CELEX: 62017CJ0391
Nesplnenie povinnosti členským štátom
Vlastné zdroje
Pridruženie zámorských krajín a území (ZKÚ) k Európskej únii
Rozhodnutie 91/482/EHS
Článok 101 ods. 2
Prijatie výrobkov na dovoz do Únie pri oslobodení od cla, pričom tieto výrobky nepochádzajú zo ZKÚ, ale sú vo voľnom obehu v ZKÚ a sú opätovne vyvezené ako také do Únie
Vývozné osvedčenia EXP
Nezákonné vydávanie osvedčení orgánmi ZKÚ
Článok 4 ods. 3 ZEÚ
Zásada lojálnej spolupráce
Zodpovednosť členského štátu, ktorý má s dotknutým ZKÚ osobitné vzťahy
Povinnosť nahradiť stratu vlastných zdrojov Únie spôsobenú nezákonným vydávaním vývozných osvedčení EXP
Dovoz hliníka z Anguilly

Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor konštatoval, že Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska si tým, že nenahradilo stratu vlastných zdrojov, ktoré mali byť vypočítané a poskytnuté do rozpočtu Európskej únie v súlade s článkami 2, 6, 10, 11 a 17 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 155, 1989, s. 1
), ak by v období rokov 1999 – 2000 neboli na dovoz hliníka z Anguilly vydané vývozné osvedčenia v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia Rady 91/482/EHS z 25. júla 1991 o pridružení zámorských krajín a území k Európskemu hospodárskemu spoločenstvu [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 263, 1991, s. 1
, ďalej len „rozhodnutie o ZKÚ“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES a teraz článok 4 ods. 3 ZEÚ).
Právny rámec
Medzinárodné právo
Charta Organizácie Spojených národov bola podpísaná v San Franciscu (Spojené štáty) 26. júna 1945. článok 73 písm. b) tejto Charty, ktorý sa nachádza v jej kapitole XI, nazvanej „Vyhlásenie o nesamosprávnych územiach“, stanovuje:
„Členovia Organizácie Spojených národov, ktorí majú alebo preberajú zodpovednosť za správu území, ktorých ľud ešte nedosiahol úplnú samosprávu, uznávajú zásadu, že záujmy obyvateľov týchto území sú na prvom mieste a prijímajú za svoju svätú povinnosť záväzok, že budú v rámci sústavy medzinárodného mieru a bezpečnosti, zriadenej touto Chartou, čo najviac podporovať ich blahobyt, a za tým cieľom:
…
b. budú rozvíjať samosprávu, náležite prizerať na politické túžby ľudu a pomáhať mu v postupnom rozvíjaní jeho slobodných politických ustanovizní, a to podľa osobitných pomerov každého územia a jeho ľudu a ich rôznych stupňov rozvoja“.
Právo Únie
Zmluva o ES
Skutkové okolnosti vytýkaného nesplnenia povinnosti sú z obdobia pred nadobudnutím, ako aj po nadobudnutí účinnosti Amsterdamskej zmluvy, ktorou bola zmenená Zmluva o ES. Ustanovenia, ktoré sú relevantné na účely prejednávanej žaloby o nesplnenie povinnosti, však zostali v podstate nezmenené. Článok 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES) znel:
„Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich z tejto zmluvy alebo z opatrení prijatých orgánmi Spoločenstva. Členské štáty uľahčia dosiahnutie úloh Spoločenstva.
Členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto zmluvy.“ [
neoficiálny preklad
]
Toto ustanovenie bolo v podstate nahradené článkom 4 ods. 3 ZEÚ.
Štvrtá časť tejto Zmluvy, nazvaná „Pridruženie zámorských krajín a území“, obsahovala články 131 až 137 (zmenené, neskôr články 182 až 188 ES a teraz články 198 až 204 ZFEÚ). Podľa uvedeného článku 131 (zmenený, neskôr článok 182 ES a teraz článok 198 ZFEÚ):
„Členské štáty súhlasia, aby sa k Spoločenstvu pridružili neeurópske krajiny a územia, ktoré majú osobitné vzťahy s Belgickom, Dánskom, Francúzskom, Talianskom, Holandskom a Spojeným kráľovstvom. Tieto krajiny a územia (ďalej len ‚krajiny a územia‘) sú uvedené v prílohe IV tejto zmluvy.
