CELEX: 62019CJ0638
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
ELTL artiklid 107 ja 108
Kahepoolne investeerimisleping
Vahekohtuklausel
Rumeenia
Euroopa Liiduga ühinemine
Enne ühinemist maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine
Vahekohtuotsus, millega pärast ühinemist kohustatakse maksma kahjuhüvitist
Euroopa Komisjoni otsus, millega see kahjuhüvitise maksmine tunnistatakse siseturuga kokkusobimatuks riigiabiks ja kohustatakse see tagasi nõudma
Komisjoni pädevus
Liidu õiguse ratione temporis kohaldamine
Selle kuupäeva kindlakstegemine, millal abisaajale anti abi saamise õigus
ELL artikkel 19
ELTL artiklid 267 ja 344
Liidu õiguse autonoomia

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 18. juuni 2019. aasta kohtuotsuse European Food jt
vs
. komisjon (T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2019:423
), millega Üldkohus tühistas komisjoni 30. märtsi 2015. aasta otsuse (EL) 2015/1470 Rumeenia antud riigiabi SA.38517 (2014/C) (ex 2014/NN) kohta – Vahekohtu 11. detsembri 2013. aasta otsus juhtumis Micula
vs
. Rumeenia (
ELT 2015, L 232, lk 43
) (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Vastuapellatsioonkaebuses palub Hispaania Kuningriik samuti vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Õiguslik raamistik
ICSID konventsioon
18. märtsil 1965 Washingtonis sõlmitud riikide ja muude riikide kodanike vaheliste investeeringuid puudutavate vaidluste lahendamise konventsiooni (edaspidi „ICSID konventsioon“), mis jõustus Rumeenia suhtes 12. oktoobril 1975, artikli 53 lõikes 1 on sätestatud:
„Vahekohtuotsus on pooltele kohustuslik ning seda ei saa edasi kaevata ega muul viisil vaidlustada, välja arvatud konventsioonis ette nähtud juhul. Pooled peavad täitma vahekohtuotsuse vastavalt selle sõnastusele […]“.
ICSID konventsiooni artikli 54 lõikes 1 on ette nähtud:
„Iga osalisriik tunnustab konventsiooni kohaselt tehtud vahekohtuotsust siduvana ja tagab oma territooriumil vahekohtuotsusega mõistetud rahaliste kohustuste täitmise, nii nagu ta teeks seda oma riigi territooriumil tegutseva kohtu lõpliku lahendi puhul. […].“
Euroopa leping
Euroopa leping assotsiatsiooni loomiseks ühelt poolt Euroopa ühenduste ja nende liikmesriikide ning teiselt poolt Rumeenia vahel, mis sõlmiti ja kiideti ühenduse nimel heaks nõukogu ja komisjoni 19. detsembri 1994. aasta otsusega 94/907/ESTÜ, EÜ, EURATOM (
EÜT 1994, L 357, lk 2
; ELT eriväljaanne 11/21, lk 528; edaspidi „Euroopa leping“) ning mis jõustus 1. veebruaril 1995, nägi artikli 64 lõigetes 1 ja 2 ette:
„1.   Järgnev on kokkusobimatu käesoleva lepingu nõuetekohase toimimisega niivõrd, kui see võib mõjutada kaubandust ühenduse ja Rumeenia vahel:
[…]
(iii)
riigiabi, mis moonutab või ähvardab moonutada konkurentsi, soodustades teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist.
2.   Igasugust käesoleva artikliga vastuolus olevat tegevust hinnatakse [ELTL artiklite 101, 102 ja 107] eeskirjade kohaldamisest tulenevate kriteeriumide alusel.“
Euroopa lepingu artiklitega 69 ja 71 pandi Rumeeniale kohustus viia oma riigisisesed õigusaktid järk-järgult kooskõlla
acquis communautaire
’iga.
Kahepoolne investeerimisleping
29. mail 2002 Rootsi Kuningriigi valitsuse ja Rumeenia valitsuse vahel sõlmitud kahepoolne investeeringute edendamise ja vastastikuse kaitsmise leping (edaspidi „kahepoolne investeerimisleping“) jõustus 1. juulil 2003 ning selle artikli 2 lõikes 3 on kokku lepitud:
„Kumbki lepingupool tagab igal ajal teise lepingupoole investorite investeeringute õiglase ja võrdse kohtlemise ning ei takista meelevaldsete ega diskrimineerivate meetmete kaudu nimetatud investorite poolt selliste investeeringute juhtimist, haldamist, säilitamist ja kasutamist, neist kasusaamist ega nende võõrandamist.“
Kahepoolse investeerimislepingu artikkel 7 näeb ette, et investorite ja lepingu allkirjastanud riikide vahelised vaidlused lahendatakse eelkõige vahekohtus, mis kohaldab ICSID konventsiooni (edaspidi „vahekohtuklausel“).
Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemise leping ning ühinemisakt
Vastavalt Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemise lepingule (
ELT 2005, L 157, lk 11
), mis allkirjastati 25. aprillil 2005, ühines Rumeenia Euroopa Liiduga 1. jaanuaril 2007.
Akti Bulgaaria Vabariigi ja Rumeenia ühinemistingimuste ja Euroopa Liidu aluslepingutesse tehtavate muudatuste kohta (
ELT 2005, L 157, lk 203
; edaspidi „ühinemisakt“) artiklis 2 on sätestatud:
„Alates ühinemiskuupäevast on asutamislepingute sätted ning institutsioonide […] poolt enne ühinemist vastuvõetud aktid […] Rumeeniale siduvad ja neid kohaldatakse [selles riigis] vastavalt kõnealustes lepingutes ja käesolevas aktis sätestatud tingimustele.“
Ühinemisakti V lisa 2. peatükk „Konkurentsipoliitika“ sisaldab punktides 1 ja 5 erisätteid Rumeenias enne liiduga ühinemise kuupäeva rakendatud abikavade ja individuaalse abi kohta, mida rakendatakse ka pärast nimetatud kuupäeva.
Määrus nr 659/1999
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL] artikli 108 kohaldamiseks (
EÜT 1999, L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), mida on muudetud nõukogu 22. juuli 2013. aasta määrusega (EL) nr 734/2013 (
ELT 2013, L 204, lk 15
) (edaspidi „määrus nr 659/1999“), artikli 6 „Ametlik uurimismenetlus“ lõige 1 nägi ette:
„Ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses esitatakse kokkuvõtlikult asjakohased faktid ja õigusküsimused ning see sisaldab komisjoni esialgset hinnangut selle kohta, kas kavatsetud meetmel on abi iseloom, ja kahtlusi selle [sise]turuga kokkusobivuse kohta. Otsuses kutsutakse kõnealust liikmesriiki ja teisi huvitatud pooli üles esitama märkusi ettenähtud aja jooksul, mis tavaliselt ei ületa ühte kuud. […].“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse tausta võib vaidlustatud kohtuotsuse punktide 1–42 põhjal kokku võtta järgmiselt.
Rumeenia ametivõimud võtsid 2. oktoobril 1998 vastu valitsuse erakorralise määruse nr 24/1998 (edaspidi „erakorraline määrus nr 24“), millega anti teatavatele ebasoodsas olukorras olevate piirkondade investoritele, kes olid saanud alalise investori tunnistuse, mitu maksustiimulit, sealhulgas näiteks sellised meetmed nagu masinate tollimaksudest ja käibemaksust vabastamine, toorainelt tasutud tollimaksude tagasimaksmine, samuti äriühingu tulumaksust vabastamine, mida võimaldatakse nii kaua, kuni asjaomast piirkonda käsitatakse kui „ebasoodsas olukorras olevat piirkonda“.
Rumeenia valitsus tunnistas 25. märtsi 1999. aasta otsusega, mis muutus kohaldatavaks alates 1. aprillist 1999, Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonna Bihori maakonnas (Rumeenia) kümneks aastaks „ebasoodsas olukorras olevaks piirkonnaks“.
Selleks et järgida Rumeenia õigusaktide liidu õigusega järkjärgulise ühtlustamise kohustust, mis on Euroopa lepinguga ette nähtud, võttis Rumeenia 1999. aastal vastu seaduse nr 143/1999 riigiabi kohta, mis jõustus 1. jaanuaril 2000. Selles seaduses oli riigiabi määratletud samamoodi nagu Euroopa lepingu artiklis 64 ja ELTL artikli 107 lõikes 1. Selles määrati ka riigiabi järelevalve eest vastutavateks riiklikeks asutusteks Consiliul Concurenţei (konkurentsinõukogu, Rumeenia) ja Oficul Concurenței (konkurentsiamet, Rumeenia), kes on pädevad hindama ettevõtjatele Rumeenia antud riigiabi kokkusobivust.
Konkurentsinõukogu leidis 15. mai 2000. aasta otsuses nr 244/2000, et mitu erakorralise määruse nr 24 alusel pakutavat maksustiimulit kujutavad endast riigiabi ja nende andmine tuleb seetõttu lõpetada.
1. juulil 2000 muudeti valitsuse erakorralise määrusega nr 75/2000 (edaspidi „erakorraline määrus nr 75“) erakorralist määrust nr 24, säilitades seejuures kõnealused maksustiimulid (edaspidi koos „kõnealune maksustiimulite kava“).
Konkurentsinõukogu esitas Curtea de Apel Bucureștile (Bukaresti apellatsioonikohus, Rumeenia) kaebuse, milles väitis, et vaatamata erakorralise määruse nr 75 vastuvõtmisele ei rakendatud tema otsust nr 244/2000. Kaebus jäeti 26. jaanuari 2001. aasta otsusega rahuldamata põhjendusega, et erakorralist määrust nr 75 tuleb käsitada seadusandliku meetmena ning seetõttu ei saa konkurentsinõukogu seaduse nr 143/1999 alusel selle õiguspärasust vaidlustada. Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumeenia kassatsioonikohus) jättis selle otsuse 19. veebruari 2002. aasta otsusega muutmata.
