CELEX: 62016CJ0283
Eelotsusetaotlus
Määrus (EÜ) nr 4/2009
Artikli 41 lõige 1
Kohtuotsuste täitmise ja ülalpidamiskohustuste küsimustes koostöö tunnustamine
Kohtuotsuse täitmine liikmesriigis
Taotluse esitamine otse täitmise liikmesriigi pädevale asutusele
Siseriiklikud õigusnormid, mis näevad ette täitmise liikmesriigi keskasutuse poole pöördumise kohustuse

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes (
ELT 2009, L 7, lk 1
) tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Saksamaal elava M. S. ja Ühendkuningriigis elava P. S. vahelises vaidluses seoses elatisnõudega.
Õiguslik raamistik
Määrus nr 4/2009
Määruse nr 4/2009 põhjendused 9, 27, 31 ja 32 on sõnastatud järgmiselt:
„(9)
Ülalpidamist saama õigustatud isikul peaks olema võimalik saada hõlpsasti liikmesriigis kohtuotsus, mis oleks teises liikmesriigis automaatselt täidetav, ilma et selleks oleks vaja teha mingeid lisatoiminguid.
[…]
(27)
Samuti tuleks maksimaalselt piirata täitmisega seotud formaalsusi, mis võivad ülalpidamist saama õigustatud isiku kulusid suurendada. […]
[…]
(31)
Hõlbustamaks elatisnõuete piiriülest sissenõudmist, tuleks kehtestada liikmesriikide määratud keskasutuste vahelise koostöö kord. Need asutused peaksid osutama ülalpidamist saama õigustatud ja ülalpidamist andma kohustatud isikutele abi nende õiguste kaitsmisel teises liikmesriigis, esitades taotlusi juba tehtud otsuste tunnustamiseks, täidetavaks tunnistamiseks ja täitmiseks, selliste otsuste muutmiseks või otsuse tegemiseks. Lisaks peaksid nad vahetama teavet kohustatud ja õigustatud isikute asukoha ning vajaduse korral nende sissetulekute ja varade kindlakstegemiseks. […]
(32)
[…] Isiku õigus keskasutuselt abi saada tuleks kindlaks teha vähem range kriteeriumi alusel kui ühendav alalise elukoha kriteerium, mida on kasutatud mujal käesolevas määruses. Elukoha kriteerium ei tohiks siiski tähendada lihtsalt kohalolekut.“
Määruse IV peatükk kannab pealkirja „Kohtuotsuste tunnustamine, täidetavus ja täitmine“. See sisaldab määruse artikleid 16–43.
IV peatüki 1. jaos „Kohtuotsused, mis tehakse liikmesriigis, kelle suhtes 2007. aasta Haagi protokoll on siduv“ asuva artikli 17 „Täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kohtuotsust, mis on tehtud liikmesriigis, kelle suhtes 2007. aasta Haagi protokoll on siduv, tunnustatakse teises liikmesriigis ilma, et tuleks järgida ühtegi erimenetlust ning ilma võimaluseta tunnustamist vaidlustada.“
IV peatüki 1. jaos asub ka määruse artikkel 20. Selle artikli „Täitmise eesmärgil esitatavad dokumendid“ lõikes 1 on täpsemalt nimetatud dokumendid, mille hageja esitab „pädevatele täitevasutustele“.
