CELEX: 62015TJ0734
Apeliacinis skundas
Viešoji tarnyba
Pareigūnai
Atviras konkursas
Įrašymas į rezervo sąrašą
Paskyrimų tarnybos sprendimas neįdarbinti konkursą laimėjusio asmens
Atrankos komisijos ir paskyrimų tarnybos kompetencija
Dalyvavimo konkurse reikalavimai
Minimali profesinės patirties trukmė
Apskaičiavimo tvarka
Prarasta galimybė įsidarbinti
Prašymas atlyginti žalą

Apeliaciniu skundu, paduotu pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto I priedo 9 straipsnį, Europos Komisija prašo panaikinti 2015 m. spalio 6 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimą FE / Komisija (
F‑119/14
,
EU:F:2015:116
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo Tarnautojų teismas, pirma, panaikino 2013 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimą atsisakyti įdarbinti FE, priteisė iš Komisijos sumokėti FE 10000 EUR sumą ir, antra, atmetė likusią ieškinio dalį.
Faktinės bylos aplinkybės
Faktinės bylos aplinkybės skundžiamo sprendimo 8–20 punktuose išdėstytos taip:
„8
2005 m. gruodžio 8 d. Europos personalo atrankos tarnyba (EPSO) paskelbė pranešimą apie atvirą konkursą EPSO/AD/42/05 (toliau – konkursas) sudaryti AD 7 lygio lenkų kalbos teisininkų lingvistų, kurie galėtų užimti laisvas darbo vietas Europos institucijose, visų pirma Europos Sąjungos Teisingumo Teisme, rezervo sąrašą (
OL C 310 A, [2005], p. 3
, toliau – pranešimas apie konkursą). <…>
Pranešimo apie konkursą A dalies I punkte „P[areigų pobūdis]“ vykdytinos pareigos buvo taip apibūdintos:
–
„Teisinių tekstų vertimas į lenkų kalbą bent iš dviejų oficialiųjų Europos Sąjungos kalbų ir (arba) redagavimas.
–
Raštu išverstų ir suredaguotų teisėkūros tekstų lenkų kalba kalbinės ir teisinės atitikties tikrinimas, lyginant su kitomis šių tekstų kalbinėmis versijomis; minties raiškos kokybės ir formos reikalavimų kontrolė.
<…>“
Be to, pranešimo apie konkursą A dalies II.2 punkte buvo patikslinta, jog tam, kad galėtų būti pakviesti laikyti egzaminus, kandidatai paskutinę registracijos konkurse dieną turėjo turėti „[b]ent dvejų metų profesinę patirtį, įgytą baigus nurodytas universitetines studijas <…>“.
2005 m. gruodžio 27 d. [FE] pateikė savo kandidatūrą dalyvauti konkurse. Savo paraiškos dalyvauti konkurse (toliau – paraiška) dalyje „P[rofesinė patirtis]“ ji nurodė šešiose vietose įgytą profesinę patirtį, kurios bendra trukmė – trisdešimt vienas mėnuo, iš jų penkiolika mėnesių, t. y. nuo 2004 m. spalio 15 d. iki savo paraiškos pateikimo dienos, ji dirbo Teisingumo Teismo laisvai samdoma teisininke lingviste ir tris mėnesius, nuo 2005 m. liepos 1 d. iki rugsėjo 30 d., atliko stažą advokatų W. kontoroje (Briuselis, Belgija).
[FE] buvo pakviesta laikyti konkurso egzaminus. Baigusi savo darbą atrankos komisija įrašė ją į konkurso rezervo sąrašą; jo galiojimas, iš pradžių numatytas iki 2007 m. gruodžio 31 d., kelis kartus buvo pratęstas iki 2013 m. gruodžio 31 d., kai galutinai baigė galioti.
2013 m. gegužės 22 d. elektroniniu laišku [FE] Teisingumo GD tarnybų buvo pakviesta tų pačių metų gegužės 28 d. atvykti į pokalbį dėl galimo įdarbinimo į administratoriaus pareigas šiame generaliniame direktorate. <…>
2013 m. birželio mėn. Teisingumo GD [FE] pranešė, kad ji buvo pasirinkta administratoriaus pareigoms ir kad prašymas ją įdarbinti perduotas [Žmogiškųjų išteklių ir saugumo GD, toliau – Žmogiškųjų išteklių GD].
Iš bylos dokumentų matyti, kad 2013 m. birželio mėn. kompetentingos Komisijos tarnybos [FE] taip pat pranešė, jog, „[a]tsižvelgiant į tai, kad Komisija nedalyvavo organizuojant konkursą <…> ir kad po šio konkurso sudarytas sąrašas, į kurį [FE] buvo įrašyta, buvo teisininkų lingvistų, o ne administratorių sąrašas, reikia prašyti už [ž]mogiškuosius išteklius ir saugumą atsakingo Komisijos nario padaryti išimtį, nes Komisija laikosi politikos, kad šiais sąrašais naudojamasi tik išimties atvejais, svarbiais jos [t]eisės tarnybai, ir įdarbinant į kelias specialiąsias pareigas kituose [generaliniuose direktoratuose], jei tenkinamos tam tikros sąlygos“.
2013 m. liepos 26 d. elektroniniu laišku Teisingumo GD padalinio „Sutarčių teisė“ vadovas [FE] pranešė, kad Žmogiškųjų išteklių GD davė „savo sutikimą [išimties tvarka] įdarbinti ją iš teisininkų lingvistų sąrašo kaip administratorę“, ir pažymėjo, kad Žmogiškųjų išteklių GD su ja susisieks ir kad ji neturi imtis jokių veiksmų, kol negavo oficialaus pranešimo iš šio generalinio direktorato.
2013 m. rugpjūčio mėn. pabaigoje Žmogiškųjų išteklių GD paprašė [FE] pateikti dokumentus, patvirtinančius jos profesinę patirtį, įgytą iki paraiškos pateikimo, atsižvelgiant į pranešime apie konkursą nurodytą dalyvavimo konkurse reikalavimą, susijusį su minimalia dvejų metų profesine patirtimi.
Per laikotarpį nuo 2013 m. rugpjūčio mėn. pabaigos iki 2013 m. lapkričio mėn. [FE] dalyvavo keliuose pokalbiuose su Žmogiškųjų išteklių GD atstovais ir pateikė įvairių dokumentų ir paaiškinimų, kad būtų išaiškintas klausimas dėl jos profesinės patirties, kurią ji nurodė savo paraiškoje. Per šį laikotarpį Teisingumo GD atstovai kelis kartus patvirtino, kad yra suinteresuoti ją įdarbinti.
2013 m. gruodžio 17 d. raštu paskyrimų tarnyba pranešė [FE], kad ji negali būti įdarbinta Teisingumo GD, nes neatitiko dalyvavimo konkurse sąlygos, susijusios su reikalaujama profesine patirtimi (toliau – ginčijamas sprendimas). Paskyrimų tarnybos teigimu, paskutinę registracijos konkursui dieną [FE] teturėjo dvidešimt dviejų mėnesių, o ne dvejų metų profesinę patirtį, kaip buvo reikalaujama pranešime apie konkursą. Šią išvadą paskyrimų tarnyba padarė pripažinusi tik septynių mėnesių profesinę patirtį, kaip „laisvai samdom[o] vertėj[o]“ įgytą Teisingumo Teisme, ir tik dviejų mėnesių profesinę patirtį, kaip stažuotojos įgytą advokatų W. kontoroje, o tai neatitiko penkiolikos ir trijų mėnesių, kuriuos [FE] nurodė paraiškoje. Ginčijamame sprendime taip pat buvo patikslinta, kad, kiek tai susiję su „Teisingumo Teismo laisvai samdom[o] vertėj[o]“ veikla, [FE] profesinė patirtis buvo apskaičiuota remiantis bendru išverstų puslapių skaičiumi, t. y. 721, ir 5 puslapių per dieną norma, kurią Komisija laiko tinkama ir kuri yra daug mažesnė nei 8 puslapiai per dieną, kaip įprasta Teisingumo Teisme.
2014 m. kovo 14 d. [FE] pateikė skundą dėl ginčijamo sprendimo. 2014 m. liepos 14 d. paskyrimų tarnyba atmetė šį skundą <…>.“
Procesas pirmojoje instancijoje ir skundžiamas sprendimas
2014 m. spalio 24 d. Tarnautojų teismo kanceliarija gavo FE ieškinį; jis buvo įregistruotas numeriu F‑119/14 ir juo FE prašė, pirma, panaikinti 2013 m. gruodžio 17 d. Komisijos sprendimą atsisakyti ją įdarbinti (toliau – ginčijamas sprendimas) ir 2014 m. liepos 14 d. sprendimą atmesti skundą ir, antra, priteisti iš Komisijos sumokėti 26132,85 EUR sumą, delspinigius ir pensijų įmokas nuo 2013 m. rugsėjo mėn., taip pat sumokėti simbolinį vieną eurą už padarytą neturtinę žalą. Ji taip pat prašė priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Skundžiamu sprendimu Tarnautojų teismas, pirma, panaikino ginčijamą sprendimą, priteisė iš Komisijos sumokėti FE 10000 EUR sumą ir, antra, atmetė likusią ieškinio dalį. Jis nurodė Komisijai padengti savo ir FE patirtas bylinėjimosi išlaidas.
Šiuo klausimu Tarnautojų teismas, be kita ko, pažymėjo, kad, skirtingai nuo Komisijos nurodytos jurisprudencijos, „šioje byloje <…>, nors tiesa, kad pranešime apie konkursą buvo reikalaujama turėti minimalią dvejų metų trukmės profesinę patirtį vertimo srityje arba greičiausiai – teisinių tekstų vertimo srityje, vis dėlto nebuvo paaiškinta, kaip reikėjo vertinti ir apskaičiuoti profesinės patirties, įgytos kaip savarankiškai dirbančio asmens, trukmę“, ir kad „tvirtinimui, kad minimali dvejų metų profesinės patirties trukmė, kalbant apie konkretų konkursą, turi būti suvokiama kaip pagal apibrėžimą reiškianti profesinę patirtį, įgytą dirbant visą darbo dieną, be to, apskaičiuotą ginčijamame sprendime nurodyta tvarka <…> negalima pritarti“ (skundžiamo sprendimo 51 ir 56 punktai).