Rumeenias elavad Rootsi kodanikud Ioan ja Viorel Micula on enamusaktsionärid äriühingus European Food and Drinks Group, mis tegeleb Ștei-Nuceti piirkonnas Bihori maakonnas toiduainete ja jookide tootmisega. Äriühingule European Food and Drinks Group kuuluvad äriühingud European Food SA, Starmill SRL, Multipack SRL, Scandic Distilleries SA, European Drinks SA, Rieni Drinks SA, Transilvania General Import-Export SRL ja West Leasing International SRL.
European Food, Starmill ja Multipack tegid Ștei-Nuceti kaevanduspiirkonnas investeeringuid alaliste investorite tunnistuste alusel, mille European Food sai 1. juunil 2000 ning Starmill ja Multipack 17. mail 2002.
2000. aasta veebruaris alustas Rumeenia Euroopa Liiduga ühinemisläbirääkimisi. Selles kontekstis märkis liit 21. novembri 2001. aasta ühises seisukohas, et Rumeenias leidub „hulk olemasolevaid ja uusi kokkusobimatu abi kavasid, sealhulgas [kõnealuse maksustiimulite kavaga] ette nähtud meetmed, mis ei ole viidud vastavusse ühenduse õigustikuga“.
26. augustil 2004 tühistas Rumeenia kõik kõnealuse maksustiimulite kava alusel kehtestatud meetmed, välja arvatud äriühingu tulumaksu meede, täpsustades, et „[s]elleks et täita ühenduse riigiabieeskirjades sätestatud kriteeriume ja viia lõpule 6. peatükiga „Konkurentsipoliitika“ seotud läbirääkimised, tuleb kaotada selle valdkonna siseriiklikest õigusaktidest kõik ühenduse õigustikuga kokkusobimatud riigiabi vormid“. Tühistamine jõustus 22. veebruaril 2005.
28. juulil 2005 palusid Ioan ja Viorel Micula, European Food, Starmill ja Multipack (edaspidi „vahekohtumenetluse hagejad“) kahepoolse investeerimislepingu artikli 7 alusel vahekohtu moodustamist, et see mõistaks välja hüvitise kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamisega tekitatud kahju eest.
1. jaanuaril 2007 ühines Rumeenia Euroopa Liiduga.
Vahekohus leidis 24. septembri 2008. aasta otsuses, et vahekohtumenetluse algatamise taotlus on vastuvõetav.
Vahekohus jõudis 11. detsembri 2013. aasta otsuses (edaspidi „vahekohtuotsus“) järeldusele, et kuna Rumeenia tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks enne 1. aprilli 2009, siis kahjustas ta vahekohtumenetluse hagejate õiguspärast ootust, kuivõrd viimati nimetatud arvasid, et need stiimulid on sisuliselt samas vormis kättesaadavad kuni 31. märtsini 2009 (k.a), samuti ei tegutsenud Rumeenia läbipaistvalt, jättes hagejad õigel ajal teavitamata, ega taganud nende hagejate tehtud investeeringute õiglast ja võrdset kohtlemist kahepoolse investeerimislepingu artikli 2 lõike 3 tähenduses. Seetõttu mõistis vahekohus vahekohtumenetluse hagejate kasuks Rumeenialt välja kahjuhüvitise summas 791882452 Rumeenia leud (RON) (ligikaudu 178 miljonit eurot), kusjuures nimetatud summa määrati kindlaks nii, et arvesse võeti peamiselt kahju, mis neil hagejatel tekkis ajavahemikus 22. veebruarist 2005 kuni 31. märtsini 2009.
Komisjoni talitused teavitasid 31. jaanuaril 2014 Rumeenia ametiasutusi sellest, et vahekohtuotsuse mis tahes rakendamist või täitmist käsitatakse uue abina, millest tuleks teavitada komisjoni.
Rumeenia ametiasutused teatasid 20. veebruaril 2014 komisjoni talitustele, et summa, mille vahekohus kahjuhüvitisena vahekohtumenetluse hagejatele välja mõistis, on osaliselt tasutud ja selleks tasaarvestati European Foodi maksuvõlg Rumeenia ametiasutuste ees.
Komisjon võttis 26. mail 2014 vastu otsuse C(2014) 3192 final, millega kohustas Rumeeniat viivitamata peatama mis tahes tegevuse, mis võib kaasa tuua vahekohtuotsuse rakendamise või täitmise, sest selline tegevus võib kujutada endast õigusvastast riigiabi, kuni komisjon on teinud lõpliku otsuse selle meetme siseturuga kokkusobivuse kohta.
Komisjon teavitas 1. oktoobri 2014. aasta kirjas Rumeeniat oma otsusest algatada ELTL artikli 108 lõikes 2 sätestatud ametlik uurimismenetlus seoses Rumeenia poolt vahekohtuotsuse osalise täitmisega 2014. aasta alguses ja seoses vahekohtuotsuse mis tahes edasise rakendamise või täitmisega.
Rumeenia ametiasutused maksid 29. mail 2015 vahekohtuotsusega välja mõistetud summast veel maksmata osa ja leidsid seega, et nad on selle otsuse täies ulatuses täitnud.
Komisjon võttis 30. märtsil 2015 vastu vaidlusaluse otsuse. Otsuse artikkel 1 näeb ette, et vahekohtuotsusega määratud kahjuhüvitise maksmine majandusüksusele, kuhu kuuluvad Ioan ja Viorel Micula, European Food, Starmill, Multipack, European Drinks, Rieni Drinks, Scandic Distilleries, Transilvania General Import-Export ja West Leasing International, kujutab endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ja on siseturuga kokkusobimatu. Selle otsuse artikli 2 kohaselt on Rumeenia kohustatud jätma välja maksmata otsuse artiklis 1 nimetatud siseturuga kokkusobimatu abi ja nõudma sisse abi, mis on selle majandusüksuse osaks olevatele üksustele juba välja makstud, ning mis tahes abi, mis on neile üksustele välja makstud ja millest komisjoni ei ole ELTL artikli 108 lõike 3 alusel teavitatud, või abi, mis on välja makstud pärast selle otsuse vastuvõtmist.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Üldkohtu kantseleisse vastavalt 6., 30. ja 28. novembril 2015 saabunud hagiavaldustega esitasid European Food, Starmill, Multipack ja Scandic Distilleries kohtuasjas T‑624/15, Ioan Micula kohtuasjas T‑694/15 ning Viorel Micula, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export ja West Leasing International kohtuasjas T‑704/15 igaüks ELTL artikli 263 alusel hagi nõudega tühistada vaidlusalune otsus. Üldkohus andis Hispaania Kuningriigile ja Ungarile loa astuda komisjoni nõuete toetuseks menetlusse. Üldkohtu kodukorra artikli 68 alusel liitis Üldkohus need kolm kohtuasja kohtuotsuse tegemise huvides.
Üldkohus märkis, et apellandid esitasid oma hagi toetuseks seitse väidet. Esimese väite kohaselt puudus komisjonil vaidlusaluse otsuse vastuvõtmiseks pädevus ja tegemist oli võimu kuritarvitamisega, samuti oli rikutud ELTL artiklit 351 ja õiguse üldpõhimõtteid. Teine väide puudutas ELTL artikli 107 lõike 1 rikkumist. Kolmas väide käsitles õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumist. Neljanda väite kohaselt oli kõnealuse meetme siseturuga kokkusobivuse hindamisel tehtud hindamisviga. Viiendas väites leiti, et abisaajad on vääralt kindlaks määratud ning otsus on põhjendamata. Kuuenda väite kohaselt oli abi tagasinõudmisega seoses rikutud õigusnorme. Lõpuks nenditi seitsmendas väites, et rikutud on õigust olla ära kuulatud, ELTL artikli 108 lõiget 3 ja määruse nr 659/1999 artikli 6 lõiget 1.
Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuses kohtuasjas T‑704/15 esitatud esimese väite esimese osaga ning kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite esimese osaga, mis käsitlesid esiteks seda, et komisjonil ei olnud pädevust võtta vastu vaidlusalune otsus ELTL artikli 108 alusel, ja teiseks seda, et kahjuhüvitise maksmisel ei olnud tegemist eelisega ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna väidetav eelis anti eelkõige enne Rumeenia ühinemist liiduga. Üldkohus leidis selle kohtuotsuse punktides 59–93 sisuliselt, et vaidlusalust otsust vastu võttes kohaldas komisjon talle ELTL artiklist 108 ja määrusest nr 659/1999 tulenevat pädevust tagasiulatuvalt ühinemiseelsetele asjaoludele ning seetõttu ei saanud komisjon kvalifitseerida kõnealust meedet – see tähendab nimetatud otsuse kohaselt hüvitise maksmist, mille vahekohus mõistis välja selle kahju eest, mida vahekohtumenetluse hagejad väidavad olevat kandnud selle riigi poolt kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tõttu – „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Lisaks nõustus Üldkohus kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite teise osaga ning kohtuasjas T‑704/15 esitatud teise väite esimese osaga, mis käsitlesid sisuliselt vahekohtuotsuse õiguslikult väära kvalifitseerimist seoses mõistetega „eelis“ ja „abi“ ELTL artikli 107 tähenduses. Sellega seoses leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 98–111 sisuliselt, et kuna liidu õigus ei olnud
ratione temporis
kohaldatav ning komisjonil puudus ELTL artikli 108 ja määruse nr 659/1999 alusel pädevus, siis on vaidlusalune otsus vähemalt ajavahemiku osas, mis eelnes liidu õiguse jõustumisele Rumeenias, õigusvastane niivõrd, kuivõrd see kvalifitseeris kahjuhüvitise väljamõistmise „eeliseks“ ja „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Seetõttu tühistas Üldkohus vaidlusaluse otsuse täies ulatuses, analüüsimata nende väidete teisi osi või teisi väiteid.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon palub apellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
lükata tagasi esimeses kohtuastmes kohtuasjas T‑704/15 esitatud esimese väite esimene osa ja teise väite esimene osa ning kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite esimene ja teine osa;
–
saata liidetud kohtuasjad T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15 ülejäänud väidete kohta otsuse tegemiseks tagasi Üldkohtusse;
–
teha otsus kohtukulude kohta edaspidi.