Määruse nr 4/2009 artikli 41 „Täitemenetlus ja täitmistingimused“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuste täitemenetlus on reguleeritud kohtuotsuste täitmise liikmesriigi õigusega, kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti. Ühes liikmesriigis tehtud ja kohtuotsuse täitmise liikmesriigis täidetav kohtuotsus täidetakse samadel tingimustel kui kõnealuses kohtuotsuse täitmise liikmesriigis tehtud otsus.“
Määruse nr 4/2009 V peatükk „Õiguskaitse kättesaadavus“ sisaldab artikleid 44–47. Määruse artikkel 45 „Õigusabi sisu“ näeb ette:
„Käesoleva peatüki alusel antav õigusabi tähendab õigusabi, mis on vajalik selleks, et võimaldada pooltel teada ja nõuda oma õigusi ning tagada, et nende poolt kas keskasutuste kaudu või otse pädevatele asutustele esitatud taotlusi menetletakse täielikult ja tõhusalt. […]
[…]“
Määruse artiklid 49–63 asuvad määruse VII peatükis „Keskasutuste vaheline koostöö“. Määruse nr 4/2009 artikli 49 „Keskasutuste määramine“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriik määrab keskasutuse, kes täidab käesoleva määrusega sellisele asutusele pandud kohustusi.“
Määruse nr 4/2009 artikli 51 „Keskasutuste eriülesanded“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Keskasutused osutavad abi seoses artiklis 56 sätestatud taotlustega, eelkõige:
a)
edastavad nad selliseid taotlusi ja võtavad neid vastu;
b)
algatavad selliste taotlustega seotud menetlusi või hõlbustavad nende algatamist.“
Määruse artikkel 55 „Taotluse esitamine keskasutuste kaudu“:
„Käesoleva peatüki kohane taotlus esitatakse selle liikmesriigi keskasutuse kaudu, kus on taotleja elukoht, taotluse saanud liikmesriigi keskasutusele.“
Määruse artikkel 56 „Kasutatavad taotlused“ sätestab:
„1.   Õigustatud isik, kes käesoleva määruse kohaselt elatist sisse nõuab, võib esitada järgmised taotlused:
[…]
b)
taotluse saanud liikmesriigis tehtud või tunnustatud kohtuotsuse täitmine;
[…]
4.   Kui käesolevas määruses ei ole ette nähtud teisiti, menetletakse lõigetes 1 ja 2 osutatud taotlusi taotluse saanud liikmesriigi õiguse alusel ja nende suhtes kohaldatakse selle riigi kohtualluvuseeskirju.“
Määruse artiklis 76 „Jõustumine“ on ette nähtud:
„Käesolev määrus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.
[…]
Käesolevat määrust, välja arvatud teises lõigus osutatud sätteid, kohaldatakse alates 18. juunist 2011, tingimusel et ühenduses kohaldatakse sellel kuupäeval 2007. aasta Haagi protokolli. Vastasel korral kohaldatakse käesolevat määrust alates nimetatud protokolli ühenduses kohaldamise kuupäevast.
[…]“
Ühendkuningriigi õigus
2011. aasta määrus kohtualluvuse ja kohtuotsuste (ülalpidamiskohustused) kohta tsiviilasjades (Civil Jurisdiction and Judgments (Maintenance) Regulations 2011) lisa 1 artikkel 4 näeb ette:
„1.   Kui lõikes 2 ei ole sätestatud teisiti, tuleb taotlus sellise elatise määramise otsuse täitmiseks, mis kuulub määruse [nr 4/2009] IV peatüki 1. jao kohaselt täitmisele Ühendkuningriigis, esitada järgmisele kohtule
a)
Inglismaal ja Walesis, Family Court [perekonnakohus],
[…]
2.   Täitmise taotluse saadab Family Courti […] („täitmise üle otsustav kohus“)
a)
Inglismaal ja Walesis Lord Chancellor,
[…]
4.   Ülalpidamiskohustuste kohta tehtud otsuse täitmisel
a)
on otsusel sama jõud ja mõju,
b)
täitmise üle otsustaval kohtul on samad volitused ning
c)
täitemenetlust või sellega seotud menetlust võib käsitada nii,
nagu oleks otsuse tegelikult teinud täitmise üle otsustav kohus.“
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et Inglismaa ja Walesi jaoks määruse nr 4/2009 artikli 49 kohaselt määratud keskasutus on Lord Chancellor (lordkantsler, Ühendkuningriik), kes omakorda on delegeerinud oma täitmise ülesande Reciprocal Enforcement of Maintenance Orders Unitile (ülalpidamiskohustuste kohta tehtud kohtumääruste vastastikuse täitmise üksus, edaspidi „REMO“).