Tarnautojų teismas taip pat nusprendė, kad „priimdama ginčijamą sprendimą paskyrimų tarnyba viršijo savo kompetenciją tikrindama, ar buvo tenkintas papildomas dalyvavimo konkurse reikalavimas, susijęs su profesine patirtimi, ir taip pažeidė kompetenciją, kuri pranešimu apie konkursą buvo aiškiai palikta atrankos komisijai, taip pat konkurso atrankos komisijų savarankiškumo ir nepriklausomumo prerogatyvas“ (skundžiamo sprendimo 71 punktas).
Galiausiai Tarnautojų teismas nusprendė, kad „[FE] profesinės patirties vertinimas, kurį atliko Komisija, pagal savo vertimo tarnybų naudojamus kriterijus siekdama apskaičiuoti, kiek puslapių [FE] išvertė dirbdama Teisingumo Teismo laisvai samdoma teisininke lingviste, tokiu būdu, lyg būtų kalbama apie Komisijos „vertėjo“ darbą, net jeigu jis yra galimas, nėra pagrįstas jokia reikšminga ir tiesiogiai [FE] taikytina teisės norma, todėl tai yra akivaizdi paskyrimų tarnybos klaida, kurią Tarnautojų teismas gali lengvai nustatyti“ (skundžiamo sprendimo 93 punktas).
Tarnautojų teismas taip pat nusprendė dėl FE prašymo atlyginti žalą ir priteisė iš Komisijos sumokėti jai 10000 EUR sumą (skundžiamo sprendimo 133 punktas).
Procesas Bendrajame Teisme ir šalių reikalavimai
2015 m. gruodžio 17 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį Komisijos apeliacinį skundą.
2016 m. kovo 15 d. FE pateikė atsiliepimą į apeliacinį skundą.
2016 m. balandžio 4 d. raštu Komisija pateikė prašymą leisti pateikti dubliką.
2016 m. balandžio 11 d. sprendimu apeliacinių skundų kolegijos pirmininkas šį prašymą patenkino.
2016 m. gegužės 23 d. Komisija pateikė dubliką, remdamasi Bendrojo Teismo procedūros reglamento 201 straipsnio 2 dalimi.
2016 m. liepos 6 d. FE pateikė tripliką.
2016 m. liepos 29 d. raštu Komisija Bendrajam Teismui pranešė nenorinti būti išklausyta per teismo posėdį. Per Procedūros reglamento 207 straipsnyje numatytą terminą FE nepateikė prašymo surengti teismo posėdį.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
panaikinti skundžiamą sprendimą,
–
atmesti FE ieškinį pirmojoje instancijoje kaip nepagrįstą,
–
nurodyti kiekvienai šaliai padengti savo pirmojoje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas,
–
priteisti iš FE šioje instancijoje patirtas bylinėjimosi išlaidas.
FE Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti apeliacinį skundą,
–
palikti galioti pirmojoje instancijoje priimtą sprendimą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas dviejose instancijose.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama apeliacinį skundą Komisija remiasi trim pagrindais, kurių pirmasis susijęs su keliomis teisės klaidomis ir iškreiptu konkurso reikalavimo dėl minimalios profesinės patirties vertinimu, antrasis – su teisiškai klaidinga išvada, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, o trečiasis – su teisės klaida ir keliais motyvavimo pareigos pažeidimais, padarytais priteisiant iš Komisijos sumokėti FE 10000 EUR.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo, grindžiamo keliomis teisės klaidomis ir iškreiptu konkurso reikalavimo dėl minimalios profesinės patirties vertinimu
Nurodydama pirmąjį pagrindą Komisija teigia, kad Tarnautojų teismas padarė kelias teisės klaidas ir iškreipė įrodymus vertindamas FE pirmojoje instancijoje pateiktą pirmąjį ieškinio pagrindą, grįstą paskyrimų tarnybos kompetencijos nebuvimu. Šį apeliacinio skundo pagrindą sudaro trys dalys.
Dėl pirmos dalies, susijusios su teisės klaida, padaryta vertinant reikalavimą dėl minimalios profesinės patirties
Skundžiamo sprendimo 51–53 ir 56 punktuose Tarnautojų teismas nusprendė:
„51
[Atsakant į Komisijos teiginį, kad jei pranešime apie konkursą kaip leidimo laikyti egzaminus reikalavimas numatyta, kad reikia turėti minimalios trukmės profesinę patirtį, šis darbo laikotarpis tiek atrankos komisijos, tiek kandidatų turi būti suvokiamas kaip pagal apibrėžimą reiškiantis profesinę patirtį, įgytą dirbant visą darbo dieną,] visų pirma pažymėtina, kad Komisijos nurodytose bylose, kuriose priimtas 2006 m. sausio 31 d. Sprendimas Giulietti / Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), 2006 m. gruodžio 14 d. Nutartis Klopfer / Komisija (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
) ir 2014 m. liepos 10 d. Nutartis
Mészáros / Komisija
(F‑22/13, ES:F:2014:189), Sąjungos teismai iš tikrųjų pripažino, jog turi būti suprantama, kad reikalaujamos profesinės patirties trukmė, net jei atitinkamame pranešime apie konkursą nėra tikslios nuorodos, – tai profesinės patirties, įgytos dirbant visą darbo dieną, trukmė. Tačiau minėtose bylose buvo kalbama apie dirbant daugiausia pagal darbo sutartį vykdytą profesinę veiklą, kurios trukmė buvo lengvai nustatytina atsižvelgiant į darbo sutartis arba darbdavių išduotus darbo pažymėjimus. Šioje byloje, atvirkščiai, nors tiesa, kad pranešime apie konkursą buvo reikalaujama turėti minimalią dvejų metų trukmės profesinę patirtį vertimo srityje arba greičiausiai – teisinių tekstų vertimo srityje, vis dėlto nebuvo paaiškinta, kaip reikėjo vertinti ir apskaičiuoti profesinės patirties, įgytos kaip savarankiškai dirbančio asmens, trukmę, nors ši laisvai samdomo asmens darbo patirtis visiškai atitinka pranešime apie konkursą apibūdintų pareigų pobūdį.
Todėl, kadangi pranešime apie konkursą nebuvo aiškios nuorodos dėl reikalaujamos profesinės patirties apskaičiavimo metodo arba kokios nors kitos šiuo klausimu naudingos nuorodos, šio dalyvavimo konkurse reikalavimo
ratio juris
, ypač kiek tai susiję su tokiais kandidatais, kokia yra [FE], kurie galėjo remtis būtent laisvai samdomo teisininko lingvisto profesine patirtimi, tikrai negalėjo būti reikalavimas, kad referenciniu dvejų metų laikotarpiu vykdydami šią veiklą jie per kiekvieną dirbtą darbo dieną būtų išvertę tam tikrą skaičių teisinių tekstų puslapių, kad įrodytų, jog tai buvo profesinė veikla, lygiavertė darbui visą darbo dieną. Iš tiesų pranešime apie konkursą šio reikalavimo nebuvo numatyta nei tiesiogiai, nei netiesiogiai, be kita ko, atsižvelgiant į kitus pranešime apie konkursą nurodytus reikalavimus.
Taigi, pranešime apie konkursą nenurodžius dalyvauti konkurse reikalaujamos profesinės patirties apskaičiavimo kriterijų ir tvarkos, laikytina, kad atrankos komisija, net darant prielaidą, jog nagrinėjamos profesinės patirties trukmė turėjo prilygti darbo dirbant visą darbo dieną trukmei, vertindama, ar leisti [FE] laikyti egzaminus, galėjo remtis <…> tuo, kad tai turėjo būti „profesinė“ teisininko lingvisto veikla, t. y. veikla, kuri negalėjo būti „atsitiktinio“ pobūdžio ir kuri turėjo būti susijusi daugiausia su teisinių tekstų vertimu, vykdyta nuolat, t. y. tam tikros reikšmingos trukmės laikotarpį, dirbant profesionaliam užsakovui, viešam arba privačiam subjektui, kuris pagal atitinkamą sutartį bet kuriuo momentu ir atitinkamu atveju taikant imperatyvius terminus turėjo teisę kreiptis dėl teisinių tekstų vertimo būtent dėl savo profesinės arba institucinės veiklos, kuriai reikalingi tam tikro lygio teisinių tekstų vertimai.
<…>
Todėl, kadangi šis papildomas atrankos reikalavimas, atsižvelgiant į tai, kad pranešime apie konkursą šiuo klausimu nebuvo nieko pasakyta, negali būti suprantamas kitaip, nei buvo nurodyta, nes priešingu atveju būtų pažeistas teisinio saugumo principas <…>, Komisijos tvirtinimui, kad minimali dvejų metų profesinės patirties trukmė, kalbant apie konkretų konkursą, turi būti suvokiama kaip pagal apibrėžimą reiškianti profesinę patirtį, įgytą dirbant visą darbo dieną, be to, apskaičiuotą ginčijamame sprendime nurodyta tvarka <…>, negalima pritarti, nes pranešime apie konkursą nebuvo nurodyta, be kita ko, kiek tai susiję su kandidatais, besiremiančiais laisvai samdomo teisininko lingvisto profesine patirtimi, kad atitinkamas darbas visą darbo dieną turėjo būtinai atitikti darbą visą darbo dieną, apskaičiuotą pagal šios institucijos vidaus tvarką arba, kad ir kaip būtų, pagal konkrečią tvarką.“
Komisija teigia, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog reikalavimu, kad minimali profesinė patirtis turėjo būti įgyta dirbant visą darbo dieną, nagrinėjamu atveju negalima buvo remtis prieš FE, nes šio reikalavimo nebuvo aiškiai nurodyta pranešime apie konkursą. Komisijos nuomone, dėl šios klaidos skundžiamas sprendimas naikintinas, nes ji leido Tarnautojų teismui nuspręsti, kad atrankos komisijos sprendimas buvo teisėtas (skundžiamo sprendimo 68–70 ir 73–80 punktai) ir kad todėl priimdama sprendimą neįdarbinti FE paskyrimų tarnyba viršijo savo kompetenciją (skundžiamo sprendimo 71 punktas), taigi priėmė neteisėtą sprendimą (skundžiamo sprendimo 82 punktas).
