētā lēmuma apstrīdamību LESD 263. panta izpratnē. Turklāt Tiesa jau ir atzinusi par pieņemamu atcelšanas prasību, kura vērsta pret
Coreper
lēmumu iesniegt pārdomu dokumentu komisijai, kas izveidota ar starptautisku nolīgumu, ciktāl šāda lēmuma mērķis ir radīt tiesiskas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (AJT Antarktika),
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
59.
–
67.
punkts).
Otrkārt, Grieķijas Republika neapstrīd, ka Komisijas izvirzītie pamati prasības pamatojumam attiecas uz Līgumu pārkāpumu un šis pārkāpums ir viens no LESD 263. panta otrajā daļā minētajiem gadījumiem, kad tiek celta atcelšanas prasība, par kuru Tiesa ir kompetenta pieņemt nolēmumu.
Protams, Tiesas kompetencē principā nav pārbaudīt Savienības tiesību aktu tiesiskumu, ņemot vērā tāda starptautiska nolīguma tiesību normas, kura dalībniece nav Savienība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 21. decembris, Air Transport Association of America u.c.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
52.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Savienība nolemj īstenot savas pilnvaras, tās ir jāīsteno, ievērojot atbilstošās starptautiskās tiesības (spriedumi, 1992. gada 24. novembris, Poulsen un Diva Navigation,
C‑286/90
,
EU:C:1992:453
,
9.
punkts, kā arī 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (AJT Antarktika),
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
127.
punkts).
No tā izriet, ka Tiesai, īstenojot savu kompetenci tostarp saskaņā ar LESD 263. pantu, ir jāņem vērā atbilstošās starptautisko tiesību normas, ciktāl šī ņemšana vērā ir nepieciešama, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu.
Šajā gadījumā, lai atrisinātu šo strīdu, Tiesai ir jāņem vērā SJO konvencija, lai noteiktu, vai Savienībai ir vai nav kāds statuss šajā organizācijā.
Šādos apstākļos Tiesas kompetencē ir lemt par Komisijas prasību.
Par lietas būtību
Prasības pamatojumam Komisija izvirza divus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz LESD 3. panta 2. punkta pārkāpumu un tātad uz Savienībai saskaņā ar šo tiesību normu piešķirtās ekskluzīvās ārējās kompetences pārkāpumu, ciktāl tiesību akts, kas jāpieņem struktūrai, kura izveidota ar starptautisku nolīgumu, “ietekmē Savienības kopīgos noteikumus vai maina to darbības jomu”. Savukārt otrais pamats attiecas uz LES 17. panta 1. punkta sestā teikuma pārkāpumu un tātad uz Komisijas institucionālo prerogatīvu pārkāpumu.
Vispirms ir jāizvērtē otrais pamats.
Par otro pamatu
–
Lietas dalībnieku argumenti
Otrā pamata atbalstam Komisija apgalvo, ka, tā kā apstrīdētais lēmums neattiecas uz KĀDP, tai šajā gadījumā saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu ir Savienības ārējās pārstāvības pilnvaras. Šī iemesla dēļ un ņemot vērā Savienības ekskluzīvo kompetenci jomā, kurā ietilpst strīdīgais iesniegums, tā bija ierosinājusi, ka to iesniedz “Eiropas Komisija Eiropas Savienības vārdā”.
Komisija piebilst, ka nedz noteikumi, kas ir piemērojami sadarbībai ar SJO, tostarp 1974. gada sadarbības līgums, lasot to kopsakarā ar Rezolūciju 65/276, nedz
MSC‑MEPC
iekšējais reglaments, it īpaši tā 1.5.6. punkts, neliedza, ka minētais iesniegums tiktu iesniegts Savienības vārdā.