Põhikohtuasja asjaolud ja eelotsuse küsimused
P. S. ja M. S. abiellusid 2005. aastal ja läksid lahku 2012. aastal. Neil on kaks last, kes olid eelotsusetaotluse esitamise ajal 9- ja 5aastased. Abielu lahutas Amtsgericht Walsrode (Walsrode esimese astme kohus, Saksamaa), kes otsustas neile kahele lapsele elatise maksmise 7. augusti 2014. aasta määrusega (edaspidi „Saksamaa kohtu määrus“).
Pärast lahutust jäi M. S. koos lastega elama Saksamaale. P. S. elab ja töötab Ühendkuningriigis. Ta keeldub maksmast Saksamaa kohtu määruses ette nähtud elatist, väites et M.S. takistab üha enam lastega suhtlemist.
M. S. esitas eelotsusetaotluse esitanud kohtule High Court of Justice (England and Wales), Family Divisionile (kõrgem kohus (Inglismaa ja Wales), perekonnadivisjon, Ühendkuningriik) määruse nr 4/2009 sätete alusel Saksamaa kohtu määruse täitmise taotluse.
Kõnealune kohus märgib, et kõigepealt peab ta välja selgitama, kas sellise ülalpidamiskohustusi reguleeriva kohtumääruse täitmise taotluse nagu põhikohtuasjas käsitletav taotlus võib esitada otse ülalpidamiskohustuse küsimusi lahendavale pädevale kohtule, käesoleval juhul Family Courtile (perekonnakohus, Ühendkuningriik), või peab selle igal juhul esitama esmajärjekorras määruse nr 4/2009 artiklis 49 sätestatud keskasutusele, kes on käesoleval juhul Lord Chancellor (lordkantsler), kes saadab selle REMO kaudu Family Courtile (perekonnakohus).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus nendib, et liikmesriigi kohtutel on erinev lähenemisviis, ja viitab sellega seoses kahele kohtuasjale. Esimeses kohtuasjas leidis pädev kohus, et hageja võis pöörduda kohtuotsuse täitmise taotlusega otse Family Courti (perekonnakohus) ning et neis siseriiklikes õigusnormides, mis kohustavad seda tegema keskasutuse kaudu, peab olema viga. Teises kohtuasjas, mis ei puudutanud mitte kohtuotsuse täitmist, vaid selle muutmist, väljendas pädev kohus kahtlusi seoses esimeses kohtuasjas tehtud otsusega ning leidis, et hageja on kohustatud esitama oma taotluse keskasutuse kaudu. Eelotsusetaotluse esitanud kohus lisab, et põhikohtuasjas kohtu küsimustele vastates väitis REMO, et siseriiklikes õigusaktides, mis näevad ette keskasutuse poole pöördumise kohustuse, ei ole viga, vaid asjasse puutuvad siseriiklikud sätted on teadlikult nii sõnastatud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et arvestades nii määruse nr 4/2009 IV peatüki sätete, sealhulgas selle peatüki 1. jao sätete sõnastusega, mis on kohaldatavad Saksamaa Liitvabariigile, kui ka kõnealuse määruse eesmärgiga, peab olema võimalik esitada ülalpidamiskohustuste küsimuses tehtud kohtuotsuse täitmise taotluse otse Family Courtile (perekonnakohus), nagu see on juhul, kui tegemist on puhtalt riigisisese olukorraga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et sellegipoolest esineb selles osas kahtlusi ja see küsimus on praegu Ühendkuningriigis tekkinud paljudes kohtuasjades.
Neil asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Family Division (kõrgem kohus (Inglismaa ja Wales), perekonnadivisjon) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas olukorras, kus ülalpidamist saama õigustatud isik soovib liikmesriigis täitmisele pöörata teises liikmesriigis tema kasuks tehtud kohtumääruse, annab määruse nr 4/2009 IV peatükk talle õiguse esitada täitmistaotlus otse taotlust saava riigi pädevale ametiasutusele?