FE ginčija šiuos argumentus ir teigia, be kita ko, kad Tarnautojų teismas paisė su minimalia profesine patirtimi susijusios jurisprudencijos, tačiau pritaikė ją prie savarankiškai dirbančio asmens darbo ypatumų. Jos nuomone, tai konkrečiai matyti iš skundžiamo sprendimo 53, 54 ir 80 punktų. Tarnautojų teismas tik nepritarė būdui, kuriuo paskyrimų tarnyba taikė šią jurisprudenciją nagrinėjamu atveju. Taigi jis laikėsi, pirma, teisinio saugumo ir vienodo požiūrio principų ir, antra, paisė atrankos komisijos nepriklausomumo ir jos plačios diskrecijos, taip pat pranešimui apie konkursą teikiamos reikšmės. Be to, FE pažymi, kad nagrinėjamu atveju pranešime apie konkursą nebuvo jokių paaiškinimų dėl to, kaip reikėjo vertinti reikalaujamą profesinę patirtį. Anot jos, atsižvelgiant į konkurso tikslą, šią patirtį buvo galima įgyti dirbant savarankiškai.
Šiuo klausimu, viena vertus, reikia priminti, kad pranešimo apie konkursą esminė paskirtis yra kuo aiškiau informuoti suinteresuotuosius asmenis apie šiame pranešime nurodytoms laisvoms pareigoms eiti keliamus reikalavimus, kad atitinkami asmenys galėtų įvertinti, ar teikti paraišką. Paskyrimų tarnyba turi plačią diskreciją nustatyti laisvoms pareigoms užimti keliamus tinkamumo kriterijus ir, atsižvelgdama į šiuos kriterijus bei vadovaudamasi tarnybos interesais, konkurso organizavimo tvarką ir sąlygas (žr. 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kita vertus, pranešime apie konkursą galima teisėtai apsiriboti bendra formuluote, atitinkančia Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – PTN) 5 straipsnio 1 dalį, nepatikslinant laisvoms pareigoms užimti reikalaujamo patirties lygio, todėl paliekant konkurso atrankos komisijai atsakomybę kiekvienu konkrečiu atveju vertinti, ar kiekvieno kandidato pateikti pažymėjimai ir diplomai bei nurodyta profesinė patirtis atitinka pagal PTN, taigi ir pagal pranešimą apie konkursą reikalaujamą lygį, norint eiti šiame pranešime nurodytos kategorijos pareigas (žr. 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju pranešimo apie konkursą A dalies II.2 punkte buvo nurodyta, jog tam, kad galėtų būti pakviesti laikyti egzaminus, kandidatai paskutinę registracijos konkursui dieną turėjo turėti „[b]ent dvejų metų profesinę patirtį, įgytą baigus nurodytas universitetines studijas“. Pažymėtina, kad šiame pranešime nebuvo patikslintas nei šios profesinės patirties pobūdis, nei tai, kokioje srityje ji turėjo būti įgyta. Iš pirmojoje instancijoje nagrinėtos bylos medžiagos taip pat matyti, kad nei pranešime apie konkursą, nei jame nurodytame Kandidatams skirtame vadove (
OL C 327 A, 2005, p. 3
) nebuvo jokių kitų paaiškinimų dėl to, kaip turėjo būti įgyta įvairi reikalaujama patirtis.
Šiuo klausimu 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija, (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
)
punkte Bendrasis Teismas nurodė, kad tokiu atveju, kaip nagrinėjamasis, kai pranešime apie konkursą įtvirtintas reikalavimas buvo suformuluotas taip bendrai, atrankos komisija turėjo plačią diskreciją nustatyti dalyvavimo konkurse sąlygų, įskaitant reikalavimą dėl profesinės patirties trukmės, taikymo kriterijus.
Vis dėlto 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija, (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) 71 ir 72 punktuose Bendrasis Teismas patikslino, kad pranešime apie konkursą įtvirtintas reikalavimas, kad profesinė veiklą būtų vykdoma tam tikrą minimalų laikotarpį, neišvengiamai reiškė reikalavimą faktiškai vykdyti šią veiklą nurodytu laikotarpiu, todėl jį galima buvo suprasti tik kaip reiškiantį šiuo minimaliu laikotarpiu visą darbo dieną dirbtą darbą arba darbą ne visą darbo dieną, dirbtą vienu ar keliais laikotarpiais, kurie darbo laiko požiūriu prilygsta minimaliam darbo visą darbo dieną laikotarpiui. Taigi atrankos komisija, spręsdama dėl leidimo išorės kandidatams dalyvauti konkurse, galėjo apskaičiuoti ir atsižvelgti į kelis profesinės patirties, įgytos dirbant ne visą darbo dieną, laikotarpius su sąlyga, kad visi kartu jie prilygtų reikalaujamam minimaliam darbo visą darbo dieną laikotarpiui.
Bendrasis Teismas taip pat nusprendė, kad bylos, kurioje priimtas 2006 m. sausio 31 d. Sprendimas Giulietti / Komisija, (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), aplinkybėmis negalima teigti, kad taikydama su darbo visą darbo dieną reikalavimu susijusį kriterijų atrankos komisija nepaisė pranešimo apie konkursą ar nustatė papildomas sąlygas, griežtesnes už šiame pranešime įtvirtintas leidimo dalyvauti konkurse sąlygas (2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
punktas).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti: kadangi nagrinėjamu atveju pranešime apie konkursą buvo reikalaujama tik kad profesinė patirtis būtų įgyta dirbant bent dvejų metų laikotarpį, šį reikalavimą reikėjo suprasti kaip reiškiantį dvejų metų laikotarpiu visą darbo dieną dirbtą darbą arba darbą, dirbtą ne visą darbo dieną ar savarankiškai vienu ar keliais laikotarpiais, kurie darbo laiko požiūriu prilygsta dvejų metų darbo visą darbo dieną laikotarpiui.
Šis aiškinimas atitinka skundžiamo sprendimo 51 punkte Tarnautojų teismo nurodytą jurisprudenciją ir yra vienintelis, leidžiantis užtikrinti vienodą įdarbinimo procedūros taikymą visiems konkurso dalyviams, nes nelygu, ar veikla vykdyta trejus metus dirbant visą darbo dieną, pusę darbo dienos, ketvirtadalį darbo dienos arba vieną dieną per savaitę, reikalaujamo darbo trukmė gali gerokai skirtis, todėl gali atsirasti kandidatų nelygybė, susijusi su reikalaujamos profesinės patirties trukme (2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
ir
punktai).
Skundžiamo sprendimo 51 ir 52 punktuose Tarnautojų teismas, be abejonės, teisingai pažymėjo, kad nagrinėjamu atveju „nebuvo paaiškinta, kaip reikėjo vertinti ir apskaičiuoti profesinės patirties, įgytos kaip savarankiškai dirbančio asmens, trukmę“, ir kad, kiek tai susiję su FE, dalyvavimo konkurse reikalavimo dėl privalomos profesinės patirties trukmės
ratio juris
„tikrai negalėjo būti reikalavimas, kad referenciniu dvejų metų laikotarpiu vykdydami šią veiklą [kandidatai] per kiekvieną dirbtą darbo dieną būtų išvertę tam tikrą skaičių teisinių tekstų puslapių, kad įrodytų, jog tai buvo profesinė veikla, lygiavertė darbui visą darbo dieną“.
Tačiau skundžiamo sprendimo 53 punkte padaręs paprastą prielaidą, kad nagrinėjamos profesinės patirties trukmė turėjo prilygti darbo dirbant visą darbo dieną trukmei, to paties sprendimo 56 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad „Komisijos tvirtinimui, kad minimali dvejų metų profesinės patirties trukmė, kalbant apie konkretų konkursą, [turėjo] būti suvokiama kaip pagal apibrėžimą reiškianti profesinę patirtį, įgytą dirbant visą darbo dieną, <…> negalima pritarti“.
Šiuo klausimu taip pat pažymėtina, kad skundžiamo sprendimo 51 punkte padarytos Tarnautojų teismo išvados pagrįstos klaidingu 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) ir pranešimo apie konkursą suvokimu. Iš tiesų, pirma, iš minėto sprendimo matyti, kad toje byloje nagrinėta ieškovės profesinė patirtis buvo įgyta dirbant ne pagal darbo sutartį, kai jos trukmę būtų galima lengvai nustatyti remiantis darbo sutartimis ar darbdavių išduotais pažymėjimais, o savanoriškai einant labdaros fondo valdybos pirmininkės pareigas ne visą darbo dieną, nesilaikant nustatytų darbo laiko normų ar darbo valandų ir lygiagrečiai su kita veikla, į kurią nebuvo galima atsižvelgti (šiuo klausimu žr. 2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
–
,
,
ir
punktus). Taigi Tarnautojų teismas klaidingai nurodė, kad jo nagrinėtos bylos aplinkybės skyrėsi nuo bylos, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, aplinkybių tuo, kad „nebuvo paaiškinta, kaip reikėjo vertinti ir apskaičiuoti profesinės patirties, įgytos kaip savarankiškai dirbančio asmens, trukmę, nors ši laisvai samdomo asmens darbo patirtis visiškai [atitiko] pranešime apie konkursą apibūdintų pareigų pobūdį“. Iš tiesų minėtoje byloje nagrinėtame pranešime apie konkursą atrankos komisijai taip pat nebuvo pateikta jokių tikslių nuorodų į tai, kaip aiškinti reikalavimą dėl minimalios ankstesnės profesinės patirties trukmės arba kaip atsižvelgti į patirtį, įgytą dirbant ne pagal darbo sutartį ar ne visą darbo dieną (2006 m. sausio 31 d. Sprendimo Giulietti / Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
ir
punktai).