Gluži pretēji, runājot, pirmkārt, par Rezolūciju 65/276, tajā pēc Lisabonas līguma stāšanās spēkā esot atzīta jaunā Savienības institucionālā sistēma. Šajā rezolūcijā esot īpaši uzsvērts, ka “katrai reģionālajai organizācijai ir jānosaka tās ārējās pārstāvības kārtība”. Ņemot vērā, ka šī atzīšana esot vispārīga rakstura, tas, ka minētā rezolūcija nav piemērojama Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētajām iestādēm, nekādi neietekmējot tās atbilstību, lai noteiktu Savienības un tās iestāžu nostāju attiecībā pret šīm specializētajām iestādēm. Turklāt ar 2009. gada 27. novembra kopīgu verbālnotu Padome un Komisija esot informējušas SJO par tiesiskajām sekām, kas izriet no Lisabonas līguma stāšanās spēkā, proti, ka no 2009. gada 1. decembra“Eiropas Savienība izmantos visas Eiropas Kopienas tiesības un uzņemsies visus pienākumus, tostarp tās statusu organizācijā”, un ka “no tā izrietošās izmaiņas attiecībā uz pārstāvības kārtību tiks paziņotas laikus”.
Otrkārt,
MSC‑MEPC
iekšējā reglamenta 1.5.6. punktā esot tieši atļauta tādu organizāciju līdzdalība, kurām ir novērotājas statuss
MEPC
darbā.
Komisija norāda, ka pēc apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Padomes prezidentūra strīdīgo iesniegumu SJO nosūtījusi nevis Savienības vārdā, bet gan “dalībvalstu un Komisijas” vārdā.
Turklāt Padome esot kļūdaini uzskatījusi, ka Savienības kompetence ir ekskluzīva tikai attiecībā uz daļu no strīdīgā iesnieguma un ka tas pēc būtības ir jāuzskata par hibrīdu. Turklāt, ja atsauce uz “Komisiju” būtu jāsaprot kā netieša atsauce uz Savienību, apstrīdētais lēmums būtu liedzis Komisijai nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību attiecībā uz šo minētā iesnieguma daļu.
Katrā ziņā Savienības pārstāvības pilnvaras, kas Komisijai piešķirtas ar Līgumiem, nozīmējot, ka Padomes prezidentūra nekad nevar juridiski pārstāvēt Savienību vai īstenot tās ārējo kompetenci. Tā kā apstrīdētā iesnieguma nosūtīšana SJO pa elektronisko pastu esot uzskatāma par ārējas pārstāvības darbību, tā esot veikta, pārkāpjot LES 17. panta 1. punktu.
Turklāt tas vien, ka Savienība nav starptautiskas organizācijas dalībniece, nekādi neļaujot dalībvalstij, rīkojoties individuāli atbilstoši savai dalībai šajā starptautiskajā organizācijā, uzņemties saistības, kas varētu ietekmēt Līguma mērķu īstenošanai pieņemtos Savienības noteikumus.
Pie tam ar Lisabonas līgumu ieviestajiem grozījumiem, no kuriem izriet tostarp LES 1. pants, 17. panta 1. punkts un 47. pants, kā arī LESD 220. pants, esot ietekme uz veidu, kādā Kopiena, kas ir kļuvusi par Savienību, piedalās Apvienoto Nāciju Organizācijas specializēto iestāžu darbā. It īpaši kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā Savienība īstenojot visas Kopienas tiesības un uzņemoties pienākumus, tostarp tos, kas saistīti ar Kopienas statusu starptautiskajās organizācijās, ar kurām Komisija nodrošināja attiecības saskaņā ar EEK līguma 229. pantu (tagad – EKL 302. pants). Turklāt šie juridiskie grozījumi kopš tā laika esot vispārēji atzīti starptautiskā līmenī. Būtiskākā šīs atzīšanas izpausme esot konkrēti Rezolūcija 65/276.
Padome, kuru atbalsta visas dalībvalstis, kas iestājušās lietā, uzskata, ka otrais pamats ir nepamatots.
–
Tiesas vērtējums
Ar otro pamatu Komisija apgalvo, ka šajā lietā ar LES 17. panta 1. punktu Komisijai ir piešķirta ekskluzīva kompetence nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību, līdz ar to strīdīgais iesniegums SJO bija jānosūta šai iestādei. Turklāt, tā kā šis iesniegums tika veikts jomā, kas ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē, tas esot bijis jāiesniedz Savienības vārdā, nevis dalībvalstu un Komisijas vārdā.