Cieľom pridruženia je podporovať hospodársky a sociálny rozvoj krajín a území a nadviazať úzke hospodárske vzťahy medzi nimi a Spoločenstvom ako celkom.
V súlade so zásadami, ktoré sú uvedené v preambule tejto zmluvy, pridruženie slúži predovšetkým na podporu záujmov a blahobytu obyvateľov týchto krajín a území a na to, aby dospeli k hospodárskemu, sociálnemu a kultúrnemu rozvoju, o ktorý sa usilujú.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 133 ods. 1 uvedenej Zmluvy (zmenený, neskôr článok 184 ods. 1 ES a teraz článok 200 ods. 1 ZFEÚ) stanovoval:
„Clá na tovar pochádzajúci z krajín a území pri dovoze do členských štátov sa odstraňujú v súlade s postupným úplným odstraňovaním ciel medzi členskými štátmi podľa ustanovení tejto zmluvy.“ [
neoficiálny preklad
]
Podľa článku 136 tej istej Zmluvy (zmenený, neskôr článok 187 ES a teraz článok 203 ZFEÚ):
„Podrobnosti a postup pridruženia krajín a území do Spoločenstva sa na počiatočné obdobie piatich rokov od nadobudnutia platnosti tejto zmluvy stanovia vykonávacím dohovorom pripojeným k tejto zmluve.
Pred uplynutím platnosti dohovoru uvedeného v predchádzajúcom odseku Rada na základe získanej skúsenosti a zásad stanovených touto zmluvou jednomyseľne stanoví opatrenia potrebné na ďalšie obdobie.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 227 ods. 1 a 3 Zmluvy o ES (zmenený, neskôr článok 299 ods. 1 a 3 ES a teraz článok 52 ods. 1 ZEÚ a článok 355 ods. 2 ZFEÚ) stanovoval:
„1.   Táto zmluva sa vzťahuje na Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Spolkovú republiku Nemecko, Helénsku republiku, Španielske kráľovstvo, Francúzsku republiku, Írsko, Taliansku republiku, Luxemburské veľkovojvodstvo, Holandské kráľovstvo, Rakúsku republiku, Portugalskú republiku, Fínsku republiku, Švédske kráľovstvo a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska.
…
3.   Na zámorské krajiny a územia uvedené v zozname v prílohe IV tejto zmluvy sa vzťahujú osobitné dojednania pre pridruženie stanovené v štvrtej časti tejto zmluvy.
Táto zmluva sa nevzťahuje na zámorské krajiny a územia, ktoré udržiavajú osobitné vzťahy so Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska a nie sú zahrnuté do zoznamu uvedeného v predchádzajúcom odseku.“ [
neoficiálny preklad
]
Na zozname nachádzajúcom sa v prílohe IV Zmluvy o ES (zmenený, neskôr príloha II Zmluvy o ES a teraz príloha II Zmluvy o FEÚ), nazvanej „Zámorské krajiny a územia, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia štvrtej časti tejto Zmluvy“, bola uvedená najmä Anguilla.
Nariadenie č. 1552/89
Články 2, 6, 10, 11 a 17 nariadenia č. 1552/89 upravovali v čase, keď nastali skutkové okolnosti, podmienky, za ktorých boli členské štáty povinné vypočítať a poskytnúť do rozpočtu Únie jej vlastné zdroje, medzi ktoré patria clá.