Antra, Tarnautojų teismas padarė klaidingą išvadą, kad nagrinėjamu atveju pranešime apie konkursą buvo reikalaujama turėti minimalią dvejų metų trukmės profesinę patirtį „vertimo srityje arba greičiausiai – teisinių tekstų vertimo srityje“. Iš tiesų pranešime apie konkursą buvo numatyta tik tai, kad kandidatai turėjo turėti „[b]ent dvejų metų profesinę patirtį, įgytą baigus nurodytas universitetines studijas <…>“, tačiau nebuvo patikslinta, kokioje srityje patirtis turėjo būti įgyta.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 56 punkte nusprendė: kadangi pranešime apie konkursą šiuo klausimu nebuvo nieko pasakyta, atrankos komisija neprivalėjo aiškinti reikalavimo turėti minimalią dvejų metų trukmės profesinę patirtį kaip reiškiančio visą darbo dieną vykdytą veiklą.
Vis dėlto vien tokia teisės klaida šioje byloje negali lemti skundžiamo sprendimo panaikinimo. Siekiant nustatyti, ar jis turi būti panaikintas, reikia patikrinti, ar skundžiamo sprendimo 56 punkte padaryta klaidinga prielaida turėjo konkrečios neigiamos įtakos tolesniems Tarnautojų teismo vertinimams.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antros dalies, grindžiamos teisės klaida, padaryta Tarnautojų teismui apibrėžiant atrankos komisijos ir paskyrimo tarnybos santykius
Komisija ginčija skundžiamo sprendimo 38 ir 71 punktus, kuriuose Tarnautojų teismas iš esmės nusprendė, kad paskyrimų tarnyba, įdarbinimo etape nusprendusi išbraukti FE iš rezervo sąrašo vadovaudamasi pranešime apie konkursą nenurodytais dalyvavimo konkurse pagrindais, peržengė savo kompetencijos vertinti papildomo dalyvavimo konkurse reikalavimo, susijusio su profesine patirtimi, laikymąsi ribas.
Šiuo klausimu Komisija teigia, jog to, kad paskyrimų tarnyba priėmė ginčijamą sprendimą, nebuvo galima laikyti kišimusi į atrankos komisijos įgaliojimus, nes tas sprendimas buvo būtinas siekiant ištaisyti šios komisijos padarytą pažeidimą, o paskyrimų tarnyba negali būti saistoma neteisėtų atrankos komisijos sprendimų.
FE atsikerta, kad Komisija remiasi klaidingu skundžiamo sprendimo aiškinimu; jos nuomone, jame Tarnautojų teismas pagrįstai nusprendė, pirma, kad nebuvo jokio pagrindo teikti pirmenybę vienos ar kitos institucijos taikomam patirties skaičiavimo metodui, pavyzdžiui, Komisijos metodui, ir, antra, kad atrankos komisija šią patirtį įvertino tinkamiau nei paskyrimų tarnyba. Jos teigimu, šios apeliacinio skundo dalies kontekste Komisijos pateikti argumentai bet kuriuo atveju niekaip nepagrindžia jos išvados, kad Tarnautojų teismas klaidingai nusprendė, jog paskyrimų tarnyba viršijo savo įgaliojimus. Iš tiesų išvada, kad priėmusi ginčijamą sprendimą paskyrimų tarnyba viršijo savo įgaliojimus, neišvengiamai ir būtinai išplaukia iš konstatavimo, kad atrankos komisija nepadarė jokios akivaizdžios vertinimo klaidos.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš šio apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies analizės matyti, kad, pirma, reikalavimą turėti minimalią profesinę patirtį nagrinėjamu atveju reikėjo suprasti kaip reiškiantį profesinę patirtį, įgytą dirbant visą darbo dieną, ir kad, antra, atrankos komisija turėjo plačią diskreciją tikrinti, ar kandidatai atitiko šį reikalavimą.
Skundžiamo sprendimo 66 punkte Tarnautojų teismas nurodė, kad paskyrimų tarnyba neturėjo „kompetencij[os] teisėtai išbraukti
a posteriori
iš atrankos komisijos sudaryto sąrašo konkursą laimėjusį asmenį, kuris neatitiko dalyvavimo konkurse reikalavimo, nenurodyto pačios paskyrimų tarnybos parengtame pranešime apie konkursą ir neįtvirtinto tam tikroje Pareigūnų tarnybos nuostatų nuostatoje arba jokiame kitame kandidatams taikytiname teisės tekste“.
Iš tiesų Tarnautojų teismas laikėsi nuomonės, kad neteisėtumas, kuriuo paskyrimų tarnyba norėtų pasiremti prieš FE, kilo „ne iš akivaizdžios klaidos, kurią atrankos komisija tariamai padarė vertindama specialų dalyvavimo konkurse reikalavimą, numanomai išplaukiantį iš pranešimo apie konkursą arba įtvirtintą Pareigūnų tarnybos nuostatuose, o iš pačios paskyrimų tarnybos klaidos, padarytos pranešime apie konkursą neįtvirtinus papildomos nuostatos, kad minimali dvejų metų profesinė patirtis, kurios reikalaujama, kad būtų leista laikyti egzaminus, turėjo būti profesinė patirtis, įgyta dirbant dvejus metus visą darbo dieną, ir būti apskaičiuota remiantis konkrečiais iš anksto aiškiai nustatytais kriterijais, kurių nesilaikant nebūtų leidžiama laikyti konkurso egzaminų“. Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad nagrinėjamu atveju priimtą paskyrimų tarnybos sprendimą lėmė „pranešimo apie konkursą patikslinimas
ex post
, įdarbinimo etape“ (skundžiamo sprendimo 67 punktas).
Ši išvada patvirtinta skundžiamo sprendimo 68 punkte, kuriame Tarnautojų teismas iš esmės patikslino, jog tam, kad ginčijamas reikalavimas būtų suprantamas kaip profesinės patirties, įgytos dvejus metus dirbant visą darbo dieną, reikalavimas, paskyrimų tarnyba turėjo jį nurodyti pranešime apie konkursą, „o nurodžius, tai taptų teisiškai privaloma taisykle tiek atrankos komisijai, tiek kandidatams, ir jeigu jos nesilaikytų, jie būtų pašalinti iš konkurso“.
Remdamasis šia išvada, Tarnautojų teismas nusprendė, pirma, kad atitinkami atrankos komisijos ir paskyrimų tarnybos sprendimai atspindėjo tik skirtumą tarp metodo, pagal kurį atrankos komisija įvertino minimalią profesinę patirtį, nurodytą pranešime apie konkursą, ir paskyrimų tarnybos taikytais konkrečias kriterijais pagrįsto darbo visą darbo dieną apskaičiavimo metodo, ir, antra, kad Komisija nepateikė įrodymo, jog atrankos komisija akivaizdžiai neįvykdė pareigos patikrinti, ar FE laikėsi dalyvavimo konkurse reikalavimo, susijusio su profesine patirtimi (skundžiamo sprendimo 68–70 punktai).
Šiuo pagrindu Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad priimdama ginčijamą sprendimą paskyrimų tarnyba viršijo savo kompetenciją, tikrindama, ar buvo tenkintas papildomas dalyvavimo konkurse reikalavimas, susijęs su profesine patirtimi, ir taip pažeidė kompetenciją, kuri šiuo klausimu pranešimu apie konkursą buvo aiškiai palikta atrankos komisijai, taip pat konkurso atrankos komisijų savarankiškumo ir nepriklausomumo prerogatyvas (skundžiamo sprendimo 71 punktas).
Vis dėlto, kaip buvo nuspręsta dėl šio apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies, dalyvavimo konkurse reikalavimu, susijusiu su minimalia dvejų metų profesine patirtimi ir reiškiančiu visą darbo dieną vykdytą profesinę veiklą, nagrinėjamu atveju buvo galima remtis net nesant atitinkamos nuorodos pranešime apie konkursą.
Vadinasi, skundžiamo sprendimo 71 punkte Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą.
Taigi pirmojo apeliacinio skundo pagrindo antrai daliai turi būti pritarta.
Dėl pirmojo apeliacinio skundo pagrindo trečios dalies, grindžiamos Tarnautojų teismo padaryta teisės klaida apibrėžiant atrankos komisijos akivaizdžios vertinimo klaidos sąlygas, bylos dokumentų iškraipymu ir teisės klaida pripažįstant, kad Komisija neteisėtai taikė profesinės patirties skaičiavimo metodą
Komisija ginčija skundžiamo sprendimo 57–82 punktus, susijusius su tuo, kaip Tarnautojų teismas vertino, pirma, minimalios dvejų metų profesinės patirties skaičiavimo metodą, antra, paskyrimų tarnybos teisę išbraukti FE iš konkursą laimėjusių asmenų sąrašo ir, trečia, akivaizdžią klaidą, kurią konkurso atrankos komisija tariamai padarė vertindama FE profesinės patirties trukmę. Anot Komisijos, Tarnautojų teismas klaidingai nusprendė, kad atrankos komisijos sprendime leisti FE dalyvauti konkurse nebuvo jokios akivaizdžios klaidos.
Skundžiamo sprendimo 70 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad Komisija nepateikė įrodymo, jog atrankos komisija „akivaizdžiai neįvykdė [pareigos patikrinti, kaip laikomasi dalyvavimo konkurse reikalavimo, susijusio su profesine patirtimi] arba, kad ir kaip būtų, įrodymo, jog atrankos komisija leido [FE] laikyti egzaminus, akivaizdžiai nepaisydama pranešimo apie konkursą teksto“, ir kad „jokia aplinkybė neleid[o] teigti, kad atrankos komisija neišnagrinėjo [FE pateiktų] dokumentų, pavyzdžiui, remdamasi šio [skundžiamo sprendimo] 53 ir 55 punktuose nurodytu kriterijumi“.
Nurodydama pirmąjį kaltinimą Komisija teigia, kad dėl to Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą. Anot jos, užuot aiškinęsis, ar Komisijos pateikti argumentai galėjo paneigti atrankos komisijos sprendimo tinkamumą, Tarnautojų teismas nurodė kriterijus, kaip jis mano, leidusius nuspręsti, kad atrankos komisija įvykdė savo pareigą apskaičiuoti FE profesinę patirtį. Be to, Tarnautojų teismas tariamai klaidingai reikalavo įrodyti akivaizdų atrankos komisijos pareigos apskaičiuoti profesinę patirtį neįvykdymą arba akivaizdžiai savavališką jos leidimą dalyvauti konkurse.