2.
Kas juhul, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, tuleb määruse nr 4/2009 IV peatüki sätteid tõlgendada nii, et iga liikmesriik on kohustatud ette nägema niisuguse menetluse või mehhanismi, mis võimaldab selle õiguse tunnustamist?“
Menetlus Euroopa Kohtus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palus oma eelotsusetaotluses Euroopa Kohtu kodukorra artikli 105 lõikes 1 ette nähtud kiirendatud menetluse kohaldamist. Taotlus jäeti Euroopa Kohtu presidendi 27. juuni 2016. aasta määrusega kohtuasjas S. (
C‑283/16
, ei avaldata,
EU:C:2016:482
) rahuldamata. Euroopa Kohtu president otsustas 6. juuni 2016. aasta otsuses, et käesolevat kohtuasja tuleb menetleda eelisjärjekorras.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas määruse nr 4/2009 IV peatüki sätteid tuleb tõlgendada nii, et ülalpidamist saama õigustatud isik, kelle kasuks on tehtud liikmesriigis kohtuotsus ja kes soovib selle täitmisele pööramist teises liikmesriigis, võib esitada oma taotluse otse viimati nimetatud liikmesriigi pädevale asutusele, nagu spetsialiseeritud kohus, või võib talt nõuda, et ta esitaks viimati nimetatud kohtule oma taotluse täitmise liikmesriigi keskasutuse kaudu.
Sellele küsimusele vastamiseks on vaja tõlgendada määruse nr 4/2009 artikli 41 lõiget 1, mis käsitleb liikmesriigis teises liikmesriigis ülalpidamiskohustuste küsimuses tehtud kohtuotsuse täitmise menetlust ja tingimusi.
Selle sätte esimene lause näeb ette, et teises liikmesriigis tehtud kohtuotsuste täitmise menetlus on reguleeritud „kohtuotsuste täitmise liikmesriigi õiguseg“, kui määruses nr 4/2009 ei ole sätestatud teisiti, ning teises lauses on sätestatud, et niisugune kohtuotsus täidetakse „samadel tingimustel“ kui kõnealuses kohtuotsuse täitmise liikmesriigis tehtud otsus.
Kuivõrd nimetatud sätte esimene lause viitab täitmise liikmesriigi õiguse kohaldamisele, siis võiks seda esmapilgul tõlgendada nii, et täitmise liikmesriik võib näha oma täitemenetlust reguleerivates normides ette kohustusliku pöördumise taotluse saanud riigi keskasutuse poole.
Arvestades sama sätte teise lause sõnastust, mille kohaselt tuleb kohtuotsus täita „samadel tingimustel“ kui kohtuotsuse täitmise liikmesriigis tehtud otsus, võiks aga asuda seisukohale, et kõnealuse artikli 41 lõikega 1 on vastuolus kohustuslik pöördumine keskasutuse poole, kui sellist pöördumist ei ole ette nähtud puhtalt siseriiklike kohtuasjade puhul, nagu see on liikmesriigis, millest on pärit eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Järelikult tuleb analüüsida mõiste „samad tingimused“ ulatust, selleks et hinnata, kas sellised siseriiklikud õigusnormid nagu 2011. aasta määruse kohtualluvuse ja kohtuotsuste (ülalpidamiskohustused) kohta tsiviilasjades lisa 1 artikli 4 lõike 4 punktid a, b ja c on kooskõlas määruse nr 4/2009 artikli 41 lõikega 1 isegi siis, kui selline ülalpidamist saama õigustatud isik nagu M. S. ei saa – erinevalt õigustatud isikust puhtalt siseriiklike taotluste korral – pöörduda otse pädeva kohtu poole.
Sellega seoses tuleb arvesse võtta määruse nr 4/2009 eesmärki ja süsteemi, millesse artikli 41 lõige 1 kuulub.