European Food, Starmill, Multipack, Scandic Distilleries ja Ioan Micula (edaspidi koos „European Food jt“) paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
teise võimalusena tühistada vaidlusalune otsus;
–
kolmanda võimalusena saata kohtuasjad tagasi Üldkohtusse;
–
jätta komisjoni ja menetlusse astujate kohtukulud nende endi kanda ning mõista neilt välja European Foodi jt kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.
Viorel Micula, European Drinks, Rieni Drinks, Transilvania General Import-Export ja West Leasing (edaspidi koos „Viorel Micula jt“) paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
teise võimalusena nõustuda esimeses kohtuastmes kohtuasjas T‑704/15 esitatud teise väitega ja sellest tulenevalt tühistada vaidlusalune otsus;
–
kolmanda võimalusena saata kohtuasjad tagasi Üldkohtusse;
–
jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Viorel Micula jt kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses;
–
jätta Hispaania Kuningriigi ja Ungari kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses nende endi kanda.
Hispaania Kuningriik palub Euroopa Kohtul:
–
rahuldada apellatsioonkaebus, tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
teise võimalusena rahuldada apellatsioonkaebus, tühistada vaidlustatud kohtuotsus ja jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.
Hispaania Kuningriik palub oma vastuapellatsioonkaebuses Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata;
–
mõista kohtukulud välja European Foodilt jt-lt ning Viorel Miculalt jt-lt.
Komisjon palub vastuapellatsioonkaebuse rahuldada.
European Food jt ning Viorel Micula jt paluvad jätta vastuapellatsioonkaebuse rahuldamata ning jätta Hispaania Kuningriigi, komisjoni ja menetlusse astujate kohtukulud seoses vastuapellatsioonkaebusega nende endi kanda ning mõista Hispaania Kuningriigilt välja European Foodi jt ning Viorel Micula jt kohtukulud seoses vastuapellatsioonkaebusega.
Poola Vabariik ja Läti Vabariik palusid vastavalt 25. novembri ja 5. detsembri 2019. aasta kirjaga luba astuda Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 esimese lõigu alusel menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
Euroopa Kohtu presidendi vastavalt 6. ja 9. jaanuari 2020. aasta otsusega lubati Poola Vabariigil ja Läti Vabariigil menetlusse astuda, kusjuures viimati nimetatud liikmesriigile anti Euroopa Kohtu kodukorra artikli 129 lõike 4 kohaselt luba üksnes kohtuistungi toimumise korral oma seisukohtade esitamiseks kohtuistungi ajal, kuna tema menetlusse astumise avaldus esitati pärast kodukorra artikli 190 lõikes 2 ette nähtud tähtaja möödumist.
European Food jt ning Viorel Micula jt palusid 17. märtsi 2020. aasta kirjades, et Euroopa Kohus jätaks Hispaania Kuningriigi kui menetluse poole käesolevast menetlusest välja ja seega jätaks läbi vaatamata selle liikmesriigi esitatud vastuse apellatsioonkaebusele. Selle taotluse põhjenduseks märgivad need pooled, et liikmesriigina ei olnud Hispaania Kuningriik tõepoolest kohustatud tõendama huvi astuda Üldkohtus toimunud menetlusse Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 esimese lõigu alusel. Siiski peab vastavalt Euroopa Kohtu kodukorra artiklile 172 iga Üldkohtu kohtuasja pool, sealhulgas liikmesriik selleks, et olla apellatsioonimenetluse pool, tõendama huvi apellatsioonkaebuse rahuldamise või rahuldamata jätmise vastu. See tingimus, mis lisati kodukorda selle uuesti sõnastamisel 2012. aastal, peaks olema kohaldatav ka liikmesriikide suhtes.
Pärast ettekandja-kohtuniku ja kohtujuristi ärakuulamist tehtud Euroopa Kohtu presidendi otsust teatas Euroopa Kohtu kantselei 29. märtsi 2020. aasta kirjadega neile pooltele nende taotluse rahuldamata jätmisest põhjusel, et kuna Hispaania Kuningriigil kui liikmesriigil oli Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 esimese lõigu alusel õigus esimeses kohtuastmes menetlusse astuda, on ta automaatselt apellatsioonimenetluse pool.
Saksamaa Liitvabariik palus 16. detsembri 2020. aasta kirjaga luba astuda Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 esimese lõigu alusel menetlusse komisjoni nõuete toetuseks.
Euroopa Kohtu presidendi 12. jaanuari 2021. aasta otsusega anti sellele liikmesriigile Euroopa Kohtu kodukorra artikli 129 lõike 4 kohaselt luba üksnes kohtuistungi toimumise korral oma seisukohtade esitamiseks kohtuistungi ajal, kuna tema menetlusse astumise avaldus esitati pärast kodukorra artikli 190 lõikes 2 ette nähtud tähtaja möödumist.
Suulise menetluse uuendamise taotlus
Euroopa Kohtu kantseleisse 12. ja 14. juulil 2021 saabunud dokumentidega taotlesid European Food jt ning Viorel Micula jt menetluse suulise osa uuendamist. Oma taotluse põhjenduseks väidavad nad sisuliselt, et nad ei nõustu kohtujuristi ettepanekuga kahes küsimuses.
Esiteks on kohtujurist oma ettepaneku punktis 138 vääralt hinnanud seda, millised tagajärjed kaasnevad kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite esimesele osale antava vastusega tulenevalt sellest, et Üldkohus rikkus kohtujuristi arvates õigusnormi, kui ta leidis, et väidetav riigiabi anti kahepoolset investeerimislepingut rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise päeval. See õigusnormi rikkumine õigustab tõepoolest vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist, kuna õigus seda abi saada ei tulene mitte sellest kehtetuks tunnistamisest, vaid vahekohtuotsusest, mis tehti pärast Rumeenia ühinemist liiduga. Vastupidi kohtujuristi ettepanekule tuleb teise väite esimese osaga siiski nõustuda, kuna selles heidetakse komisjonile ette, et viimane leidis vaidlusaluses otsuses, et kõnealune riigiabi ei tulene vahekohtuotsusest, vaid vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise maksmisest, samas kui selle alusel välja mõistetud summa maksmine ei anna võrreldes nimetatud vahekohtuotsusega ühtegi täiendavat eelist. Kõnealuse riigiabimeetme täpne kindlakstegemine on samuti otsustav küsimus kohtuasjas T‑704/15 esitatud teise väite raames, mistõttu juhul, kui Euroopa Kohus peaks järgima kohtujuristi ettepanekus esitatud arutluskäiku, peaks ta selle küsimuse analüüsimise saatma tagasi Üldkohtule.
Teiseks leiab kohtujurist oma ettepaneku punktis 135 ekslikult, et kõik meetmed, mille Rumeenia võttis pärast vahekohtuotsuse tegemist selle täitmise ajal, võivad kujutada endast riigiabi. Nimelt võib ainuüksi see vahekohtuotsus viia sellise abi andmiseni, kuna ICSID konventsiooni artikli 53 kohaselt tuleneb Rumeenia kohustus maksta kahjuhüvitist nimetatud vahekohtuotsusest, ilma et Rumeenia ametiasutustel tuleks teha täiendavaid haldus- või kohtutoiminguid. Eelkõige on vahekohtuotsuse tunnustamise menetlus pelk haldusformaalsus juhuks, kui see riik seda otsust ei järgi.
Sellega seoses väärib ühelt poolt meeldetuletamist, et Euroopa Liidu Kohtu põhikirjas ega Euroopa Kohtu kodukorras ei ole ette nähtud võimalust, et pooled võiksid esitada seisukohti vastuseks kohtujuristi ettepanekule (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiselt poolt on ELTL artikli 252 teise lõigu kohaselt kohtujuristi ülesanne avalikul kohtuistungil täiesti erapooletult ja sõltumatult teha põhjendatud ettepanekuid kohtuasjades, mis Euroopa Liidu Kohtu põhikirja kohaselt nõuavad tema osalust. Kohtujuristi ettepanek ega selleni jõudmiseks läbitud põhjenduskäik ei ole Euroopa Kohtule siduvad. Seetõttu ei saa asjaolu, et huvitatud isik ei nõustu kohtujuristi ettepanekuga, olenemata sellest, milliseid küsimusi selles analüüsiti, iseenesest olla põhjus, mis annaks alust menetluse suulise osa uuendamiseks (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Poola (kohtunike distsiplinaarkord),
C‑791/19
,
EU:C:2021:596
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samas võib Euroopa Kohus igal ajal pärast kohtujuristi ärakuulamist teha kodukorra artikli 83 alusel määruse menetluse suulise osa uuendamiseks, eelkõige juhul, kui ta leiab, et tal ei ole piisavalt teavet või kui pool on pärast menetluse suulise osa lõpetamist esitanud uue asjaolu, millel on otsustav tähtsus Euroopa Kohtu lahendile.
Käesoleval juhul leiab Euroopa Kohus siiski – olles kohtujuristi ära kuulanud –, et tal on menetluse kirjaliku osa ja Euroopa Kohtus toimunud kohtuistungi tulemusel kogu vajalik teave käesolevas asjas otsuse tegemiseks. Ta märgib lisaks, et European Food jt ning Viorel Micula jt esitatud menetluse suulise osa uuendamise taotlustest ei ilmne ühtegi uut asjaolu, mis võiks olla tähtis tema tehtava lahendi jaoks selles kohtuasjas.