Rozhodnutie o ZKÚ
Prvé a tretie odôvodnenie rozhodnutia o ZKÚ zneli:
„keďže je potrebné stanoviť na nové obdobie ustanovenia uplatniteľné na pridruženie zámorských krajín a území k Európskemu hospodárskemu spoločenstvu (ďalej len ‚ZKÚ‘); tieto ustanovenia sa uplatňujú na územia patriace Francúzskej republike, na krajiny a územia patriace Spojenému kráľovstvu, na krajiny patriace Holandskému kráľovstvu, a čiastočne na Grónsko,
…
keďže Spoločenstvo dlhodobo otvorilo svoj trh s výrobkami pochádzajúcimi zo ZKÚ, ako aj pre štáty AKT; vzhľadom na osobitné vzťahy medzi Spoločenstvom a ZKÚ na základe ustanovení Zmluvy a najmä jej štvrtej časti treba zlepšiť jej ustanovenia tým, že sa ZKÚ poskytne väčšia flexibilita, pokiaľ ide o pravidlá pôvodu v prípade výrobkov pochádzajúcich zo ZKÚ, a tým, že sa prijmú nové ustanovenia, pokiaľ ide o určité výrobky nepochádzajúce zo ZKÚ“. [
neoficiálny preklad
]
V súlade s článkom 1 tohto rozhodnutia bolo jeho cieľom podporovať a urýchliť hospodársky, kultúrny a sociálny rozvoj a posilnenie hospodárskych štruktúr ZKÚ uvedených v prílohe I uvedeného rozhodnutia. Bod 5 tejto prílohy sa týkal Anguilly ako ZKÚ, ktoré „patrí [Spojenému kráľovstvu]“.
Článok 6 prvý odsek rozhodnutia o ZKÚ stanovoval:
„V rámci svojich príslušných právomocí orgány, ktoré sa zúčastňujú na partnerskom postupe podľa článku 10, pravidelne skúmajú výsledky jeho uplatňovania a poskytujú stanoviská a podnety potrebné na dosiahnutie cieľov tohto rozhodnutia.“ [
neoficiálny preklad
]
Podľa článku 10 tohto rozhodnutia:
„S cieľom umožniť miestnym príslušným orgánom ZKÚ byť zapojené viac do vykonávania zásad pridruženia ZKÚ k EHS, pri rešpektovaní právomocí príslušných centrálnych orgánov dotknutých členských štátov, sa zriaďuje konzultačný postup založený na zásade partnerstva medzi Komisiou, členským štátom a ZKÚ.
Toto partnerstvo, ktorého podmienky sú stanovené v článkoch 234, 235 a 236 tohto rozhodnutia, umožní preskúmať skúsenosti získané z pridruženia a diskutovať o problémoch, ktoré sa prípadne vyskytnú vo vzťahoch medzi ZKÚ a Spoločenstvom.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 101 ods. 2 uvedeného rozhodnutia znel:
„Výrobky, ktoré nemajú pôvod v ZKÚ, ale sú vo voľnom obehu v ZKÚ a sú opätovne vyvezené ako také do Spoločenstva, budú prijaté na dovoz do Spoločenstva pri oslobodení od cla a poplatkov s rovnocenným účinkom za predpokladu, že:
–
platili v ZKÚ, ktorých sa to týka, clá alebo poplatky s rovnocenným účinkom na rovnakej alebo vyššej úrovni ako clá uplatňované v Spoločenstve na dovoz rovnakých výrobkov majúcich pôvod v tretích krajinách oprávnených na doložku najvyšších výhod,
–
nevzťahovalo sa na ne úplne ani čiastočne oslobodenie od cla alebo poplatkov s rovnocenným účinkom alebo ich náhrada,
–
ich sprevádza vývozné osvedčenie.“ [
neoficiálny preklad
]
V súlade s článkom 108 ods. 1 druhou zarážkou rozhodnutia o ZKÚ boli podmienky pripustenia výrobkov nepochádzajúcich zo ZKÚ, ktoré sú vo voľnom obehu v ZKÚ, do Únie a metódy administratívnej spolupráce, ktoré s tým súvisia, definované v prílohe III tohto rozhodnutia.
Podľa článku 234 tohto rozhodnutia:
„Činnosť Spoločenstva sa opiera, pokiaľ je to možné, o úzku spoluprácu medzi Komisiou, členským štátom, do ktorého patrí ZKÚ, a príslušnými miestnymi orgánmi ZKÚ.
Táto spolupráca sa ďalej nazýva ‚partnerstvo‘.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 235 ods. 1 a 2 uvedeného rozhodnutia stanovoval:
„1.   Partnerstvo sa týka programovania, prípravy, financovania, monitorovania a hodnotenia činností vykonávaných Spoločenstvom v rámci tohto rozhodnutia, ako aj všetkých problémov, ktoré sa vyskytnú vo vzťahoch medzi ZKÚ a Spoločenstvom.