Anot FE, šis kaltinimas nepriimtinas, nes juo ginčijamas faktų konstatavimas. Dėl klausimo esmės ji teigia, kad būtent paskyrimų tarnyba turėjo įrodyti, jog atrankos komisijos sprendime padaryta akivaizdi klaida, nes šiam sprendimui iš esmės galiojo teisėtumo prezumpcija, todėl paskyrimų tarnybos kontrolė taip pat buvo ribota. Anot jos, skundžiamo sprendimo 72–82 punktuose Tarnautojų teismas atliko būtent šią analizę, atsižvelgdamas į elementus, kuriuos nustatė to paties sprendimo 53 ir 55 punktuose, remdamasis pranešimu apie konkursą. Galiausiai FE nurodo, kad Komisijos argumentai yra prieštaringi.
Pažymėtina, kad šiuo kaltinimu Komisija ginčija ne Tarnautojų teismo skundžiamame sprendime konstatuotus faktus, susijusius su akivaizdžia vertinimo klaida, o jo padarytas išvadas dėl atrankos komisijos pareigų ir Komisijos įrodinėjimo pareigos. Dėl šių konstatavimų kyla teisės klausimų, kuriems taikoma apeliacinio teismo kontrolė.
Kaip buvo nuspręsta dėl šio apeliacinio skundo pagrindo pirmos dalies ir kaip Tarnautojų teismas priminė skundžiamo sprendimo 80 punkte, atrankos komisija turėjo didelę diskreciją, kiek tai susiję su laisvai samdomo asmens pagal besikeičiantį darbo laiką vykdytos veiklos prilyginimu darbui visą darbo dieną darbo laiko požiūriu.
Vis dėlto, nors pagal suformuotą jurisprudenciją paskyrimų tarnyba neturi įgaliojimų panaikinti ar pakeisti konkurso atrankos komisijos priimto sprendimo, naudodamasi savo įgaliojimais ji privalo priimti teisėtus sprendimus. Taigi ji nesaistoma atrankos komisijos sprendimų, kurių neteisėtumas gali turėti pasekmių jos pačios sprendimams. Todėl paskyrimų tarnyba, prieš paskirdama asmenį pareigūnu, privalo patikrinti, ar jis tenkina keliamus reikalavimus. Kai atrankos komisija klaidingai leidžia kandidatui dalyvauti konkurse ir įtraukia jį į rezervo sąrašą, paskyrimų tarnyba turi atsisakyti paskirti į pareigas šį kandidatą sprendimu, kuris turi būti motyvuotas, kad Sąjungos teismas galėtų įvertinti jo pagrįstumą (žr. 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Luxem / Komisija,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Kadangi atrankos komisija turi plačią diskreciją vertinti, ar kandidatų ankstesnė profesinė patirtis leidžia jiems įvykdyti dalyvavimo konkurse reikalavimus, paskyrimų tarnyba, kontroliuodama atrankos komisijos sprendimų teisėtumą, turi apsiriboti patikrinimu, ar naudodamasi diskrecija atrankos komisija nepadarė akivaizdžios klaidos.
Pastaruoju klausimu buvo nuspręsta, kad klaidą galima laikyti akivaizdžia tik jeigu ją galima lengvai nustatyti taikant kriterijus, kuriuos teisės aktų leidėjas siekė nustatyti administracijai, kai ši naudojasi savo plačia diskrecija. Vadinasi, norint nustatyti, kad vertinant faktines aplinkybes buvo padaryta akivaizdi klaida, pateisinanti sprendimo panaikinimą, būtina įrodyti, kad ginčijamame sprendime nurodyti vertinimai nepatikimi. Kitaip tariant, negali būti akivaizdžios klaidos, jei ginčijamą vertinimą galima laikyti teisingu ar tinkamu (2012 m. spalio 23 d. Sprendimo Eklund / Komisija,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Pirma, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad prieš paskirdama FE į pareigas paskyrimų tarnyba, viena vertus, privalėjo patikrinti atrankos komisijos sprendimą leisti jai dalyvauti konkurse ir, kita vertus, turėjo atsisakyti paskirti į pareigas, jei manė, kad atrankos komisijos sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida.
Nagrinėjamu atveju atrankos komisija nusprendė leisti FE dalyvauti konkurse. Net jei šis sprendimas nebuvo motyvuotas, remiantis juo darytina išvada, kad atrankos komisija manė, jog kandidatė įrodė atitinkanti leidimo dalyvauti reikalavimą, susijusį su minimalia ankstesne profesine patirtimi.
Šiomis aplinkybėmis ir, priešingai, nei Tarnautojų teismas nusprendė skundžiamo sprendimo 69 ir 70 punktuose, paskyrimų tarnyba neturėjo konkrečiai įrodyti, kad atrankos komisija visiškai nenagrinėjo, ar FE atitiko reikalavimą turėti minimalią profesinę patirtį, tačiau ji turėjo patikrinti, ar atrankos komisija atsižvelgė į aplinkybę, kad didelė šios patirties dalis buvo įgyta dirbant kaip laisvai samdoma darbuotoja, ir ar nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos ji apskaičiavo šios patirties trukmę pagal darbo visą darbo dieną laiką.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad informacijos apie atrankos komisijos vertinimus nebuvimas negali sukliudyti paskyrimų tarnybai nuspręsti, jog šios komisijos priimtame sprendime leisti FE dalyvauti konkurse galėjo būti padaryta akivaizdi vertinimo klaida.
Vadinasi, Tarnautojų teismas negalėjo nepadarydamas teisės klaidos prieiti prie išvados, kad paskyrimų tarnyba turėtų kompetenciją priimti ginčijamą sprendimą tik jei būtų akivaizdu, kad atrankos komisija nepaisė dalyvavimo konkurse reikalavimo, susijusio su profesine patirtimi, ir nenustatė šios patirties trukmės, arba jeigu atrankos komisija būtų nusprendusi leisti FE laikyti konkurso egzaminus, akivaizdžiai pažeisdama pranešimo apie konkursą nuostatas.
Antra, skundžiamo sprendimo 53 ir 55 punktuose, į kuriuos Tarnautojų teismas daro nuorodą to paties sprendimo 70 punkte, jis nusprendė, kad vertindama, ar leisti FE laikyti egzaminus, atrankos komisija galėjo remtis, be kita ko, „tuo, kad tai turėjo būti „profesinė“ teisininko lingvisto veikla, t. y. veikla, kuri negalėjo būti „atsitiktinio“ pobūdžio ir turėjo būti susijusi daugiausia su teisinių tekstų vertimu, vykdyta nuolat, t. y. tam tikros reikšmingos trukmės laikotarpį, dirbant profesionaliam užsakovui, viešam arba privačiam subjektui, kuris pagal atitinkamą sutartį bet kuriuo momentu ir atitinkamu atveju taikant imperatyvius terminus turėjo teisę kreiptis dėl teisinių tekstų vertimo būtent dėl savo profesinės arba institucinės veiklos, kuriai reikalingi tam tikro lygio teisinių tekstų vertimai“, ir kad „atrankos komisija turėjo skirtingai vertinti patirties, įgytos vykdant veiklą kaip „laisvai samdom[am] vertėj[ui]“ arba kaip „laisvai samdomam teisininkui lingvistui“, profesinį pobūdį, ypač jei antroji veikla buvo vykdoma teikiant paslaugas Sąjungos institucijai, kuri, kaip Teisingumo Teismas, kreipiasi į savo paslaugų teikėjus tik dėl išimtinai teisinio turinio tekstų vertimo“.
Kaip teigia Komisija, šie leidimo dalyvauti kriterijai negalėjo turėti reikšmės vertinant reikalavimo dėl ankstesnės profesinės patirties trukmės laikymąsi nagrinėjamu atveju. Iš tiesų, viena vertus, pranešime apie konkursą buvo nurodyta, kad kandidatai turėjo turėti minimalios trukmės profesinę patirtį, o ne patirtį teisinių tekstų vertimo srityje (taip pat. žr. šio sprendimo 34 punktą). Be to, pranešime apie konkursą nebuvo jokių nuorodų dėl šios minimalios dvejų metų profesinės patirties pobūdžio arba jos sąsajos su vykdytinomis pareigomis, kaip, beje, pats Tarnautojų teismas priminė skundžiamo sprendimo 46 punkte. Kita vertus, nustatydamas nurodytus kriterijus Tarnautojų teismas išreiškė poziciją dėl teisininko lingvisto veiklos bruožų ir jai būdingų pareigų, taip pat dėl „laisvai samdomo vertėjo“ ir „laisvai samdomo teisininko lingvisto“ veiklos skirtumų, tačiau nepagrindė šių išvadų bylos medžiaga.
Taigi Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 53 ir 55 punktuose nustatė nagrinėjamo leidimo dalyvauti reikalavimo vertinimo kriterijus, kurie neišplaukė iš pirmoje instancijoje šalių pateiktos bylos medžiagos.
Trečia, skundžiamo sprendimo 73–82 punktuose Tarnautojų teismas taikė to sprendimo 53 ir 55 punktuose nustatytus kriterijus, nagrinėdamas „akivaizdžią klaidą, kurią konkurso atrankos komisija galbūt padarė vertindama [FE] profesinės patirties trukmę“, tačiau tinkamai neatsakė į Komisijos šiuo klausimu pateiktus argumentus, apibendrintus skundžiamo sprendimo 76 punkte. Atlikęs šį nagrinėjimą Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad Komisija taip pat nepateikė įrodymo, jog atrankos komisija, nustatydama FE profesinės patirties trukmę, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą (skundžiamo sprendimo 81 punktas).
Skundžiamo sprendimo 53, 55 ir 56 punktuose Tarnautojų teismo padarytos teisės klaidos, nustatytos nagrinėjant pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmą dalį ir šį jo trečiojoje dalyje pateiktą kaltinimą, taip pat lėmė teisės klaidą Tarnautojų teismo vertinime, kurį atlikęs jis to paties sprendimo 75–81 punktuose nusprendė, kad Komisija taip pat neįrodė, jog atrankos komisija padarė akivaizdžią klaidą, nustatydama FE profesinės patirties trukmę. Iš tiesų motyvai, kuriais Tarnautojų teismas rėmėsi, neleido jam pagrįstai prieiti prie tokios išvados.