Šajā ziņā vispirms ir jāprecizē, ka, ciktāl Komisijas argumentāciju varētu saprast kā tādu, ar kuru tiek pārmests, ka ar apstrīdēto lēmumu ir ticis atļauts Padomes prezidentūrai SJO nosūtīt strīdīgo iesniegumu ne tikai dalībvalstu vārdā, bet arī Komisijas vārdā, lai gan Komisija pret to iebilda, šāda argumentācija ir acīmredzami novēlota, jo tā pirmo reizi tika izvirzīta tikai replikas rakstā. Tāpēc tā ir jāuzskata par nepieņemamu.
Par šī pamata būtību, pirmkārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar LES 17. panta 1. punkta sesto teikumu Komisija nodrošina Savienības ārējo pārstāvību, izņemot KĀDP un citus Līgumos paredzētus gadījumus, kuriem šajā lietā nav nozīmes.
Ar šo tiesību normu netiek ieviesta nekāda atšķirība atkarībā no tā, vai Savienība īsteno savu ekskluzīvo ārējo kompetenci atbilstoši LESD 3. panta 2. punktam vai tā īsteno ārējo kompetenci, kas dalīta ar dalībvalstīm, neatkarīgi no tā, vai tā to dara kopā ar dalībvalstīm vai arī Padome atsaucas uz iespēju iegūt tās iekšienē vajadzīgo balsu vairākumu, lai Savienība viena pati īstenotu šo ārējo kompetenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (AJT Antarktika),
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
126.
punkts).
No tā izriet, ka Komisijas kompetence pārstāvēt Savienību tās ārējās kompetences īstenošanā nevar būt atkarīga no šīs ārējās kompetences ekskluzīvā vai dalītā rakstura, kas ir saistīta tikai ar Savienības iekšējiem noteikumiem, kuri trešām valstīm vai citām starptautiskām organizācijām nav saistoši.
Otrkārt, lai gan ir taisnība, kā būtībā apgalvo Komisija, ka Līgumos tās kompetence nodrošināt Savienības ārējo pārstāvību ir ierobežota tikai saskaņā ar LES 17. panta 1. punktā tieši paredzētajām atkāpēm, tomēr, kā jau atgādināts šī sprieduma 32. punktā, ja Savienība kā starptautisko tiesību subjekts nolemj īstenot savu kompetenci, šāda īstenošana ir jāveic, ievērojot atbilstošās starptautiskās tiesības.
Pirmām kārtām, no SJO konvencijas 4. panta izriet, ka tai var pievienoties tikai valstis. Tādējādi, lai gan visas Savienības dalībvalstis ir SJO dalībnieces, Savienība pati par sevi nav tās dalībniece.
Otrām kārtām, ir taisnība, ka saskaņā ar šīs konvencijas 25. panta a) punktu SJO padome var noslēgt nolīgumus vai pieņemt noteikumus par attiecībām ar citām organizācijām un ka saskaņā ar minētās konvencijas 66. pantu SJO attiecībā uz jebkuru jautājumu, kas ietilpst tās kompetencē, var sadarboties ar šīm citām starpvaldību organizācijām, kurām, lai gan tās nav Apvienoto Nāciju Organizācijas specializētas iestādes, ir šīs organizācijas mērķiem radniecīgas intereses un darbības.
Turklāt tieši šādā kontekstā Komisija, pamatojoties uz EEK līguma 229. pantu, noslēdza ar SJO 1974. gada sadarbības līgumu, kurā tostarp bija paredzēta iespēja Komisijai kā novērotājai piedalīties SJO darbā un tādējādi ļaut tai pašai savā vārdā nosūtīt iesniegumu šai organizācijai.
Tomēr ir skaidrs, ka ne Kopiena, ne Savienība, kas to ir aizstājusi, nav noslēgušas nolīgumu ar SJO, tādējādi Savienībai nav nekāda statusa pēdējā minētajā organizācijā.