2.   Na tento účel môžu byť vytvorené pracovné skupiny pridruženia ZKÚ, ktoré majú poradnú povahu a sú zložené z troch partnerov uvedených v článku 234, buď na základe zemepisnej oblasti ZKÚ alebo skupinou ZKÚ patriacou do toho istého členského štátu, a to najmä na žiadosť dotknutých ZKÚ. Tieto skupiny sú vytvorené:
–
buď
ad hoc
s cieľom riešiť konkrétne problémy,
–
alebo na trvalom základe na zostávajúce obdobie v rámci rozhodnutia o pridružení; v takom prípade sa stretnú aspoň raz za rok s cieľom preskúmať vykonávanie tohto rozhodnutia alebo vyriešiť ďalšie otázky uvedené v odseku 1.“ [
neoficiálny preklad
]
Podľa článku 237 toho istého rozhodnutia:
„S výhradou osobitných ustanovení týkajúcich sa vzťahov medzi ZKÚ a francúzskymi zámorskými oblasťami, ktoré sú v tomto rozhodnutí stanovené, sa toto rozhodnutie uplatňuje na jednej strane na územia, kde sa uplatňuje Zmluva o založení Európskeho spoločenstva a za podmienok stanovených v tejto zmluve, a na strane druhej na územia ZKÚ.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 2 prílohy III rozhodnutia o ZKÚ, nazvaný „Vývozné osvedčenie EXP“, vo svojich odsekoch 1 a 6 stanovoval:
„1.   Dôkaz o dodržaní ustanovení článku 101 ods. 2 tohto rozhodnutia sa predkladá vývozným osvedčením EXP, ktorého vzor sa nachádza v prílohe I tejto prílohy.
…
6.   Vývozné osvedčenie EXP vystavujú colné orgány vyvážajúceho ZKÚ, ak tovar možno považovať za tovar vo voľnom obehu v zmysle článku 101 ods. 2 tohto rozhodnutia.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 7 tejto prílohy, nazvaný „Overenie vývozných osvedčení EXP“, stanovoval:
„1.   Dodatočné overenie vývozných osvedčení EXP sa vykonáva náhodne alebo kedykoľvek, keď majú colné orgány štátu dovozu dôvodné pochybnosti, pokiaľ ide o pravosť dokumentu alebo presnosť informácií týkajúcich sa skutočného pôvodu daných výrobkov.
…
6.   Ak sa zdá, že postup overovania alebo akákoľvek iná dostupná informácia naznačujú, že ustanovenia tejto prílohy sú porušované, ZKÚ z vlastnej iniciatívy alebo na žiadosť Komisie vykoná potrebné prešetrenia alebo prijme opatrenia, aby sa takéto prešetrenia vykonali s náležitou naliehavosťou s cieľom odhaliť a zabrániť takýmto priestupkom. Komisia sa môže zúčastniť na týchto prešetreniach.
…
7.   Spory, ktoré nemôžu byť vyriešené medzi colnými orgánmi štátu dovozu a colnými orgánmi ZKÚ vývozu alebo z ktorých vyplýva otázka výkladu tejto prílohy, sa predkladajú výboru pre colné právne predpisy.
…“ [
neoficiálny preklad
]
Ako vyplýva najmä z oznámenia Komisie KOM(77) 210 v konečnom znení z 13. júna 1977 o stave colnej únie Európskeho hospodárskeho spoločenstva, výbor pre colné právne predpisy, ktorý vytvorila Rada a ktorému predsedá zástupca Komisie, sa skladá zo zástupcov členských štátov.
Colný kódex a vykonávacie nariadenie
Článok 220 ods. 2 písm. b) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (
Ú. v. ES L 302, 1992, s. 1
; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000 (
Ú. v. ES L 311, 2000, s. 1
; Mim. vyd. 02/010, s. 239), stanovoval:
„S výnimkou prípadov uvedených v článku 217, odsek 1, druhý a tretí pododsek sa dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie nevykoná, pokiaľ:
…
b)
výška cla zákonne dlhovaná sa nezapísala do účtov ako výsledok chyby na strane colných orgánov, ktorú nemohla celkom zistiť osoba zodpovedná za zaplatenie, pričom táto osoba konala v dobrej viere a rešpektovala všetky ustanovenia uvedené v platných právnych predpisoch ohľadom colných deklarácií.