Mis puudutab määruse eesmärki, siis nähtub ettevalmistavatest materjalidest ning eelkõige komisjoni 15. aprilli 2004. aasta rohelisest raamatust ülalpidamiskohustuste kohta (KOM(2004) 254 (lõplik)), et Euroopa Liidu seadusandja tahtis asendada nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 2001, L 12, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 48) sätted, mis reguleerivad ülalpidamiskohustuste küsimusi, sätetega, mis muudavad menetluse täitmise üle otsustavas kohtus lihtsamaks ja teevad menetluse seega kiiremaks, arvestades et elatisnõuded vajavad eriti kiiret lahendamist.
Euroopa Kohus on samamoodi märkinud, et määrusega nr 4/2009 taotletud eesmärk on muuta rahvusvaheliste elatisnõuete sissenõudmine võimalikult lihtsaks (kohtuotsus, 18.12.2014, Sanders ja Huber,
C‑400/13 ja C‑408/13
,
EU:C:2014:2461
, punkt
).
Need lihtsuse ja kiiruse eesmärgid nähtuvad ka määruse nr 4/2009 põhjendustest 9 ja 27. Põhjenduses 9 on märgitud, et ülalpidamist saama õigustatud isikul peaks olema võimalik saada hõlpsasti liikmesriigis kohtuotsus, mis oleks teises liikmesriigis automaatselt täidetav, ilma et selleks oleks vaja teha mingeid lisatoiminguid. Põhjenduse 27 kohaselt on määruse nr 4/2009 üks eesmärkidest maksimaalselt piirata täitmisega seotud formaalsusi, mis võivad ülalpidamist saama õigustatud isiku kulusid suurendada.
Lisaks tuleb viidata määruse nr 4/2009 põhjendustele 31 ja 32. Määruse põhjenduses 31 on rõhutatud liidu seadusandja tahet kehtestada keskasutuste vaheline koostöö, selleks et hõlbustada elatisnõuete piiriülest sissenõudmist ja osutada ülalpidamist saama õigustatud isikutele abi nende õiguste kaitsmisel teises liikmesriigis. Määruse põhjenduses 32 on kvalifitseeritud selle abi kasutamine „õiguseks“.
Süsteem, millesse määruse nr 4/2009 artikli 41 lõige 1 kuulub, kajastab neid lihtsuse ja kiiruse eesmärke määruse IV peatükis ning näeb määruse VII peatükis ette võimaluse kasutada keskasutuste abi.
IV peatüki „Kohtuotsuste tunnustamine, täidetavus ja täitmine“, millesse kõnealune artikli 41 lõige 1 kuulub, ükski säte ei näe seega ette erimenetlust, mis lisanduks menetlustele, mis on kohaldatavad puhtalt siseriiklike taotluste puhul, ja eelkõige ei näe see ette kohustuslikku pöördumist liikmesriigi keskasutuste poole.
Nende keskasutuste poole pöördumise kohustuse puudumist on veel rõhutatud nende kohtuotsustega seoses, mis on tehtud liikmesriigis, mille suhtes on siduv ülalpidamiskohustuste suhtes kohaldatavat õigust käsitlev 23. novembri 2007. aasta Haagi protokoll; selline riik on ka Saksamaa Liitvabariik. Määruse nr 4/2009 IV peatükis asuva artikli 17 „Täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamine“ lõikes 1 on täpsustatud, et neid kohtuotsuseid tunnustatakse teises liikmesriigis, ilma et tuleks järgida ühtegi erimenetlust. Määruse samasse IV peatükki kuuluva artikli 20 lõikes 1 on täpsemalt nimetatud dokumendid, mille taotleja esitab „pädevatele täitevasutustele“, kusjuures selle sõnastuse põhjal võib järeldada, et dokumendid esitatakse otse pädevatele asutustele.