No lietas materiāliem un diskusijām tiesas sēdē izriet, ka SJO instances, pamatojoties uz šai organizācijai piemērojamiem dokumentiem, uzskata, ka vienīgi starpvaldību organizācijas, ar kurām tā ir noslēgusi nolīgumus, var piedalīties tās darbā, tostarp iesniedzot iesniegumus, lai pieņemtu tiesību aktus. Turklāt, pamatojoties uz šādu apsvērumu, SJO ģenerālsekretārs 2005. gada 14. februārī noraidīja Nīderlandes Karalistes Kopienas vārdā iesniegto iesniegumu, atbildot uz starpvaldību organizācijām adresētu SJO aicinājumu, pamatojoties uz to, ka Kopiena nebija SJO locekle un tai nebija novērotājas statusa šajā organizācijā.
Šajā kontekstā, protams, ir taisnība, pirmām kārtām, ka
MSC‑MEPC
iekšējā reglamenta 1.5.6. punktā ir paredzēta tādu organizāciju aktīva līdzdalība, kurām ir novērotāju statuss
MEPC
darbā, otrām kārtām, ka saskaņā ar
MEPC
procesuālo noteikumu 5. noteikuma 3. punktu šajā komitejā novērotāji var pārstāvēt citas starpvaldību organizācijas, nevis SJO, ar kurām ir noslēgta vienošanās vai īpaša vienošanās, un starptautiskās nevalstiskās organizācijas, ar kurām SJO ir nodibinājusi attiecības, un, trešām kārtām, ka strīdīgais iesniegums SJO tika nosūtīts, atbildot uz šā sprieduma 18. punktā minēto
ISWG‑GHG
uzaicinājumu, kas bija adresēts “ieinteresētajām dalībvalstīm un starptautiskajām organizācijām”. Tomēr šie apstākļi nenozīmē, ka Savienībai, kas nav starptautiska organizācija ar novērotājas statusu SJO un ar ko SJO nav noslēgusi nekādu vienošanos vai īpašu vienošanos, kā tas atgādināts šā sprieduma 57. punktā, bija tiesības iesniegt strīdīgo iesniegumu savā vārdā.
No tā izriet, ka atšķirībā no Komisijas, kas ar
SJO
ir noslēgusi 1974. gada sadarbības līgumu, Savienībai nav nekādu tiesību, kas tai ļautu pašai piedalīties šīs organizācijas iestāžu un komiteju darbā.
Turklāt Komisija ieteikumā Padomei, lai pilnvarotu Komisiju sākt un vadīt sarunas ar SJO par Eiropas Kopienas pievienošanās nosacījumiem un kārtību (SEC(2002) 381, galīgā redakcija), ir atzinusi, ka Kopienai nav tiesību piedalīties SJO darbā un ka tādējādi tās interesēs ir pievienoties SJO konvencijai.
Komisija tomēr apgalvo, ka Lisabonas līguma stāšanās spēkā, it īpaši, ieviešot LES 1. panta trešo daļu un 47. pantu, kā arī LESD 220. pantu, nozīmē, ka Savienībai bija tiesības rīkoties savā vārdā SJO ietvaros.
Šajā ziņā, runājot, pirmām kārtām, par LES 1. panta trešo daļu un 47. pantu, šajās tiesību normās attiecīgi ir paredzēts, ka Savienība aizstāj Kopienu un ir tās pēctece un ka tai ir juridiskas personas statuss. Šīs ar Lisabonas līgumu saistītās juridiskās sekas Padome un Komisija paziņoja SJO ar 2009. gada 27. novembra kopīgo verbālnotu, un tās tika ņemtas vērā Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās asamblejas Rezolūcijā 65/276.
Tomēr papildus tam, kā to ir apstiprinājis Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs 2011. gada 1. jūnija notā, ka šī rezolūcija nav piemērojama Apvienoto Nāciju specializētajām aģentūrām, ne minētā rezolūcija, ne – it īpaši tās vienpusējības dēļ – 2009. gada 27. novembra verbālnota nekādā ziņā nevar būt piešķīrusi Savienībai kādu statusu SJO, kura nebija Kopienai.