Neil asjaoludel ei ole alust menetluse suulist osa uuendada.
Apellatsioonkaebus
Oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitab komisjon, keda toetavad Hispaania Kuningriik ja menetlusse astujad, kolm väidet.
Esimeses väites, mis koosneb kahest osast, leiab ta, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et komisjon ei olnud pädev vaidlusalust otsust vastu võtma. Selle väite esimene osa, mis on esitatud esimese võimalusena, puudutab ELTL artikli 108 rikkumist Üldkohtu poolt, samas kui selle väite teine osa, mis on esitatud teise võimalusena, puudutab ühinemisakti V lisa 2. peatüki rikkumist.
Teises väites, mis koosneb kahest osast, väidab komisjon, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et liidu õigus ei ole kohaldatav vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise suhtes. Selle väite esimene osa, mis on esitatud esimese võimalusena, puudutab Üldkohtu poolt ühinemisakti artikli 2 ja liidu õiguse rakendusnormide
ratione temporis
aspektist rikkumist, samas kui selle väite teine osa, mis on esitatud teise võimalusena, puudutab Euroopa lepingu rikkumist.
Kolmandas väites leiab komisjon, et Üldkohus tõlgendas mõistet „eelis“ vääralt ja ei analüüsinud vaidlusaluse otsuse kõiki põhjendusi, kui ta leidis, et kõnealune kahjuhüvitis ei kujutanud endast sellist eelist.
Kõigepealt tuleb koos analüüsida esimese väite esimest osa ja teist väidet.
Vastuvõetavus
Poolte argumendid
European Food jt ning Viorel Micula jt väidavad, et eelkõige esimese väite esimese osa ja teise väite kahe osa põhjendamiseks esitatud argumendid on mitmel põhjusel vastuvõetamatud või isegi ainetud.
Esiteks on selle kindlaksmääramine, mis kuupäeval kõnealune riigiabi anti, mis on sisuliselt esimese ja teise väite esimeste osade ese, faktilise asjaolu tuvastamine. Järelikult ei saa see olla apellatsioonkaebuse ese. Nimelt tuvastas Üldkohus iseseisvalt, et vahekohtuotsuse eesmärk oli mõista vahekohtumenetluse hagejatele välja hüvitis enne Rumeenia ühinemist liiduga aset leidnud sündmuse tõttu, milleks oli selle riigi poolt kahepoolset investeerimislepingut rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine, ning et see vahekohtuotsus ei tekitanud pärast nimetatud ühinemist ühtegi tagajärge. Kuna Üldkohus leidis seega tegelikult, et hüvitise maksmine kujutas endast üksnes varem tekkinud nõude täitmist, siis ei saa see maksmine kujutada endast ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse kuuluvat eelist, millest piisaks, et vaidlusaluse otsuse tühistamine oleks põhjendatud.
Lisaks leiavad European Food jt, et komisjoni argumendid asjasse puutuva riigiabi andmise kuupäeva kohta ei ole piisavalt täpsed. Eelkõige ei ole apellatsioonkaebuses täpselt näidatud neid vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi, milles on rikutud õigusnormi. Selles ei ole ka selgitatud, mil määral selles kohtuotsuses tõlgendatakse või kohaldatakse ebaõigesti Euroopa Kohtu praktikat, ega ole ka nimetatud asjaolusid, mida on väidetavalt vääralt kvalifitseeritud.
Teiseks, kuna vaidlusaluses otsuses tuvastatud riigiabi ei seisnenud mitte õiguses saada kõnealust kahjuhüvitist ega isegi mitte vahekohtuotsuses, vaid selle hüvitise maksmises tükk aega pärast Rumeenia ühinemist liiduga, siis tuleb komisjoni muu hulgas tema teise väite teise osa põhjenduseks esitatud argumendid, et ta on pädev kontrollima meedet, mis võib kujutada endast enne ühinemist antud riigiabi, ainetutena tagasi lükata. Sama kehtib argumentide kohta, millega komisjon väidab oma esimese väite esimese osa põhjenduseks, et kõnealune riigiabi tuleneb vahekohtuotsuse muutmisest täitedokumendiks või vahekohtuotsuse kuulutamisest. Nende argumentidega nõustumine tähendab nimelt, et komisjon tuvastas selles otsuses vääralt, et abi anti hüvitise maksmisega. Samas on igasugune komisjoni katse nimetatud otsuse põhjendusi tagantjärele muuta või täiendada vastuvõetamatu.
Kolmandaks tuleb argumendid, millega komisjon teise väite teise osa põhjenduseks viitab Euroopa lepingu rikkumisele, vastuvõetamatuse või ainetuse tõttu tagasi lükata. Ühelt poolt möönab komisjon nende argumentidega paratamatult, et Üldkohus leidis õigesti, et igasugune võimalik riigiabi andmine toimus käesolevas asjas enne Rumeenia ühinemist liiduga, mis on vastuolus vaidlusaluse otsuse sõnastusega. Teiselt poolt, kuna see otsus võeti vastu ELTL artiklite 107 ja 108 alusel, ei saa komisjon käesoleva apellatsioonimenetluse staadiumis tugineda Euroopa lepingule. Nimelt ei või liidu kohus asendada selle otsusega valitud õiguslikku alust mõne muu õigusliku alusega.
Komisjon leiab, et esimese väite esimene osa ja teise väite mõlemad osad on vastuvõetavad.
Euroopa Kohtu hinnang
Esiteks tuleb meenutada, et ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega ning seega on ainult Üldkohus pädev tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid tuvastama ja tõendeid hindama. Faktiliste asjaolude ja tõendite hindamine ei ole õigusküsimus, mis kuuluks sellisena Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui tegemist on nende moonutamisega (2. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia jt,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui Üldkohus aga tuvastas või hindas faktilisi asjaolusid, võib Euroopa Kohus seda kontrollida, kui Üldkohus kvalifitseeris nende õigusliku laadi ja määras sellest tulenevalt kindlaks õiguslikud tagajärjed. Euroopa Kohtu kontrollipädevus laieneb eelkõige küsimusele, kas Üldkohus kohaldas faktiliste asjaolude hindamisel õigeid õiguslikke kriteeriume (vt selle kohta 2. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia jt,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et esimese ja teise väite esimestes osades on tõstatatud küsimus, kas juhul, kui – nagu käesolevas asjas – vahekohtu otsusega on mõistetud välja hüvitis kahju eest, mis väidetavalt tekkis seetõttu, et kahepoolset investeerimislepingut rikkudes tunnistati maksustiimulite kava kehtetuks, on riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „antud“ vahekohtuotsuse täitmiseks selle hüvitise tegeliku maksmise päeval, nagu väidab komisjon, leides, et õigus hüvitisele tekkis lõplikult sellel päeval, kui vahekohtuotsus muutus riigisiseses õiguses täidetavaks, või on riigiabi antud maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise päeval, nagu väidavad European Food jt ning Viorel Micula jt ning nagu leidis ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses, kuna õigus hüvitisele tekkis viimati nimetatud kuupäeval.
Selline küsimus on aga ilmselgelt õigusküsimus, kuna kindlaks tuleb määrata kuupäev, mil abi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „anti“, ja kontrollida, kas Üldkohus tõlgendas ja kohaldas ELTL artikli 107 lõiget 1 õigesti, ning kas selle kuupäeva kindlaksmääramisel, millal abi selle sätte tähenduses „anti“, kvalifitseeris ta faktilisi asjaolusid õiguslikult korrektselt.
Peale selle, mis puudutab väidet, et komisjoni argumendid olid selles küsimuses ebatäpsed, siis tuleb meenutada, et vastavalt ELTL artikli 256 lõike 1 teisele lõigule, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesele lõigule ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktile d tuleb apellatsioonkaebuses selgelt märkida selle kohtuotsuse, mille tühistamist taotletakse, kritiseeritavad osad ning õiguslikud argumendid, mis konkreetselt seda nõuet põhjendavad, kuna vastasel juhul on apellatsioonkaebus või asjasse puutuv väide vastuvõetamatu (2. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia jt,
C‑425/19 P
,
EU:C:2021:154
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul piisab, kui sellega seoses märkida, et komisjon täpsustas oma apellatsioonkaebuses, et oma esimese ja teise väitega vaidlustab ta vaidlustatud kohtuotsuse punktid 66–80 ja 83–88, ning et ta esitas seda tehes selged ja üksikasjalikud argumendid, tuues välja põhjused, miks tema arvates on nendes punktides rikutud õigusnormi.
Teiseks, mis puudutab etteheidet, et komisjon üritab oma apellatsioonkaebuses vaidlusalust otsust selles nimetatud riigiabi laadi osas muuta või täiendada, siis tuleb meenutada, et käesoleva kohtuotsuse punktis 75 viidatud Euroopa Kohtu praktika kohaselt peab apellatsioonkaebuse väide olema suunatud mitte esimeses kohtuastmes vaidlustatud otsuse tühistamisele, vaid Üldkohtu otsuse – mille tühistamist on nõutud – tühistamisele, näidates ära konkreetsed õigusnormi rikkumised selles kohtuotsuses, vastasel juhul on väide vastuvõetamatu. Seega võib apellant esitada apellatsioonkaebuses väiteid, mis on tekkinud vaidlustatud kohtuotsuse pinnalt ja mille eesmärk on selle kohtuotsuse põhjendatust õiguslikult kritiseerida (4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 73, soovib komisjon aga käesolevas asjas oma apellatsioonkaebusega, eelkõige selle esimese ja teise väite esimeste osadega, seada kahtluse alla põhjendused, milles Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses leidis, et vaidlusaluses otsuses käsitletud riigiabi anti siis, kui Rumeenia tunnistas enne liiduga ühinemist kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks, mistõttu ei olnud see institutsioon pädev seda otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma.