Pateikdama antrąjį kaltinimą Komisija teigia, kad Tarnautojų teismas iškraipė byloje esančius įrodymus, nes jais remiantis skundžiamo sprendimo 61 ir 77 punktuose nebuvo galima padaryti išvados, jog nėra jokio pagrindo manyti, kad atrankos komisija nenutuokė apie FE, kaip laisvai samdomo asmens, veiklos pobūdį.
Kaip teigia FE, šis kaltinimas turi būti atmestas. Iš tiesų Komisija nepateikė jokio įrodymo dėl atrankos komisijos galimo FE profesinės patirties nustatymo, kuris leistų manyti, kad ši komisija faktiškai neapskaičiavo šios patirties pagal darbo visą dieną laiką (galbūt taikydama kitokį metodą nei paskyrimų tarnyba) ir nevertino šios patirties pagal kitus kriterijus, pavyzdžiui, Tarnautojų teismo nurodytus skundžiamo sprendimo 53–55 punktuose.
Šiuo klausimu primintina, kad pagal suformuotą jurisprudenciją faktinių aplinkybių vertinimas nėra Bendrojo Teismo kontrolei pateiktinas teisės klausimas, išskyrus atvejus, kai Tarnautojų teismas iškraipė jam pateiktus įrodymus. Toks iškraipymas turi būti akivaizdžiai matomas iš bylos medžiagos, neatliekant naujo faktinių aplinkybių ir įrodymų vertinimo (žr. 2014 m. liepos 4 d. SprendimoKimman / Komisija,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Nors Komisija remiasi bylos dokumentų iškraipymu, ji iš tiesų siekia, kad būtų naujai įvertintos faktinės aplinkybės, o tai nepatenka į apeliacinio teismo vykdomos kontrolės apimtį.
Trečios dalies trečias kaltinimas grindžiamas teisės klaida skundžiamo sprendimo 57–61 punktuose Tarnautojų teismo padarytoje išvadoje, kad atrankos komisija neprivalėjo taikyti išverstų puslapių skaičiaus perskaičiavimo į darbo dienas kriterijaus, kurį taiko paskyrimų tarnyba. Anot Komisijos, veikla, kuria rėmėsi FE, iš tiesų buvo vertimai.
FE teigimu, ši dalis nepriimtina. Dėl esmės ji teigia, kad pranešime apie konkursą ir Kandidatams skirtame vadove nesant aiškių taisyklių, atrankos komisija galėjo taikyti jos pačios nustatytus profesinės patirties trukmės vertinimo kriterijus.
Šį kaltinimą reikia atmesti. Kaip nuspręsta šio sprendimo 35 punkte, Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai skundžiamo sprendimo 56 punkte nusprendė, kad atrankos komisija neprivalėjo skaičiuoti profesinės patirties trukmės pagal darbo visą dieną laiką.
Vis dėlto pažymėtina, kad taip suformulavus leidimo dalyvauti reikalavimą atrankos komisija galėjo nevaržomai taikyti bet kurį skaičiavimo metodą, kuris būtų leidęs jai perskaičiuoti atitinkamą FE profesinės patirties trukmę į visą darbo dieną vykdytą veiklą. Vadinasi, Komisijos argumentui, kad buvo privalu taikyti išverstų puslapių skaičiaus perskaičiavimo į darbo dienas kriterijų, negalima pritarti.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, viena vertus, reikia pritarti pirmojo apeliacinio skundo pagrindo pirmai, antrai daliai ir trečios dalies pirmam kaltinimui ir, kita vertus, atmesti pirmojo pagrindo trečios dalies antrą ir trečią kaltinimus atitinkamai kaip nepriimtinus ir nepagrįstus.
Vis dėlto dėl šio sprendimo 35, 47, 62, 65 ir 67 punktuose nustatytų teisės klaidų negalima naikinti skundžiamo sprendimo, nes Tarnautojų teismas taip pat pritarė FE pirmojoje instancijoje subsidiariai nurodytam antrajam ieškinio pagrindui ir nusprendė, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą (skundžiamo sprendimo 83–94 punktai).
Dėl antrojo apeliacinio skundo pagrindo, grindžiamo teisės klaida išvadoje, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą
Nagrinėdamas antrąjį ieškinio pagrindą, grindžiamą, be kita ko, paskyrimų tarnybos padaryta akivaizdžia vertinimo klaida, skundžiamo sprendimo 91–93 punktuose Tarnautojų teismas nusprendė, kad paskyrimų tarnybos taikytas profesinės patirties skaičiavimo metodas „2004 m. gegužės 25 d. Komisijos pirmininko pavaduotojo komunikat[e] SEC (2004) 638 dėl poreikių vertimų srityje <…> [nebuvo] įtvirtintas kaip privalomas atrankos kriterijus, kad būtų leista laikyti egzaminus vykstant konkrečiai teisininkams lingvistams įdarbinti skirtam konkursui“, „nebuvo paskelbtas taip, kad būtų prieinamas atrankos komisijai ir suinteresuotiems kandidatams arba neišvengiamai jiems žinomas“, „neatiti[ko] kriterijų, kuriuos taiko kitų institucijų vertimo tarnybos, prireikus savo teisininkų lingvistų įdarbinimo tikslais galinčios naudotis konkurso rezervo sąrašu“, todėl tai nebuvo „Sąjungos institucijoms bendras kriterijus“. Remdamasis šiais konstatavimais Tarnautojų teismas padarė išvadą, kad paskyrimų tarnyba „negalėjo taikyti apskaičiavimo metodo, kuris yra išimtinai Komisijos vidaus metodas, t. y. ne tarpinstitucinis, todėl šioje byloje, kalbant apie teisininkų lingvistų įdarbinimą, yra nesvarbus ir neprivalomas su institucija nesusijusiems asmenims“.
Skundžiamo sprendimo 93 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad Komisijos atliktas vertinimas, „net jeigu jis yra galimas, [nebuvo] pagrįstas jokia reikšminga ir tiesiogiai [FE] taikytina teisės norma, todėl tai [buvo] akivaizdi paskyrimų tarnybos klaida, kurią Tarnautojų teismas [galėjo] lengvai nustatyti“; taigi jis pritarė FE pateiktam antrajam ieškinio pagrindui.
Anot Komisijos, tai, kad pranešime apie konkursą nebuvo numatyta profesinės patirties apskaičiavimo metodo, negali būti kliūtis atrankos komisijai taikyti tokį metodą. Be to, problema dėl tariamo su profesine patirtimi susijusio reikalavimo nesilaikymo buvo galima remtis iki pat įdarbinimo momento. Beje, apskaičiavimo kriterijų nebuvimas akivaizdžiai prieštarautų vienodo kandidatų vertinimo reikalavimui. Galiausiai Tarnautojų teismo išvada yra prieštaringa, todėl pažeidžia pareigą nurodyti motyvus, atsižvelgiant į skundžiamo sprendimo 93 punktą, kuriame Tarnautojų teismas pripažino, kad Komisijos naudojamų perskaičiavimo kriterijų taikymas buvo „galimas“, o pagal jurisprudenciją dėl akivaizdžios vertinimo klaidos tai pašalina tokią klaidą.
FE atsikerta, kad taikytinose nuostatose neįtvirtinus apskaičiavimo metodo, Komisijos tarnybos galėjo taikyti tokius metodus savavališkai ir neskaidriai, o atrankos komisijai minėtos nuostatos yra privalomos. Be to, perskaičiavimo taisyklės vidinis ar tarpinstitucinis pobūdis neturi reikšmės vertinant skundžiamo sprendimo motyvus, nes šis sprendimas pagrįstas galimybe remtis šia taisykle. Galiausiai nuoroda į FE profesinės patirties vertinimo „galimumą“ yra retorinė, rodanti, kad prielaida yra visiškai hipotetinė, o FE pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio antrąjį pagrindą grindžiantys kiti argumentai – pertekliniai.
Pažymėtina, jog išvadą, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, Tarnautojų teismas grindė konstatavimu, kad jos naudotas skaičiavimo metodas, t. y. profesinės patirties trukmės apskaičiavimas naudojant penkių išverstų puslapių per dieną koeficientą (žr. skundžiamo sprendimo 90 punktą), pirma, nebuvo pagrįstas jokia žinoma teisės nuostata ir, antra, nebuvo bendras visoms Sąjungos institucijoms. Iš tiesų, Tarnautojų teismo nuomone, šio metodo taikymas buvo akivaizdi vertinimo klaida pirmiausia todėl, kad tai buvo išimtinai Komisijos vidaus metodas, taigi nebuvo nei svarbus, nei privalomas su institucija nesusijusiems asmenims, kokia yra FE (skundžiamo sprendimo 92 punktas).
Vis dėlto skundžiamo sprendimo 86 ir 94 punktuose Tarnautojų teismas nesprendė klausimo, ar paskyrimų tarnybos atliktam FE profesinės patirties vertinimui buvo galima pritarti kaip galimam (skundžiamo sprendimo 93 punktas), ir savo analizę apribojo konstatavimu, kad paskyrimų tarnybos naudotu skaičiavimo metodu nebuvo galima remtis prieš FE. Padarydamas tokią išvadą Tarnautojų teismas faktiškai vertino ne kaltinimą akivaizdžia vertinimo klaida, o veikiau kaltinimą tariamu teisinio saugumo principo pažeidimu.
Iš tiesų, pirma, kaip matyti iš šio sprendimo 57 punkte nurodytos jurisprudencijos, norint nustatyti, kad vertinant faktines aplinkybes buvo padaryta akivaizdi klaida, pateisinanti sprendimo panaikinimą, būtina įrodyti, kad ginčijamame sprendime nurodyti vertinimai nepatikimi.
Kadangi skundžiamo sprendimo 93 punkte Tarnautojų teismas nusprendė, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, tačiau nesprendė dėl jos atlikto FE profesinės patirties vertinimo patikimumo, jis pažeidė pareigą nurodyti motyvus, nurodytą Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 36 straipsnyje.