Otrām kārtām, runājot par LESD 220. pantu, ir taisnība, ka ar to Savienībai ir piešķirta kompetence noteikt “visus attiecīgos sadarbības veidus ar Apvienoto Nāciju Organizācijas iestādēm un tās specializētajām aģentūrām”, savukārt EEK līguma 229. pantā Komisijai bija uzticēts uzdevums “uzturēt visas vajadzīgās attiecības ar Apvienoto Nāciju Organizācijas iestādēm [un] tās specializētām iestādēm”.
Tomēr šī LESD 220. panta pieņemšanas rezultātā Savienība neaizstāja Komisiju kā to sadarbības nolīgumu pusi, kurus tā bija noslēgusi, pamatojoties uz EEK līguma 229. pantu, piemēram, 1974. gada sadarbības līgumu. Proti, lai gan saskaņā ar LES 1. panta trešo daļu Savienība, stājoties spēkā Lisabonas līgumam, ir aizstājusi Kopienu un ir tās pēctece, ne šajā pēdējā tiesību normā, ne kādā citā Līgumu tiesību normā nav paredzēts, ka Savienība varētu aizstāt Komisiju.
Treškārt, tas, ka Savienība nav SJO dalībniece un nav šo ar pēdējo minēto noslēgusi īpašus nolīgumus, kas tai ļautu piedalīties šīs organizācijas darbā, neliedz faktiski īstenot tās ārējo kompetenci šajā jomā.
Šajā nolūkā, pirmām kārtām, ir jānodrošina, ka Savienība var īstenot savu kompetenci iekšējā līmenī un ka, īstenojot šo kompetenci, tā atbilstoši attiecīgajai jomai piemērojamai procedūrai nosaka pati savu nostāju.
Otrām kārtām, ja Savienība nav starptautiskas organizācijas dalībniece un tātad ar attiecīgajām starptautiskajām tiesībām šādā organizācijā tai ir liegts īstenot savu ārējo kompetenci, šo kompetenci Savienības interesēs var īstenot tostarp dalībvalstis, rīkojoties kopīgi saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā paredzēto lojālas sadarbības pienākumu. Šajā kontekstā dalībvalstīm nevar liegt sniegt iesniegumus šajā organizācijā neatkarīgi no tā, vai tās attiecas uz jomām, kas ietilpst Savienības ekskluzīvajā kompetencē, vai uz kompetenci, ko tā dala ar dalībvalstīm (šajā nozīmē skat. Atzinumu 2/91 (SDO konvencija Nr. 170), 1993. gada 19. marts,
EU:C:1993:106
,
5.
punkts; spriedumu, 2009. gada 12. februāris, Komisija/Grieķija,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
,
31.
punkts, un Atzinumu 1/13 (Trešo valstu pievienošanās Hāgas konvencijai), 2014. gada 14. oktobris,
EU:C:2014:2303
,
44.
punkts).
Šajā gadījumā nav strīda par to, ka Padome pēc Komisijas priekšlikuma ir apstiprinājusi Savienības iesniegumu, kas jāiesniedz SJO, un tas ir iesniegums, attiecībā uz kuru Komisija, kā tā apstiprināja tiesas sēdē, neapstrīd ne apstiprināšanas kārtību, ne saturu.
Tomēr šis iesniegums šī sprieduma 53.–66. punktā izklāstīto iemeslu dēļ un neatkarīgi no apstākļa, ka tas ietilpst ekskluzīvā Savienības kompetencē vai dalītajā kompetencē, katrā ziņā nevarēja tikt iesniegts SJO Savienības vārdā, nepārkāpjot noteikumus, kas reglamentē šīs organizācijas darbu. Tādējādi Padome pamatoti ir uzskatījusi, ka strīdīgais iesniegums dalībvalstīm ir jāiesniedz to vārdā, rīkojoties kopīgi Savienības interesēs.