Sellised vaidlustatud kohtuotsuse põhjendusi puudutavad argumendid on apellatsiooniastmes vastuvõetavad olenemata sellest, millised on vaidlusaluse otsuse põhjendused ja eelkõige sellest, mis laadi täpselt on see meede, mida komisjon selles otsuses käsitab „riigiabina“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Siiski tuleb sellega seoses rõhutada, et Euroopa Kohtu pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud esimeses kohtuastmes arutatud väidetele antud õigusliku hinnangu kontrollimisega (4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) ning Euroopa Kohus ei või käesoleva apellatsioonkaebuse raames otsustada nende väidete ja argumentide üle, mida Üldkohus ei analüüsinud, eelkõige nende üle, mis puudutavad küsimust, kas kõnealune meede kujutas endast sisuliselt „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Kolmandaks tuleb lõpuks teise väite teises osas esitatud argumendid Euroopa lepingu rikkumise kohta tunnistada vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 77 meenutatud kohtupraktikale vastuvõetavaks. Nimelt väidab komisjon nendega, et Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 õigusnormi, kui ta välistas ELTL artikleid 267 ja 344 rikkudes 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsuse Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
) asjakohasuse põhjusel, et vahekohus ei olnud kohustatud kohaldama liidu õigust tema menetluses käsitletavatele asjaoludele, mis leidsid aset enne Rumeenia ühinemist liiduga. Sellega seoses ei ole tähtsust asjaolul, et nendel argumentidel võib puududa seos komisjoni järeldustega vaidlusaluses otsuses, kuna – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 77 – see otsus ei ole apellatsioonkaebuse ese.
Järelikult on esimese väite esimene osa ja teise väite mõlemad osad vastuvõetavad.
Sisulised küsimused
Poolte argumendid
–
Esimese väite esimene osa
Esimese väite esimeses osas väidab komisjon, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 68–80 ja 86 vääralt, et vahekohtuotsusega vahekohtumenetluse hagejatele antud õigus saada hüvitist anti viimastele 22. veebruaril 2005 – see tähendab enne Rumeenia ühinemist liiduga, siis kui see riik tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks, ning seetõttu on selle kava kehtetuks tunnistamine asjasse puutuv riigiabi meede –, kuigi see abi seisneb selle hüvitise maksmises pärast nimetatud ühinemist.
Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kuna ta tõlgendas ja kohaldas vääralt Euroopa Kohtu praktikat seoses kuupäevaga, millal riigiabi loetakse antuks ELTL artiklist 108 tuleneva komisjoni pädevuse teostamiseks. Sellest õigusnormi rikkumisest tuleneb teine õigusnormi rikkumine, mis seisneb nendele faktilistele asjaoludele, mis puudutavad meedet, millega Rumeenia väidetava asjaomase riigiabi andis, õiguslikult väära kvalifikatsiooni andmises.
Küsimus, kas komisjon oli pädev vaidlusalust otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma, sõltub kuupäevast, mil Rumeenia võttis meetme, mis võis kujutada endast riigiabi. Sellega seoses ilmneb Euroopa Kohtu praktikast, mis tuleneb 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsusest Magdeburger Mühlenwerke (
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punktid
ja
), et riigiabina kvalifitseerimise õiguslikuks kriteeriumiks on selle õigusliku aluse olemasolu, mille alusel võib riigiabi kohest maksmist nõuda.
Käesoleval juhul said aga vahekohtumenetluse hagejad õiguse saada kõnealust kahjuhüvitist alles siis, kui vahekohtuotsus muutus riigisisese õiguse alusel täidetavaks. Nimelt tulenes tingimusteta õigus saada kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamise tõttu välja mõistetud kahjuhüvitist sellest vahekohtuotsusest, koostoimes riigisisese õigusega, mis kohustas Rumeeniat seda otsust täitma. Järelikult kvalifitseeriti vaidlusaluses otsuses Rumeenia poolt selle hüvitise vabatahtlik või sundtäitmise teel maksmine õigesti riigiabiks. Kuna see riigiabi anti pärast Rumeenia ühinemist liiduga, oli komisjon seega pädev seda otsust vastu võtma.
Igal juhul tuleb arvesse võtta vajadust tagada, et Euroopa lepingu artikli 64 lõike 1 punktis iii ja ELTL artikli 107 lõikes 1 ette nähtud riigiabi keelust ei hoitaks kõrvale liikmesriikidele siduvas kahepoolses investeerimislepingus sätestatud vahekohtuklausliga. Üldkohus jättis vaidlustatud kohtuotsuses selle konteksti tähelepanuta.
European Food jt ning Viorel Micula jt leiavad, et Üldkohus kohaldas õigesti riigiabi andmise kuupäeva puudutavaid põhimõtteid, nagu need tulenevad Euroopa Kohtu praktikast.
Nimelt tuleneb 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsusest Magdeburger Mühlenwerke (
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punktid
ja
), et riigiabi tuleb pidada antuks sel ajahetkel, mil abisaajal tekkis riigisisese õiguse alusel selle saamiseks õigus. Mis puudutab kahjuhüvitist, siis tuleb asuda seisukohale, et õigus kahju hüvitamisele tekib selle kahju põhjustanud sündmuse toimumise kuupäeval, kuna iga hilisem sündmus on kaasnev nähtus ega muuda kahju põhjustanud sündmuse toimumise ajal tekkinud õiguste olemust ega väärtust.
Üldkohus leidis seega vaidlustatud kohtuotsuse punktis 75 õigesti, et vahekohtuotsusega kinnitatud õigus hüvitisele tekkis 22. veebruaril 2005, kui Rumeenia tunnistas kahepoolset investeerimislepingut rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks, ning järelikult ei olnud komisjon pädev vaidlusalust otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma. Seega leidis Üldkohus õigesti, et komisjon järeldas vääralt, et väidetav riigiabi anti selle vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise maksmisega.
Eelkõige ei ole tähtsust kuupäeval, mil vahekohtuotsus sai riigisisese õiguskorra osaks. Nimelt ei tekitanud vahekohtuotsus õigusi, mida enne Rumeenia ühinemist liiduga ei eksisteerinud, kuna kohtu‑ või vahekohtuotsus, millega mõistetakse välja hüvitis õigusvastase teoga tekitatud kahju eest, ei ole selle õigusvastase teo toimepanemisega tekkinud õiguste ja kohustuste suhtes mitte konstitutiivne, vaid deklaratiivne. Lisaks on Rumeenia ICSID konventsiooni artikli 54 kohaselt kohustatud vahekohtu otsust tunnustama ja täitma, olenemata selle vahekohtuotsuse staatusest Rumeenia menetlusõiguses.
Üldkohus leidis seega õigesti, et vahekohtu otsuse täitmine kujutab endast üksnes 22. veebruaril 2005 tekkinud nõude täitmist, sest ei see vahekohtuotsus või selle registreerimine Rumeenias ega selle hilisem täitmine Rumeenia suhtes ei anna vahekohtumenetluse hagejatele mingit täiendavat eelist võrreldes nende õigustega, mis neil hagejatel olid juba sellel kuupäeval.
Lisaks ei andnud mitte kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine, vaid kahepoolse investeerimislepingu rikkumine Rumeenia poolt vahekohtu hagejatele õiguse saada kahjuhüvitist, mille maksmine kvalifitseeriti vaidlusaluses otsuses riigiabiks. Vahekohus oleks võinud seega enne selle riigi ühinemist liiduga lõplikult tuvastada Rumeenia vastutuse selle rikkumise eest. Vahekohtu otsus ega välja mõistetud kahjuhüvitise täpse suuruse arvutamine ei ole seega asjakohased selle kuupäeva kindlaksmääramisel, millal õigus riigiabi saada selle saajatele antakse.
–
Teine väide
Teise väite esimeses osas märgib komisjon, et kuna Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66, 67 ja 80–88, et liidu õigus ei ole vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise suhtes
ratione temporis
kohaldatav, sest kõik selle hüvitise aluseks olnud sündmused leidsid aset enne Rumeenia ühinemist liiduga, siis rikkus Üldkohus ühinemisakti artiklit 2 koostoimes Euroopa Kohtu praktikaga, nagu see tuleneb muu hulgas 12. septembri 2013. aasta kohtuotsusest Kuso (
C‑614/11
,
EU:C:2013:544
, punkt
), mille kohaselt liidu õigus on kohaldatav varasema õigusnormi kehtivusajal tekkinud olukorra tulevikus avalduvate tagajärgede suhtes. Eelkõige kohaldatakse alates uue liikmesriigi ühinemiskuupäevast liidu õigust kõigi olemasolevate olukordade suhtes.
Kuna käesoleval juhul oli vahekohtumenetlus Rumeenia liiduga ühinemise kuupäeval pooleli, oli vahekohtu otsustusprotsess sel kuupäeval veel käimas. Lisaks tuvastas vahekohus, et vahekohtumenetluse hagejatel tekkis see kahju, mille hüvitamist nad nõuavad, järk-järgult aastatel 2005–2011.
Sellest tuleneb, et vahekohtuotsuse kuulutamine tõi kaasa liidu õiguse kohaldamise, kuna see tekitas õigusi, mida enne Rumeenia ühinemist liiduga ei eksisteerinud, ning selles määrati kompleksse majandusliku hindamise teel kindlaks kahjuhüvitise suurus. Selle vahekohtuotsuse tagajärjed kujutasid endast seega enne ühinemist tekkinud olukorra tulevikus avalduvaid tagajärgi. Seega ei saa järeldada, et nimetatud otsusega tunnustati õigust, mis tekkis päeval, mil Rumeenia tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks.