…“
Podľa článku 239 ods. 1 tohto kódexu:
„Dovozné clo alebo vývozné clo môže byť vrátené alebo odpustené aj v iných prípadoch, než sú uvedené v článkoch 236, 237 a 238:
–
ak bude stanovené v súlade s postupom výboru;
–
ak vyplýva z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, kedy je možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa stanovia v súlade s postupom výboru. Vrátenie alebo odpustenie môže podliehať zvláštnym podmienkam.“
Nariadenie Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady č. 2913/92 (
Ú. v. ES L 253, 1993, s. 1
; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmenené nariadením Komisie (ES) č. 1335/2003 z 25. júla 2003 (
Ú. v. EÚ L 187, 2003, s. 16
; Mim. vyd. 02/013, s. 463), obsahovalo v hlave III časti IV, nazvanej „Vyrovnanie colného dlhu“, články 868 až 876a, ktoré upravovali žiadosti podané podľa článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu. Článok 873 prvá odsek tohto nariadenia znel:
„Po konzultáciách so skupinou odborníkov zloženou zo zástupcov všetkých členských štátov zasadajúcou v rámci Výboru s cieľom posúdenia daného prípadu, Komisia rozhodne, či sú posudzované okolnosti takého charakteru, že dané clo sa nemusí zapísať do účtovnej evidencie.“
Článok 874 uvedeného nariadenia stanovoval:
„Rozhodnutie uvedené v článku 873 sa oznámi dotknutému členskému štátu čo možno najskôr a v každom prípade do jedného mesiaca po uplynutí lehoty uvedenej v danom článku.
Komisia oznámi členským štátom prijaté rozhodnutia s cieľom pomôcť colným orgánom rozhodnúť v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom.“
Článok 875 toho istého nariadenia stanovoval:
„Ak rozhodnutie uvedené v článku 873 potvrdí, že posudzované okolnosti sú takého charakteru, že dané clo nie je potrebné zapísať do účtovnej evidencie, Komisia môže špecifikovať podmienky, za ktorých členské štáty môžu upustiť od dodatočného zapísania do účtovnej evidencie v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom.“
Kapitola 3 hlavy IV týkajúcej sa vrátenia a odpustenia dovozného alebo vývozného cla, ktorá sa nachádza v časti IV vykonávacieho nariadenia, bola nazvaná „Osobitné ustanovenia pre uplatňovanie článku 239 [colného kódexu]“. Táto kapitola obsahuje oddiel 2 týkajúci sa rozhodnutí, ktoré prijíma Komisia, pričom v tomto oddiele sa nachádzajú články 905 až 909 tohto nariadenia. Článok 907 tohto nariadenia vo svojom prvom odseku stanovoval:
„Po konzultáciách so skupinou odborníkov zloženou zo zástupcov všetkých členských štátov zasadajúcou v rámci výboru s cieľom posúdenia daného prípadu, Komisia rozhodne, či posudzovaná situácia odôvodňuje vrátenie alebo odpustenie.“
Článok 908 tohto nariadenia stanovoval:
„1.   Rozhodnutie uvedené v článku 907 sa čo možno najskôr oznámi príslušnému členskému štátu a v každom prípade do jedného mesiaca po uplynutí doby uvedenej v danom článku.
Komisia oznámi členským štátom rozhodnutia, ktoré prijala s cieľom pomôcť colným orgánom rozhodnúť v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom.
2.   Orgán prijímajúci rozhodnutia rozhodne o tom, či prijme alebo zamietne žiadosť, ktorá mu bola predložená na základe rozhodnutia Komisie, ktoré mu bolo oznámené v súlade s odsekom 1.
3.   Tam, kde sa potvrdí rozhodnutím uvedeným v článku 907, že posudzované okolnosti oprávňujú vrátenie alebo odpustenie, Komisia môže špecifikovať podmienky, za ktorých členské štáty môžu vrátiť alebo odpustiť clá v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom.“
Nariadenie (ES, Euratom) č. 1605/2002
Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 248, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 74), zmenené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1995/2006 z 13. decembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 390, 2006, s. 1
), vo svojom článku 73a stanovuje:
„Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia osobitných právnych predpisov a uplatňovanie rozhodnutia Rady týkajúceho sa systému vlastných zdrojov Spoločenstiev, sa na pohľadávky Spoločenstiev voči tretím stranám a na pohľadávky tretích strán voči Spoločenstvám uplatňuje premlčacia lehota v dĺžke piatich rokov.