Ceturtkārt un visbeidzot, attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru Horvātijas Republika nevarēja nosūtīt strīdīgo iesniegumu, nepārkāpjot Savienības ārējo kompetenci un Komisijas ārējās pārstāvības pilnvaras, ir taisnība – tas vien, ka Savienība nav starptautiskas organizācijas dalībniece, neļauj dalībvalstij, rīkojoties individuāli atbilstoši savai dalībai starptautiskā organizācijā, uzņemties saistības, kuras varētu ietekmēt Līguma mērķu īstenošanai pieņemtos Savienības noteikumus (spriedums, 2009. gada 12. februāris, Komisija/Grieķija,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
,
30.
punkts).
Tomēr šajā lietā no elektroniskā pasta vēstules, ko Horvātijas Republika 2020. gada 7. februārī nosūtīja SJO, izriet, ka tā, rīkojoties dalībvalstu un Komisijas vārdā, ir vienīgi nosūtījusi šai organizācijai dalībvalstu un Komisijas strīdīgo iesniegumu.
Protams, ņemot vērā Komisijas saskaņā ar 1974. gada sadarbības līgumu izveidotās attiecības ar SJO un tā kā atbilstošās starptautiskās tiesības, šķiet, to neliedz, dalībvalstis būtu varējušas piešķirt Komisijai pienākumu pārstāvēt tās, kopīgi Savienības interesēs īstenojot ārējo kompetenci, kuru saskaņā ar piemērojamiem SJO konvencijas noteikumiem Komisija nevarēja īstenot.
Tomēr nevienā Līgumu noteikumā nav prasīts, lai dalībvalstis uzliktu Komisijai pienākumu nodrošināt to pārstāvību, pat ja attiecīgās starptautiskās tiesības to neliedz.
Proti, kā secinājumu 84. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, ar LES 17. panta 1. punktu, izņemot tajā tieši paredzētās atkāpes, Komisijai ir piešķirta ekskluzīva kompetence nodrošināt vienīgi Savienības pārstāvību, nevis dalībvalstu pārstāvību, tostarp tad, ja tās rīkojas kopīgi Savienības interesēs.
Tādējādi ir jākonstatē, ka dalībvalstis katrā atsevišķā gadījumā var brīvi lemt par to ārējās pārstāvības kārtību, tostarp tad, ja tās kopīgi darbojas Savienības interesēs. Šajā nolūkā nekas neliedz šīm valstīm savstarpēji iecelt dalībvalsti, kas ir Padomes prezidentvalsts, ar nosacījumu, ka šī dalībvalsts nerīkojas individuāli vai Savienības vārdā.
Ievērojot visu iepriekš minēto, otrais pamats ir noraidāms.
Par pirmo pamatu
Komisija pirmo pamatu izvirza tikai, lai pierādītu, ka Savienībai šajā lietā bija ekskluzīva kompetence un tāpēc strīdīgais iesniegums esot bijis jāiesniedz Savienības vārdā.
Taču šī sprieduma 51., 52. un 54. punktā norādīto iemeslu dēļ, lai arī kāds būtu Savienības ārējās kompetences raksturs – ekskluzīvs vai dalīts –, kurā ietilpst strīdīgais iesniegums, Savienība, ievērojot atbilstošās starptautiskās tiesības, katrā ziņā pati nevarēja iesniegt šo iesniegumu SJO.
Tādējādi, kā būtībā ir norādījis arī ģenerāladvokāts secinājumu 97. punktā, pirmais pamats ir neiedarbīgs un līdz ar to tas ir jānoraida.
Tā kā neviens prasības pamats nav apmierināts, tā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā šajā lietā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus un atlīdzināt Padomes tiesāšanās izdevumus atbilstoši pēdējās minētās prasījumiem.
Saskaņā ar Reglamenta 140. panta 1. punktu dalībvalstis, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tādējādi Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Eiropas Komisija sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

3)
Beļģijas Karaliste, Čehijas Republika, Dānijas Karaliste, Vācijas Federatīvā Republika, Grieķijas Republika, Francijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika un Zviedrijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.