Vastupidi, selle kava kehtetuks tunnistamine ja vahekohtuotsus on kaks eraldiseisvat õigusliku tähendusega akti, millest esimene tagab Euroopa lepingu artikli 64 lõike 1 punkti iii järgimise ja teine näeb ette hüvitise selle sättega vastuolus oleva riigiabi kava kehtetuks tunnistamise eest. See olukord on sarnane olukorraga, mida analüüsiti kohtuasjas, milles tehti 29. juuni 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (
C‑110/02
,
EU:C:2004:395
), milles Euroopa Kohus otsustas, et liidu õigus keelab komisjoni otsusest, millega riigiabi tunnistatakse siseturuga kokkusobimatuks, kõrvale hoida teise õigusaktiga, mis näeb ette hüvitise, mille eesmärk on hüvitada tagasimaksed, mida selle riigiabi saajad peavad komisjoni otsuse alusel tegema.
Teise väite teises osas leiab komisjon, et igal juhul rikkus Üldkohus, kui ta otsustas, et liidu õigus ei ole vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise suhtes
ratione temporis
kohaldatav, Euroopa lepingut, kuna see liidu õiguse osaks olev leping on kohaldatav kõigi enne ühinemist toimunud sündmuste suhtes, mis on selle kahjuhüvitise aluseks. Selle lepingu artikli 64 lõike 1 punkt iii keelab Rumeenial anda ilma loata riigiabi tema liiduga ühinemisele eelnenud ajal.
Selle rikkumise tõttu eiras Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 veel ühte õigusnormi, kui ta leidis, et käesolevas kohtuasjas kõne all olev olukord on sel põhjusel erinev olukorrast, mis oli aluseks 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsusele Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
). Nimelt tunnistas vahekohus ise, et Euroopa leping kuulub õiguse hulka, mida ta peab tema menetluses olevas vaidluses kohaldama. Käesolev kohtuasi on seega juhtum, kus eraõiguslik vahekohtumenetlus asendab liidu kohtusüsteemi liidu õiguse valdkonnas olevate vaidluste lahendamiseks. Järelikult rikkus Üldkohus ELTL artikleid 267 ja 344.
European Food jt ning Viorel Micula jt väidavad, et teise väite esimene osa põhineb tervikuna ekslikul seisukohal, et õigus hüvitisele, mis tekkis kahepoolse investeerimislepingu rikkumise ajal, tekitab tulevikus avalduvaid tagajärgi pärast Rumeenia ühinemist liiduga.
Euroopa Kohtu praktikast, eelkõige 15. juuni 1999. aasta kohtuotsusest Andersson ja Wåkerås-Andersson (
C‑321/97
,
EU:C:1999:307
, punkt
) ning 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsusest Ynos (
C‑302/04
,
EU:C:2006:9
, punkt
) tuleneb, et liidu õigust, eelkõige ELTL artikleid 107 ja 108, ei kohaldata abimeetmete suhtes, mis on antud enne Rumeenia ühinemist liiduga. Nimelt tulenevad need piiratud juhud, mille korral komisjon võib selliseid abimeetmeid uurida, asjakohastest ühinemisaktidest, mitte liidu õiguse üldpõhimõttest.
Käesoleval juhul aga ei tekitanud vahekohtuotsus õigusi, mida ei eksisteerinud enne Rumeenia ühinemist liiduga, vaid seda tuleb mõista kui deklaratsiooni, et rikutud on juba enne seda ühinemist olemas olnud õigusi. Kahjuhüvitise maksmine ei tekitanud tulevikus avalduvaid tagajärgi, vaid sellega üksnes täideti kahjuhüvitise saamise nõuet, mida vahekohtuotsusega ainult kinnitati ja millega määrati kindlaks selle nõudeõiguse suurus.
Õigus saada hüvitist tekkis nimelt kahepoolse investeerimislepingu rikkumisest Rumeenia poolt tulenevalt sellest, kuidas ta tunnistas enne liiduga ühinemist kehtetuks kõnealuse maksustiimulite kava. Kõik Rumeenia vastutuse tekkimiseks vajalikud sündmused toimusid seega enne ühinemist. Selles osas ei ole tähtsust asjaolul, et kahjuhüvitise summa arvutamisel oli vaja läbi viia kompleksne majanduslik analüüs.
Kahepoolse investeerimislepingu rikkumine ja kahjuhüvitise määramine ei ole seega kaks eraldiseisvat õigusliku tähendusega akti. Järelikult ei saa kasutada analoogiat kohtuasjaga, milles tehti 29. juuni 2004. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (
C‑110/02
,
EU:C:2004:395
), milles asjasse puutuv liikmesriik oli esiteks ette näinud abikava, mis tunnistati kehtetuks pärast komisjoni otsust, millega see kava tunnistati siseturuga kokkusobimatuks ja kohustati seda liikmesriiki tagasi nõudma selle kava alusel antud individuaalne abi, ning teiseks oli see liikmesriik andnud abisaajatele sama suurusega summas uue abi, mille eesmärk oli neutraliseerida nende tagasimaksete tagajärjed, milleks abisaajad olid kohustatud. Seevastu vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise eesmärk on hüvitada kahepoolse investeerimislepingu rikkumisega tekitatud kahju. Lisaks ei ole see vahekohtuotsus seetõttu, et selle on teinud sõltumatu vahekohus, Rumeenia riigile omistatav akt.
Igal juhul ei ole komisjon pädev nõudma vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise tagasimaksmist, kuivõrd selle eesmärk on hüvitada kahju, mis tekkis enne Rumeenia ühinemist liiduga. Kui kõnealust maksustiimulite kava ei oleks kehtetuks tunnistatud, oleks selle kava alusel sellel ajavahemikul antud abi jäänud nimelt välja kontrollipädevusest, mis komisjonil on ELTL artikli 108 alusel.
Mis puudutab teise väite teist osa, siis ei ole Üldkohus Euroopa lepingut vääralt tõlgendanud või kohaldanud. Kuna see leping on liidu, selle liikmesriikide ja Rumeenia vahel sõlmitud rahvusvaheline leping, on see kahtlemata liidu õiguskorra lahutamatu osa. Kuid enne Rumeenia ühinemist liiduga ei olnud selline leping selle riigi jaoks liidu õiguse osa. See leping kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse ainult liidu enda ja liikmesriikide suhtes.
Lisaks ei rikkunud Üldkohus ELTL artikleid 267 ja 344, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87, et Euroopa Kohtu järeldused 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsuses Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
) ei ole käesolevas asjas kohaldatavad. Nimelt puudutab see kohtuotsus olukorda, kus liikmesriik nõustub jätma liidu kohtusüsteemist välja vaidlused, mis puudutavad liidu õiguse tõlgendamist ja kohaldamist. Käesoleval juhul see aga nii ei ole, kuna esiteks ei olnud Rumeenia hagi vahekohtusse esitamise ajal liikmesriik ja teiseks ei kuulunud Euroopa leping Rumeenia suhtes liidu õiguse kohaldamisalasse.
Euroopa Kohtu hinnang
Esimese ja teise väite esimeses osas väidab komisjon sisuliselt, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui leidis, et komisjon ei olnud ELTL artikli 108 alusel pädev vaidlusalust otsust vastu võtma. Selles otsuses leidis komisjon, et pärast Rumeenia ühinemist liiduga kuulutatud vahekohtu otsusega välja mõistetud hüvitise maksmine kahju eest, mida vahekohtumenetluse hagejad väidetavalt kandsid seetõttu, et see riik tunnistas kõnealuse maksustiimulite kava kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes enne seda ühinemist kehtetuks, kujutab endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, mis on ebaseaduslik ja siseturuga kokkusobimatu.
Siinkohal väärib meenutamist, et ELTL artikkel 108 kehtestab menetluse selliste meetmete kontrollimiseks, mis võivad kujutada endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Täpsemalt näeb ELTL artikli 108 lõige 3 ette uute abikavade ennetava kontrolli. Sel viisil korraldatud ennetuse eesmärk on, et rakendataks üksnes siseturuga kokkusobivaid riigiabikavasid ELTL artikli 107 lõike 3 tähenduses (vt selle kohta 3. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Tesco-Global Áruházak,
C‑323/18
,
EU:C:2020:140
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teatamiskohustus on selle kontrollimenetluse üks põhielemente. Selles menetluses on liikmesriigid kohustatud esiteks komisjonile teatama igast meetmest, millega nad kavatsevad kehtestada või muuta „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ja teiseks vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 3 mitte seda meedet rakendama seni, kuni nimetatud liidu institutsioon on meetme suhtes teinud lõpliku otsuse (24. novembri 2020. aasta kohtuotsus Viasat Broadcasting UK,
C‑445/19
,
EU:C:2020:952
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellel kohustusel on vahetu õigusmõju, olles siduv kõigile liikmesriikide asutustele (vt selle kohta 5. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Eesti Pagar,
C‑349/17
,
EU:C:2019:172
, punktid
ja
).
Nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 66, 67 ja 79 õigesti meenutas, muutus liidu õigus, sealhulgas ELTL artikkel 108 vastavalt ühinemisakti artiklile 2 selles aktis ette nähtud tingimustel Rumeenias kohaldatavaks alates 1. jaanuarist 2007, mil see riik liiduga ühines (vt analoogia alusel 29. novembri 2012. aasta kohtuotsus Kremikovtzi,
C‑262/11
,
EU:C:2012:760
, punkt
).