Keskasutuste poole pöördumine on ette nähtud määruse nr 4/2009 VII peatükis, mis käsitleb keskasutuste vahelist koostööd. Määruse artikli 51 lõike 1 kohaselt osutavad need asutused abi seoses määruse artiklis 56 sätestatud taotlustega, eelkõige neid taotlusi edastades. See artikkel näeb ette, et õigustatud isik, kes elatist sisse nõuab, „võib“ esitada muu hulgas taotluse saanud liikmesriigis tehtud või tunnustatud kohtuotsuse täitmise taotluse. Sellisel juhul pöördub ta määruse artikli 55 kohaselt selle liikmesriigi keskasutuse poole, kus on tema elukoht, ning viimati nimetatud keskasutus peab selle saatma taotluse saanud liikmesriigi keskasutusele.
Määruse nr 4/2009 artiklitest 51 ja 56 koostoimes määruse põhjendustega 31 ja 32 nähtub, et keskasutustele esitatud abistamise taotlus on määruse VII peatüki sätete kohaselt õigus, mitte kohustus. Taotlus on seega vabatahtlik ja seda kasutatakse ainult siis, kui ülalpidamist saama õigustatud isik soovib sellest endale abi, et näiteks ületada teatavad erilised takistused nagu ülalpidamist andma kohustatud isiku asukoha kindlakstegemine.
Seega näeb määrus nr 4/2009 pädevate kohtute poole pöördumiseks ette kaks alternatiivset viisi: üks võimalus on otse pöördumine vastavalt määruse IV peatüki sätetele ja teine võimalus on pöörduda keskasutuste kaudu, kui ülalpidamist saama õigustatud isik taotleb määruse VII peatüki sätete kohaselt oma elukohaliikmesriigi keskasutuse abi.
Seda analüüsi toetab määruse nr 4/2009 V peatükis asuva artikli 45 sõnastus. Kõnealune artikkel, mis käsitleb õigusabi, eristab selgelt ülalpidamist saama õigustatud isiku kahte alternatiivset võimalust täitmistaotluse esitamiseks, nimelt keskasutuste kaudu „või“ otse pädevatele asutustele.
Neil tingimustel tuleb asuda seisukohale, et kohustus, mille näevad ülalpidamist saama õigustatud isikule ette sellised siseriiklikud õigusnormid nagu põhikohtuasjas käsitletavad ja mille kohaselt tuleb pöörduda taotluse saanud liikmesriigi keskasutuse poole, kuigi õigustatud isik soovib määruse nr 4/2009 IV peatüki alusel pöörduda otse pädevate asutuste poole, ning mis eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul toob kaasa täiendavaid tähtaegu, on vastuolus selle määruse artikli 41 lõikega 1 koostoimes määruse eesmärgi ning süsteemiga, millesse see säte kuulub.
Seega tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 4/2009 IV peatüki sätteid, eelkõige määruse artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ülalpidamist saama õigustatud isik, kelle kasuks on tehtud liikmesriigis kohtuotsus ja kes soovib selle täitmisele pööramist teises liikmesriigis, võib esitada oma taotluse otse viimati nimetatud liikmesriigi sellisele pädevale asutusele nagu spetsialiseeritud kohus, ning temalt ei või nõuda, et ta esitaks viimati nimetatud kohtule oma taotluse täitmise liikmesriigi keskasutuse kaudu.
Teine küsimus
Teine küsimus puudutab tagajärgi, mis kaasnevad täitmise liikmesriigile sellega, kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, ning sellega palutakse eelkõige selgitada, kas liikmesriik on kohustatud ette nägema niisuguse menetluse või mehhanismi, mis võimaldab pöörduda otse täitmise liikmesriigi pädeva asutuse poole.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tarviliku vastuse andmiseks ei tule mitte ainult märkida, kas liikmesriikidel on sellise menetluse või mehhanismi kehtestamise kohustus, vaid sellisel juhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas, tuleb täpsustada liikmesriigi kohtul lasuvat kohustust.
Seoses määruse rakendamisega olgu meenutatud, et ELTL artikli 288 teise lõigu kohaselt on selline liidu õigusakt tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.