Antra, dėl teisinio saugumo principo pažymėtina, kaip Tarnautojų teismas nurodė skundžiamo sprendimo 42 punkte, pranešimas apie konkursą netektų savo tikslo, t. y. informuoti kandidatus apie sąlygas, keliamas norint dalyvauti konkurse, jeigu administracija galėtų atmesti kandidatą dėl motyvo, kuris aiškiai nenurodytas šiame pranešime ar Pareigūnų tarnybos nuostatuose arba apie kurį nebuvo paskelbta (kiek tai susiję su pranešimu apie laisvą darbo vietą, žr., 2011 m. balandžio 14 d. Sprendimo Šimonis / Komisija,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
,
punktą ir 2014 m. spalio 15 d. Sprendimo Moschonaki/ Komisija,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
,
punktą).
Vis dėlto, nors šis reikalavimas neleidžia prieš konkurso dalyvį remtis pranešime apie konkursą nenurodyta leidimo dalyvauti sąlyga, jo negalima aiškinti kaip įpareigojančio paskyrimų tarnybą pranešimuose apie konkursą taip pat nurodyti įvairius galimus skaičiavimo metodus, skirtus tokioms dalyvavimo sąlygoms taikyti. Be to, pažymėtina, kad toks aiškinimas paverstų beveik niekine atrankos komisijos turimą plačią diskreciją vertinti, kaip laikomasi šiuose pranešimuose apie konkursą numatytų kriterijų.
Taigi negalima teigti, kad paskyrimų tarnyba pažeidė teisinio saugumo principą, kai priėmė ginčijamą sprendimą.
Triplike FE teigia, kad, skirtingai nuo nagrinėjamo atvejo, 2006 m. sausio 31 d. Sprendime Giulietti / Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) nagrinėtame pranešime apie konkursą buvo aiškiai ir detaliai aprašytas reikalaujamos profesinės patirties pobūdis ir pareigos, kurias einant ji galėjo būti įgyta. Be to, anot jos, tame sprendime buvo patvirtinta, kad būtent atrankos komisijai, turinčiai plačią diskreciją, tenka atsakomybė įvertinti, ar kandidatai įvykdė reikalavimus. Atrankos komisijos, kuriai paskyrimų tarnyba nepateikė jokių nurodymų dėl naudojimosi turima diskrecija, sprendimai vėliau negali būti paskyrimų tarnybos ginčijami remiantis atrankos komisijai visiškai neprivalomais kriterijais.
Tokie argumentai turi būti atmesti. Iš tiesų nagrinėjamas pagrindas susijęs su paskyrimų tarnybos šiuo atveju naudoto skaičiavimo metodo tinkamumu ir galimybe juo remtis, o ne su diskrecija, kurią atrankos komisija turi vertindama pranešime apie konkursą nurodytų dalyvavimo reikalavimų laikymąsi.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Tarnautojų teismas padarė teisės klaidą, kai nusprendė, jog paskyrimų tarnybos naudotas skaičiavimo metodas buvo netinkamas ir juo nebuvo galima remtis nagrinėjamu atveju ir jog taikydama šį metodą ji padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Taigi antrajam apeliacinio skundo pagrindui turi būti pritarta.
Dėl skundžiamo sprendimo panaikinimo iš dalies
Kadangi apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma, antra dalis, trečios dalies pirmas kaltinimas ir antrasis pagrindas pripažinti pagrįstais, skundžiamas sprendimas naikintinas, kiek juo ginčijamas sprendimas panaikintas pripažinus, kad paskyrimų tarnyba neturėjo kompetencijos jo priimti ir padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Šiomis aplinkybėmis Tarnautojų teismo sprendimas priteisti iš Komisijos sumokėti FE žalos atlyginimą remiantis išvada, kad ginčijamas sprendimas, kaip paaiškėjo išnagrinėjus pirmąjį ieškinio pagrindą, yra neteisėtas (žr. skundžiamo sprendimo 121 punktą), netenka teisinio pagrindo.
Vadinasi, skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 1 ir 2 punktai naikintini, nesant reikalo nagrinėti trečiojo apeliacinio skundo pagrindo.
Vis dėlto nereikia naikinti skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 3 punkto, kuriame Tarnautojų teismas atmetė likusią FE ieškinio dalį, nes tokiam sprendimui neturi įtakos tai, kad apeliacinio skundo pirmojo pagrindo pirma, antra dalis, trečios dalies pirmas kaltinimas ir antrasis pagrindas pripažinti pagrįstais.
Galiausiai, atsižvelgiant į dalinį skundžiamo sprendimo panaikinimą, taip pat reikia panaikinti Tarnautojų teismo sprendimą dėl bylinėjimosi išlaidų, taigi ir skundžiamo sprendimo rezoliucinės dalies 4 punktą.
Dėl pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio
Pagal 2016 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) 2016/1192 dėl jurisdikcijos perdavimo Bendrajam Teismui kaip pirmajai instancijai spręsti Europos Sąjungos ir jos tarnautojų ginčus (
OL L 200, 2016, p. 137
) 4 straipsnį, jeigu Bendrasis Teismas panaikina Tarnautojų teismo sprendimą ir mano, kad dėl proceso stadijos byloje galima priimti sprendimą, tokį sprendimą priima apeliacinį skundą išnagrinėjusi kolegija. Taip yra nagrinėjamu atveju.
Šiuo klausimu patikslintina: kadangi panaikinta tik ta skundžiamo sprendimo dalis, kurioje aptikta klaidų, konstatuotų šio sprendimo 35, 47, 62, 65, 67 ir 90 punktuose ir susijusių su pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio pirmuoju ir antruoju pagrindais, grįstais paskyrimų tarnybos kompetencijos nebuvimu, akivaizdžia vertinimo klaida ir teisinio saugumo principo pažeidimu, kiti Tarnautojo teismo vertinimai yra galutiniai.
Be kita ko, konstatuotina, kad apeliaciniame skunde nebuvo aiškiai ginčijama skundžiamo sprendimo 105 punkte Tarnautojų teismo padaryta išvada, kad FE reikalavimų panaikinti sprendimą atmesti skundą turinys nėra savarankiškas, taigi šie reikalavimai laikytini formaliai pateiktais dėl ginčijamo sprendimo, patikslinto sprendimu atmesti skundą. Tas pats pasakytina ir apie skundžiamo sprendimo 101–109 punktuose esantį Tarnautojų teismo vertinimą, kuriuo jis atmetė pirmojoje instancijoje pareikšto ieškinio trečiąjį pagrindą, grįstą gero administravimo principo, rūpestingumo pareigos ir protingo termino pažeidimu.
Taigi Bendrasis Teismas turi priimti galutinį sprendimą dėl iš pradžių Tarnautojų teisme FE pareikšto ieškinio ir išnagrinėti antrojo ieškinio pagrindo kontekste nurodytus kaltinimus ir ketvirtąjį ieškinio pagrindą, kurių Tarnautojų teismas nenagrinėjo.
Šiuo klausimu, pirma, iš pirmojo apeliacinio skundo pagrindo analizės matyti, kad nagrinėjamu atveju dalyvavimo reikalavimas, susijęs su minimalia ankstesnės profesinės patirties trukme, turėjo būti suprantamas kaip reiškiantis visą dieną dirbto darbo trukmę ir kad prieš įdarbindama FE paskyrimų tarnyba turėjo patikrinti, ar ji tenkina nustatytus reikalavimus.
Be to, aplinkybės, kad ankstesnės profesinės patirties skaičiavimo metodo nebuvo numatyta pranešime apie konkursą, negalima aiškinti kaip atrankos komisijos atleidimo nuo pareigos apskaičiuoti šios patirties trukmę pagal darbo visą darbo dieną laiką.
Šiomis aplinkybėmis nagrinėdama FE bylą iki įdarbinimo paskyrimų tarnyba galėjo įsitikinti, kad laisvai samdomos teisininkės lingvistės veikla, kuria ji rėmėsi, sudarė beveik pusę jos profesinės patirties (15 mėnesių iš bendros 31 mėnesio trukmės) ir beveik du trečdalius reikalaujamos minimalios 24 mėnesių trukmės, per šį laikotarpį FE iš viso išvertė 721 puslapį, o dalį šio laikotarpio kartu dirbo ir tęsė studijas (žr. skundžiamo sprendimo 11, 19, 78 ir 79 punktus). Šiomis aplinkybėmis paskyrimų tarnyba pagrįstai galėjo nuspręsti įvertinti ankstesnės FE profesinės patirties trukmę.
Antra, kiek tai susiję su antruoju pagrindu, kurį FE pirmojoje instancijoje nurodė subsidiariai, ir visų pirma dėl paskyrimų tarnybos tariamos akivaizdžios vertinimo klaidos, pažymėtina, kad skaičiavimo metodą, kai atliktas darbas matuojamas išverstų puslapių skaičiumi, vertimų srityje labai plačiai naudoja ir institucijos, ir privatūs subjektai, tikriausiai dėl to, kad jis laikomas objektyviausiu. Beje, Europos Sąjungos Teisingumo Teismas taip pat taiko šį metodą teisininkams lingvistams ir apmokėdamas laisvai samdomų vertėjų paslaugas. Pažymėtina, kad FE pateiktuose Europos Sąjungos Teisingumo Teismo užsakymų lapuose kaip atliktina užduotis nurodytas „dokumento vertimas“, tam skirtas terminas, atitinkamo dokumento puslapių skaičius, vieno puslapio vertimo kaina ir bendra mokėtina suma. Be to, Tarnautojų teismas nenustatė, kad įrodinėdama savo turimą „laisvai samdomos teisininkės lingvistės“ patirtį FE būtų pateikusi įrodymų, patvirtinančių kad teikdama šias paslaugas ji Europos Sąjungos Teisingumo Teismo naudai atliko kitas užduotis be teisinių dokumentų vertimo.
Taip pat tai, kad paskyrimų tarnyba naudojo per dieną išverstų puslapių kriterijų taikydama Komisijos vertimų tarnybų naudojamą koeficientą – penki puslapiai per darbo dieną – savaime negali būti laikoma akivaizdžia klaida.