Sellest tuleneb, nagu märkis ka Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 67 ja 79, et alates sellest kuupäevast sai komisjon pädevuse, mis võimaldab tal ELTL artikli 108 alusel kontrollida selle liikmesriigi võetud meetmeid, mis võivad kujutada endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Üldkohus järeldas eelmainitust kõnealuse kohtuotsuse punktis 68 sisuliselt õigesti, et selle tuvastamiseks, kas komisjon oli pädev võtma ELTL artikli 108 alusel vastu vaidlusalust otsust, tuleb kindlaks määrata kuupäev, millal võeti meede, millest vaidlusaluse otsuse kohaselt tulenes „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt, millele Üldkohus viitab sama kohtuotsuse punktis 69, tuleb abi pidada „antuks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses ajal, mil abisaajale antakse kohaldatavate riigisiseste õigusnormide alusel õigus abi saada (vt selle kohta 21. märtsi 2013. aasta kohtuotsus Magdeburger Mühlenwerke,
C‑129/12
,
EU:C:2013:200
, punkt
; 6. juuli 2017. aasta kohtuotsus Nerea,
C‑245/16
,
EU:C:2017:521
, punkt
, ja 19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Arriva Italia jt,
C‑385/18
,
EU:C:2019:1121
, punkt
).
Käesolevas asjas leidis Üldkohus, nagu nähtub vaidlustatud kohtuotsusest, eelkõige selle punktidest 74–78 ja 80, et õigus saada vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitist, mille maksmine tõi vaidlusaluse otsuse kohaselt kaasa riigiabi andmise, tekkis ja sellega kaasnesid tagajärjed siis, kui Rumeenia tunnistas kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks. Üldkohus asus seisukohale, et kuna vahekohtuotsus on kõigest kõnealuse kahju hüvitamise kõrvalelement, sest sellega määratakse üksnes täpselt kindlaks maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamisega vahekohtu menetluse hagejatele tekitatud kahju, siis kujutab see endast lihtsalt kehtetuks tunnistamise ajal tekkinud nõudeõiguse tunnustamist ning hiljem tehtud maksed on ainult selle nõude täitmine.
Sellega seoses tuleb märkida, et nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 72 ja 73 leidis, tuleneb vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitis – kuivõrd selle eesmärk on hüvitada kahju, mida vahekohtumenetluse hagejad väidetavalt kandsid seetõttu, et Rumeenia tunnistas kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks – tõepoolest sellest kehtetuks tunnistamisest, mis kujutab endast kahju põhjustanud sündmust, mille tõttu kahjuhüvitis välja mõisteti.
On samuti tõsi, et ei saa välistada, et tsiviilvastutuse valdkonnas kehtivate liikmesriigi õiguse põhimõtete kohaselt tekib selline õigus hüvitisele kõnealuse kava kehtetuks tunnistamise päeval, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74 ja 75 leidis.
Siiski tuleb meenutada, et EL toimimise lepinguga riigiabi valdkonnas kehtestatud õigusnormide eesmärk on kaitsta konkurentsi siseturul (6. novembri 2018. aasta kohtuotsus Scuola Elementare Maria Montessori vs. komisjon, komisjon vs. Scuola Maria Montessori ja komisjon vs. Ferracci,
C‑622/16 P–C‑624/16 P
,
EU:C:2018:873
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks on EL toimimise lepinguga, eelkõige ELTL artikliga 108 antud komisjonile – nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 109 ja 110 – pädevus teha kindlaks, kas meede kujutab endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ning seega on talle antud pädevus tagada, et liikmesriigid ei rakendaks selles sättes ette nähtud tingimustele vastavaid meetmeid või et nad rakendaksid neid alles siis, kui need on tunnistatud siseturuga kokkusobivaks.
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et selleks, et meedet võiks kvalifitseerida ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses „riigiabiks“, peavad olema täidetud neli tingimust: esineb riigi sekkumine või sekkumine riigi ressurssidest; see sekkumine suudab kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust; see annab selle saajale valikulise eelise ning kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi. Lisaks peab see eelis olema riigile omistatav (vt selle kohta 3. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Poste Italiane ja Agenzia delle entrate – Riscossione,
C‑434/19 ja C‑435/19
,
EU:C:2021:162
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Samuti väärib kordamist, et mõiste „eelis“, mis kuulub lahutamatult meetme riigiabiks kvalifitseerimise juurde, on objektiivset laadi ega sõltu asjaomase meetme autori kaalutlustest. Nii ei mõjuta riigi meetmega taotletud eesmärkide laad ja meetme põhjendused seda, kas meede kvalifitseeritakse riigiabiks. ELTL artikli 107 lõige 1 ei erista riigipoolseid sekkumisi nende põhjuste ega eesmärkide järgi, vaid määratleb neid nende mõju põhjal (4. märtsi 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Fútbol Club Barcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neid kaalutlusi silmas pidades ilmneb, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 125, et otsustav kriteerium selle kuupäeva kindlaksmääramisel, millal konkreetse meetmega riigiabi saajatele selle saamise õigus anti, on see, kui abisaajal tekib konkreetne õigus seda abi saada ja kohustatud riigil sellele õigusele vastav kohustus nimetatud abi anda. Just sel hetkel võib selline meede tekitada konkurentsimoonutusi, mis võivad kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Käesoleval juhul tuleb aga tuvastada, et õigus saada hüvitist kahju eest, mis vahekohtumenetluse hagejate väitel tekkis neil seetõttu, et kõnealune maksustiimulite kava tunnistati kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kehtetuks, anti alles vahekohtuotsusega. Nimelt, alles vahekohtumenetluse tulemusel, mille need hagejad sel eesmärgil algatasid kahepoolse investeerimislepingu artiklis 7 sisalduva vahekohtuklausli alusel, saavutasid vahekohtumenetluse hagejad selle kahjuhüvitise tegeliku maksmise.
Sellest järeldub, et isegi kui – nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses korduvalt märkis – kõnealuse maksustiimulite kava kehtetuks tunnistamine kahepoolset investeerimislepingut väidetavalt rikkudes kujutab endast kahju põhjustanud sündmust, andis asjaomase kahjuhüvitise saamise õiguse ainult see vahekohtuotsus, milles vahekohtumenetluse hagejate nõuet rahuldades mitte ainult ei tuvastatud selle õiguse olemasolu, vaid ka määrati kindlaks kahjuhüvitise suurus.
Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 75 ja 78, et vaidlusaluses otsuses käsitletud riigiabi anti päeval, mil kõnealune maksustiimulite kava tunnistati kehtetuks.
Järelikult rikkus Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79 ja 92, et komisjon ei olnud pädev vaidlusalust otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma.
Ükski European Food jt ning Viorel Micula jt esitatud argumentidest ei saa seada seda hinnangut kahtluse alla.
Esiteks on argument, et vahekohus, millesse pöörduti enne Rumeenia ühinemist liiduga, oleks saanud teha otsuse enne seda ühinemist, puhtalt spekulatiivne ja tuleb seetõttu tagasi lükata.
Teiseks tuleb argument, et erinevalt 29. juuni 2004. aasta kohtuotsuses komisjon vs. nõukogu (
C‑110/02
,
EU:C:2004:395
) käsitletud olukorrast ei ole vahekohtuotsuse eesmärk taastada riigiabi kava, mille komisjon on varem ELTL artikli 108 lõike 2 alusel tunnistanud siseturuga kokkusobimatuks, vaid sellega mõistetakse välja hüvitis kahepoolse investeerimislepingu väidetava rikkumisega tekitatud kahju eest ja peale selle ei ole see vahekohtuotsus omistatav riigile, mistõttu ei kuulu see ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, tagasi lükata, sest see ei ole käesoleva apellatsioonkaebuse analüüsimisel asjakohane.
Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 80, ei ole küsimus, kas vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitis võib kujutada endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses – arvestades eelkõige 27. septembri 1988. aasta kohtuotsusest Asteris jt (
106/87–120/87
,
EU:C:1988:457
, punktid
ja
) tulenevat kohtupraktikat, mille kohaselt erineb selline abi oma õiguslikult olemuselt kardinaalselt hüvitisest, mida riigisiseselt asutuselt võidakse eraõiguslikule isikule välja mõista asutuse tekitatud kahju hüvitamiseks –käesoleva apellatsioonikaebuse ese ja jääb seetõttu Euroopa Kohtu pädevusest käesolevas apellatsioonimenetluses välja.
Pealegi ei saa ELTL artiklist 108 komisjonile tulenev pädevus sõltuda mingil juhul selle küsimuse analüüsimise tulemusest, kas kõnealune kahjuhüvitis võib kujutada endast „riigiabi“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuna ELTL artikli 108 alusel toimuva komisjoni ennetava kontrolli eesmärk on muu hulgas – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 109 ja 120 – teha kindlaks, kas see on nii.
Kolmandaks tuleb ka see argument, et vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise eesmärk on osaliselt – nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 89 ja 90 – hüvitada kahju, mis vahekohtumenetluse hagejatel väidetavalt tekkis Rumeenia liiduga ühinemisele eelneval ajavahemikul, tagasi lükata, sest see ei ole asjakohane.
Nimelt, vastupidi Üldkohtu sedastusele selle kohtuotsuse punktis 91, ei saa selline asjaolu seada kahtluse alla komisjoni pädevust võtta vaidlusalune otsus vastu ELTL artikli 108 alusel, kuna – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 124–127 – selle hüvitise saamise õigus anti vahekohtuotsusega tegelikult pärast seda ühinemist.
Sellega seoses ei ole tähtis, et kui Rumeenia ei oleks kõnealust maksustiimulite kava kehtetuks tunnistanud, oleks komisjonil puudunud selle sätte alusel pädevus kontrollida seda kava enne Rumeenia ühinemist liiduga. Sellega seoses piisab nentimisest, et vaidlusaluses otsuses ei analüüsinud komisjon EL toimimise lepingu riigiabi käsitlevate eeskirjade seisukohast mitte seda maksustiimulite kava, mis tunnistati enne ühinemist kehtetuks ja mis ei olnud pealegi enam kehtiv, nagu märgivad European Food jt ning Viorel Micula jt ka ise, vaid komisjon kontrollis pärast ühinemist tehtud vahekohtuotsuse täitmiseks toimunud kahjuhüvitise maksmist.