Määruse vahetu kohaldatavus nõuab, et selle jõustumine ja kohaldamine õigussubjektide kasuks või kahjuks toimub ühegi siseriiklikku õigusesse ülevõtmise meetmeta, välja arvatud juhul, kui asjaomane määrus jätab liikmesriikide endi pädevusse vajalike õigus-, haldus- ja finantsmeetmete võtmise selle määruse sätete tõhusaks kohaldamiseks (kohtuotsus, 14.6.2012, Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers,
C‑606/10
,
EU:C:2012:348
, punkt
).
Käesoleval juhul näeb määrus nr 4/2009, mis muutus kohaldatavaks alates 18. juunist 2011, artiklis 76 ette selle sätete edasilükatud kohaldamise võrreldes määruse jõustumise kuupäevaga 20. jaanuaril 2009. Nende kahe kuupäeva vahelisel ajal pidid liikmesriigid vajaduse korral muutma oma siseriiklikku õigust nende menetlusnorme kohandades, et vältida mis tahes vastuolu määrusega nr 4/2009 ja eelkõige võimaldada sellistele ülalpidamist saama õigustatud isikutele nagu M. S. kasutada oma õigust pöörduda otse täitmise liikmesriigi pädeva asutuse poole, nagu on määruses ette nähtud.
Igal juhul tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liikmesriigi kohus, kes oma pädevuse piires kohaldab liidu õigusnorme, on kohustatud tagama nende normide täieliku õigusmõju, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata mis tahes siseriikliku õigusakti sätte, mis on vastuolus liidu õigusega, isegi kui siseriiklik õigusakt on hilisem, ilma et ta peaks taotlema või ootama nende sätete eelnevat tühistamist seadusandlikul teel või muu põhiseadusliku menetluse kaudu (vt eelkõige kohtuotsused, 9.3.1978, Simmenthal,
106/77
,
EU:C:1978:49
, punktid
ja
; 22.6.2010, Melki ja Abdeli,
C‑188/10 ja C‑189/10
,
EU:C:2010:363
, punkt
, ja 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems,
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
, punkt
).
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et liikmesriigid peavad tagama määruse nr 4/2009 artikli 41 lõikes 1 ette nähtud õiguse täieliku toime, muutes vajaduse korral endi menetlusnorme. Liikmesriigi kohus peab igal juhul kohaldama artikli 41 lõike 1 sätteid, jättes vajaduse korral kohaldamata nendega vastuolus olevad siseriikliku õiguse sätted, ning järelikult võimaldama ülalpidamist saama õigustatud isikul esitada taotlus otse täitmise liikmesriigi pädevale asutusele, isegi kui liikmesriigi õigus seda ette ei näe.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes IV peatüki sätteid, eelkõige selle määruse artikli 41 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ülalpidamist saama õigustatud isik, kelle kasuks on tehtud liikmesriigis kohtuotsus ja kes soovib selle täitmisele pööramist teises liikmesriigis, võib esitada oma taotluse otse viimati nimetatud liikmesriigi sellisele pädevale asutusele nagu spetsialiseeritud kohus, ning temalt ei või nõuda, et ta esitaks viimati nimetatud kohtule oma taotluse täitmise liikmesriigi keskasutuse kaudu.

2.
Liikmesriigid peavad tagama määruse nr 4/2009 artikli 41 lõikes 1 ette nähtud õiguse täieliku toime, muutes vajaduse korral endi menetlusnorme. Liikmesriigi kohus peab igal juhul kohaldama artikli 41 lõike 1 sätteid, jättes vajaduse korral kohaldamata nendega vastuolus olevad siseriikliku õiguse sätted, ning järelikult võimaldama ülalpidamist saama õigustatud isikul esitada taotlus otse täitmise liikmesriigi pädevale asutusele, isegi kui liikmesriigi õigus seda ette ei näe.

Allkirjad
(
)	Kohtumenetluse keel: inglise.