Šiuo aspektu pažymėtina, kad atrankos komisijos ir paskyrimų tarnybos nagrinėjamu atveju priimti sprendimai turi skirtingą reikšmę. Jeigu pirmuoju sprendimu kandidatui leidžiama ar neleidžiama dalyvauti konkurse, paskyrimų tarnybos sprendimas susijęs tik su galimu konkursą laimėjusio asmens įdarbinimu konkrečioje institucijoje. Primintina, kad, priešingai, nei, atrodo, matyti iš skundžiamo sprendimo 62–72punktų, kuriuose Tarnautojų teismas nagrinėjo „paskyrimų tarnybos kompetenciją išbraukti [FE] iš rezervo sąrašo“, pagal suformuotą jurisprudenciją, pagrįstą atrankos komisijų nepriklausomumu, paskyrimų tarnyba neturi kompetencijos panaikinti ar pakeisti konkurso atrankos komisijos priimto sprendimo (1992 m. vasario 20 d. Sprendimo Parlamentas / Hanning,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
,
punktas ir 2005 m. rugsėjo 15 d. Sprendimo Luxem / Komisija,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
ir
punktai). Kadangi FE pageidavo įsidarbinti Komisijoje ir nebuvo nei bendrai taikomo tarpinstitucinio metodo, nei nurodymų dėl tinkamo atrankos komisijos skaičiavimo, Komisijos paskyrimų tarnyba pagrįstai taikė institucijos viduje vertimų srityje plačiai naudojamą skaičiavimo metodą.
Be to, dėl Tarnautojų teismo pastabos, kad nagrinėjamu atveju buvo kalbama apie konkrečiai teisinių tekstų vertimą arba teisėkūros tekstų kalbinės ir teisinės atitikties tikrinimą (skundžiamo sprendimo 90 punktas), pažymėtina, kad FE nepateikė įrodymų, patvirtinančių, jog jei būtų naudojamas skaičiavimas remiantis kitokiu per dieną išverstų puslapių koeficientu, naudojamu, pavyzdžiui, Europos Sąjungos Teisingumo Teisme, ji būtų galėjusį įvykdyti reikalavimą turėti ankstesnę minimalią dvejų metų profesinę patirtį.
Remiantis tuo darytina išvada, kad paskyrimų tarnybos naudotas skaičiavimo metodas nebuvo nepagrįstas, o FE neįrodė, kad naudodama kitą skaičiavimo metodą paskyrimų tarnyba galėtų priimti kitokį sprendimą. Vadinasi, šio metodo taikymo negalima laikyti akivaizdžiai klaidingu.
Galiausiai argumentas, kad paskyrimų tarnyba padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, kai pripažino, jog FE stažuotė advokatų W kontoroje Briuselyje truko du, o ne tris mėnesius, turi būti atmestas kaip netinkamas. Net padarius prielaidą, kad paskyrimų tarnyba iš tiesų padarė šią klaidą, tai nepakeistų sprendimo, kad FE neįvykdė nagrinėjamo reikalavimo dalyvauti konkurse.
Antra, taip pat reikia atmesti FE pirmojoje instancijoje pateiktą kaltinimą, grįstą vienodo požiūrio principo pažeidimu. FE neįrodė, kad jos padėtis kitokia nei kitoms institucijoms dirbančių ar į kitas nei lenkų kalbas verčiančių vertėjų.
Pirmojoje instancijoje FE taip pat teigė, kad taikydama principą, pagal kurį jos profesinė patirtis turėjo atitikti darbą visą darbo dieną, paskyrimų tarnyba pažeidė pranešimą apie konkursą. Anot jos, šiame pranešime taip pat nebuvo numatyta jokio reikalavimo dėl kandidatų našumo ar darbo rezultatų ir jokių standartų, kaip antai taikomų paskyrimų tarnybos. Šie argumentai turi būti atmesti dėl, be kita ko, šio sprendimo 29 ir 86 punktuose išdėstytų motyvų.
Trečia, dėl pirmojoje instancijoje nurodyto ketvirtojo ieškinio pagrindo, grįsto su profesine patirtimi susijusio dalyvavimo konkurse reikalavimo neteisėtumu, FE, nurodydama neteisėtumu grindžiamą prieštaravimą, teigia, kad šis pranešime apie konkursą įtvirtintas dalyvavimo reikalavimas prieštarauja vienodo požiūrio principui, nes kituose pranešimuose apie konkursą teisininkams lingvistams įdarbinti nebuvo numatyta jokio tokio pobūdžio reikalavimo.
Komisija prašo atmesti ketvirtąjį ieškinio pagrindą visų pirma kaip nepriimtiną arba, netenkinus pirmojo prašymo, kaip nepagrįstą.
Skundžiamo sprendimo 112 punkte Tarnautojų teismas nusprendė: kadangi pirmajam panaikinimo pagrindui, susijusiam su paskyrimų tarnybos kompetencijos nebuvimu, buvo pritarta, ketvirtojo ieškinio pagrindo nebereikia nagrinėti. Be to, jis pažymėjo: „kadangi, kalbant apie pranešime apie konkursą įtvirtintas paskyrimų tarnybos ir atrankos komisijos kompetencijos paskirstymo sąlygas, buvo nustatyta, jog paskyrimų tarnyba buvo saistoma atrankos komisijos sprendimo leisti [FE] dalyvauti konkurse atsižvelgiant į profesinės patirties reikalavimą, nes šiame sprendime nebuvo padaryta akivaizdžios klaidos, galimu šio dalyvavimo konkurse reikalavimo neteisėtumu nebūtų padaryta papildomos [FE] atlygintinos asmeninės žalos“.
Remiantis suformuota jurisprudencija, per įdarbinimo procedūrą, kuri yra sudėtinė administracinė procedūra, sudaryta iš paeiliui priimamų sprendimų, konkurso dalyvis ieškinyje dėl vėliau priimto akto gali remtis su juo glaudžiai susijusių ankstesnių aktų neteisėtumu (žr. 1995 m. rugpjūčio 11 d. Sprendimo Komisija / Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją), visų pirma pranešimo apie konkursą, kuriuo remiantis priimtas ginčijamas aktas, neteisėtumu (šiuo klausimu žr. 1993 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Noonan / Komisija,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
,
punktą ir 2012 m. gruodžio 5 d. Sprendimo BA / Komisija,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
,
punktą).
Dėl Sąjungos viešosios tarnybos teisėje taikomo vienodo požiūrio principo pažymėtina, kad jis pažeidžiamas, kai dvi asmenų kategorijos, kurių faktinė ir teisinė padėtis iš esmės nesiskiria, vertinamos skirtingai ir toks skirtingas vertinimas nėra objektyviai pateisinamas. Teisės aktų leidėjas, priimdamas visų pirma Sąjungos viešosios tarnybos srityje taikytinas taisykles, privalo laikytis bendro vienodo požiūrio principo (žr. 2015 m. spalio 13 d. Sprendimo Komisija / Verile ir Gjergji,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu primintina, kad paskyrimų tarnyba turi plačią diskreciją nustatyti dalyvavimo konkursuose reikalavimus, atsižvelgdama į tarnybos interesus (šiuo klausimu žr. 2001 m. lapkričio 15 d. Sprendimo Van Huffel / Komisija,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją). Taigi pranešime apie konkursą padaryto vienodo požiūrio principo pažeidimo nagrinėjamu atveju negalima konstatuoti vien remiantis aplinkybe, kad kai kuriuose kituose teisininkams lingvistams įdarbinti skirtuose konkursuose, beje, organizuotuose po šioje byloje nagrinėjamo konkurso, nebuvo numatyta tapataus nagrinėjamajam reikalavimo dėl minimalios profesinės patirties.
Be to, FE neįrodė, kad tarnybos intereso požiūriu nagrinėjamo konkurso dalyvių teisinė ir faktinė padėtis buvo tokia pati kaip ir minėtų kitų teisininkams lingvistams įdarbinti skirtų konkursų dalyvių.
Darytina išvada, kad nagrinėjamas pranešimas apie konkursą neprieštarauja vienodo požiūrio principui.
Ketvirta, dėl žalos atlyginimo reikalavimo primintina, kad jeigu žala, kurią nurodo ieškovas, atsirado dėl sprendimo, kurį reikalaujama panaikinti, priėmimo, atmetus šį reikalavimą dėl panaikinimo iš principo atmetamas ir reikalavimas atlyginti žalą, nes šie abu reikalavimai yra glaudžiai susiję (žr. 2013 m. gruodžio 11 d. Sprendimo Andres ir kt. / ECB,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad FE nurodyta žala atsirado dėl tariamo ginčijamo paskyrimų tarnybos sprendimo neteisėtumo ir kad reikalavimas dėl panaikinimo buvo atmestas. Taigi FE reikalavimas atlyginti žalą taip pat atmestinas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad reikia atmesti visą pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 211 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Bendrasis Teismas priima sprendimą byloje, jis sprendžia bylinėjimosi išlaidų klausimą. Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal šio reglamento 211 straipsnio 1 dalį, iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Be to, iš Procedūros reglamento 211 straipsnio 3 dalies matyti, kad tuo atveju, kai apeliacinius skundus pateikia institucijos, nepažeidžiant to paties reglamento 135 straipsnio 2 dalies nuostatų, jos turi padengti savo pačių patirtas išlaidas.
Šioje byloje reikia nurodyti FE ir Komisijai padengti jų apeliaciniame procese patirtas išlaidas. Kiek tai susiję su procesu pirmojoje instancijoje, kadangi FE pralaimėjo bylą, o Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas, iš FE priteistinos bylinėjimosi išlaidos.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (apeliacinių skundų kolegija)
nusprendžia:

1.
Panaikinti 2015 m. spalio 6 d. Europos Sąjungos tarnautojų teismo (pirmoji kolegija) sprendimo
FE / Komisija
(F‑119/14) rezoliucinės dalies 1, 2 ir 4 punktus.

2.
Atmesti FE Tarnautojų teisme pareikštą ieškinį byloje F‑119/14.

3.
Kiekviena šalis padengia savo apeliaciniame procese patirtas bylinėjimosi išlaidas.

4.
Priteisti iš FE procese Tarnautojų teisme patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant Europos Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Jaeger
Prek
Frimodt
Nielsen
Paskelbta 2017 m. rugsėjo 15 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.