Sellest järeldub, et vaidlustatud kohtuotsuses on rikutud õigusnorme esiteks seoses selle kuupäeva kindlakstegemisega, millal vaidlusaluses otsuses käsitletud riigiabi anti, ja teiseks seoses komisjoni pädevuse võtta see otsus ELTL artikli 108 alusel vastu kindlaksmääramisega.
Lisaks rikkus Üldkohus õigusnormi ka siis, kui ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 87 seisukohale, et 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea (
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
) ei ole käesoleval juhul asjakohane.
Olgu meenutatud, et Euroopa Kohus leidis selles kohtuotsuses, et ELTL artikleid 267 ja 344 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus kahe liikmesriigi vahel sõlmitud rahvusvahelise lepingu säte, mille kohaselt ühe liikmesriigi investor võib vaidluse korral, mis puudutab teises liikmesriigis tehtud investeeringuid, algatada viimati mainitud liikmesriigi vastu menetluse vahekohtus, mille pädevusega see liikmesriik on kohustunud nõustuma (6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punkt
).
Sellise lepingu sõlmimisega nõustuvad selle osaliseks olevad liikmesriigid nimelt välja jätma omaenda kohtute pädevusest ja seega kohtuliku kontrolli süsteemist, mille nad ELL artikli 19 lõike 1 teise lõigu kohaselt on kohustatud kehtestama liidu õigusega hõlmatud valdkondades, vaidlused, mis võivad puudutada liidu õiguse kohaldamist või tõlgendamist. Selline leping võib seega kaasa tuua olukorra, kus neid vaidlusi ei lahendata viisil, mis tagab liidu õiguse täieliku toime (26. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus PL Holdings,
C‑109/20
,
EU:C:2021:875
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul oli liidu õigus, sealhulgas ELTL artiklid 107 ja 108, Rumeenia suhtes kohaldatav alates päevast, mil see liikmesriik liiduga ühines. Nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 27 viidatud toimiku materjalidest, ei ole vaidlust selles, et vahekohtumenetluse hagejate taotletud kahjuhüvitis ei puudutanud üksnes kahju, mis väidetavalt tekkis enne seda ühinemiskuupäeva, mistõttu ei saa vahekohtusse antud vaidlust käsitada nii, et selle kõik asjaolud on seotud ajavahemikuga, mil Rumeenia, kes ei olnud veel liiduga ühinenud, ei olnud käesoleva kohtuotsuse punktides 138 ja 139 meenutatud eeskirjade ja põhimõtetega veel seotud.
On aga selge, et vahekohus, kelle poole selle vaidlusega pöörduti, ei asu liidu kohtusüsteemis, mille loomise näeb ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik liidu õigusega hõlmatud valdkondades liikmesriikidele ette, ning mis alates Rumeenia ühinemisest liiduga asendas selliste vaidluste lahendamise mehhanismi, mis võisid puudutada liidu õiguse tõlgendamist või kohaldamist.
Nimelt, ühelt poolt ei ole see vahekohus „liikmesriigi kohus“ ELTL artikli 267 tähenduses ja teiselt poolt ei allu selle vahekohtu tehtud otsus ICSID konventsiooni artiklite 53 ja 54 kohaselt liikmesriigi kohtu kontrollile seoses küsimusega, kas see vahekohtuotsus on liidu õigusega kooskõlas.
Vastupidi European Foodi jt ning Viorel Micula jt väidetele kohtuistungil ei sea seda hinnangut kahtluse alla asjaolu, et Rumeenia nõustus võimalusega, et tema vastu algatatakse vaidlus kahepoolses investeerimislepingus ette nähtud vahekohtumenetluses.
Erinevalt kaubandusarbitraaži menetluses antud nõusolekust ei tulene selline nõusolek nimelt spetsiaalsest kokkuleppest, mis väljendab asjaomaste poolte autonoomset tahet, vaid see tuleneb kahe riigi vahel sõlmitud lepingust, mille raames on pooled üldiselt ja juba ette andnud oma nõusoleku, et vaidlused, mis võivad puudutada liidu õiguse tõlgendamist või kohaldamist, jäävad nende kohtute pädevusest vahekohtumenetluse kasuks välja (vt selle kohta 6. märtsi 2018. aasta kohtuotsus Achmea,
C‑284/16
,
EU:C:2018:158
, punktid
ja
, ning 2. septembri 2021. aasta kohtuotsus Moldova Vabariik,
C‑741/19
,
EU:C:2021:655
, punktid
ja
).
Neil tingimustel on seetõttu, et alates Rumeenia ühinemisest liiduga asendas EL lepingus ja EL toimimise lepingus ette nähtud õiguskaitsevahendite süsteem selle vahekohtumenetluse, selle riigi antud vastav nõusolek nüüd täiesti esemetu.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimese väite esimese osaga ja teise väite mõlema osaga nõustuda, ilma et oleks vaja teha otsust nendega seoses esitatud teiste argumentide ega esimese väite teise osa kohta.
Kuna – nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 36–38 – Üldkohus tühistas vaidlustatud kohtuotsusega vaidlusaluse otsuse sisuliselt ainult sel põhjusel, et komisjon ei olnud pädev seda otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma, sest liidu õigus ei ole vahekohtuotsusega välja mõistetud kahjuhüvitise suhtes
ratione temporis
kohaldatav, siis on ainuüksi käesoleva kohtuotsuse punktides 126, 127 ja 136 märgitud õigusnormi rikkumistega, mis Üldkohtu kaalutlustes esinevad, vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine täies ulatuses põhjendatud.
Neil asjaoludel tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada, ilma et oleks vaja analüüsida apellatsioonkaebuse kolmandat väidet ega vastuapellatsioonkaebust, milles Hispaania Kuningriik tugineb esiteks ELL artikli 19 ning ELTL artiklite 267 ja 344 rikkumisele ning teiseks esimeses kohtuastmes esitatud hagi vastuvõetamatusele, sest selle vastuapellatsioonkaebuse ese on ära langenud (vt analoogia alusel 22. aprilli 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Salzgitter,
C‑408/04 P
,
EU:C:2008:236
, punkt
).
Hagi Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu teise lause kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes ise lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab.
Käesoleval juhul on see nii kohtuasjas T‑704/15 esitatud esimese väite esimese osa puhul, mille kohaselt ei olnud komisjonil pädevust võtta vaidlusalune otsus vastu ELTL artikli 108 alusel, ning kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 esitatud teise väite esimese osa puhul, mille kohaselt ei antud kahjuhüvitise maksmisega eelist ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, kuivõrd selle osaga seatakse osaliselt kahtluse alla see pädevus sel põhjusel, et väidetav eelis anti enne Rumeenia ühinemist liiduga.
Nimelt on komisjon käesoleva kohtuotsuse punktides 123–127 esitatud põhjustel pädev vaidlusalust otsust ELTL artikli 108 alusel vastu võtma, kuna selles otsuses käsitletud õigus riigiabile anti vahekohtuotsusega pärast Rumeenia ühinemist liiduga.
Sellega seoses ei ole tähtis, et vaidlusaluse otsuse artiklis 1 – nagu rõhutavad European Food jt ning Viorel Micula jt – ei kvalifitseerita „riigiabiks“ ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses mitte vahekohtuotsuse kuulutamisest tulenev õigus saada kahjuhüvitist, nagu võiks selle otsuse põhjenduste 137 ja 144 põhjal arvata, vaid selle kahjuhüvitise maksmine. Nimelt ei mõjuta need põhjendused selle vahekohtuotsuse kuulutamise kuupäeva ega saa seetõttu kahtluse alla seada komisjoni pädevust võtta see otsus vastu ELTL artikli 108 alusel.
Seega tuleb tagasi lükata esimese väite esimene osa kohtuasjas T‑704/15 ning teise väite esimene osa kohtuasjades T‑624/15 ja T‑694/15 osas, milles nendega soovitakse kahtluse alla seada komisjoni pädevust võtta vaidlusalune otsus vastu ELTL artikli 108 alusel.
Üldkohus ei analüüsinud seevastu muid argumente, väidete osi ja väiteid, mille European Food jt ning Viorel Micula jt oma hagide põhjendamiseks esitasid ja mis puudutavad vaidlusaluse otsuse põhjendatust, eelkõige küsimust, kas selles käsitletud meede vastab sisuliselt ELTL artikli 107 lõikes 1 sätestatud tingimustele. Hagi selle osa läbivaatamine eeldab aga kompleksset faktiliste asjaolude hindamist, milleks Euroopa Kohtu käsutuses ei ole kõiki vajalikke faktilisi asjaolusid (vt analoogia alusel 16. septembri 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia ja Magnetrol International,
C‑337/19 P
,
EU:C:2021:741
, punkt
).
Seetõttu leiab Euroopa Kohus, et teiste argumentide, väidete osade ja väidete kohta ei luba menetlusstaadium otsust teha ning seega tuleb kohtuasi saata tagasi Üldkohtusse nende kohta otsuse tegemiseks.
Kohtukulud
Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtusse, tuleb käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kulude kandmine otsustada edaspidi.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 18. juuni 2019. aasta kohtuotsus European Food jt vs. komisjon (
T‑624/15, T‑694/15 ja T‑704/15
,
EU:T:2019:423
).

2.
Vastuapellatsioonkaebuse läbivaatamiseks puudub vajadus.

3.
Saata kohtuasi tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse, et viimane langetaks otsuse talle esitatud nende väidete ja argumentide osas, mille kohta Euroopa Liidu Kohus otsust ei teinud.

4.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.