Dátum, od ktorého sa počíta plynutie premlčacej lehoty, a podmienky prerušenia tejto lehoty sa ustanovia vo vykonávacích predpisoch.“
Nariadenie (ES, Euratom) č. 2342/2002
Článok 85b nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie nariadenia č. 1605/2002 (
Ú. v. ES L 357, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 145), zmeneného nariadením Komisie (ES, Euratom) č. 478/2007 z 23. apríla 2007 (
Ú. v. EÚ L 111, 2007, s. 13
) (ďalej len „vykonávacie nariadenie“), nazvaný „Pravidlá týkajúce sa premlčacej lehoty“, vo svojom odseku 1 prvom pododseku stanovuje:
„Premlčacia lehota pre nároky Spoločenstiev voči tretím stranám začne plynúť od momentu uplynutia konečného termínu… oznámeného dlžníkovi v oznámení o dlhu.“
Právo Spojeného kráľovstva
Podľa práva Spojeného kráľovstva je Anguilla britským zámorským územím, ktoré tvorí spolu s ostatnými britskými zámorskými územiami a so Spojeným kráľovstvom jediný priestor, pričom však nie je súčasťou Spojeného kráľovstva.
Anguilla má ústavu upravujúcu zriadenie vlády, výkonnej rady, zhromaždenia, komisie pre služby vo verejnom záujme a komisie pre súdne služby.
Britská vláda je medzinárodne zodpovedná za vonkajšie vzťahy britských zámorských území, akým je Anguilla. Okrem toho podľa ústavnej zásady má britský parlament právomoc prijímať vo vzťahu k týmto územím právne predpisy.
Skutkové okolnosti sporu
Počas roka 1998 Anguilla a Corbis Trading (Anguilla) Ltd (ďalej len „Corbis“), spoločnosť so sídlom na Anguille, zaviedli systém prekládky, v rámci ktorého sa v prípade dovozu hliníka z tretích krajín podávalo colné vyhlásenie na Anguille, pričom tento hliník bol následne prepravený do Únie.
Orgány Anguilly vydali v rokoch 1998 a 1999 vývozné osvedčenia EXP (ďalej len „osvedčenia EXP“) na účely opätovného vývozu dodávok hliníka s pôvodom v tretích krajinách, ktoré boli predmetom prekládky na Anguille, do Únie.
Po tom, čo boli vyjadrené pochybnosti, pokiaľ ide o súlad systému prekládky zavedeného na Anguille s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Daňová a colná správa Spojeného kráľovstva) pristúpila v novembri 1998 k prešetreniu, po skončení ktorého vypracovala správu, v ktorej bolo konštatované, že európske podniky konajúce ako dovozcovia hliníka na Anguillu najprv zaplatili Anguille clo, pričom za tento dovoz hliníka získali osvedčenie EXP, a následne im bol poskytnutý „vývozný príspevok na prepravu“. Podľa zistení nachádzajúcich sa v tejto správe uvedený „vývozný príspevok na prepravu“ vyplácala dotknutým podnikom spoločnosť Corbis, pričom orgány Anguilly jej preplácali sumy, ktoré táto spoločnosť vyplatila z titulu tohto príspevku. Vzhľadom na to, že systém prekládky zavedený na Anguille bol v podstate zriadený na účely vrátenia cla, v uvedenej správe bol prijatý záver, že vyplatenie takéhoto „vývozného príspevku na prepravu“ sa malo považovať za čiastočné vrátenie cla zaplateného na Anguille, ktoré je v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ.
Výsledky prešetrenia, ktoré vykonala daňová a colná správa Spojeného kráľovstva, boli predložené jednotke pre koordináciu predchádzania podvodom (ďalej len „UCLAF“).
Dňa 18. februára 1999 uverejnila UCLAF oznámenie podľa článku 45 nariadenia Rady (ES) č. 515/97 z 13. marca 1997 o vzájomnej pomoci medzi správnymi orgánmi členských štátov a o spolupráci medzi správnymi orgánmi členských štátov a Komisiou pri zabezpečovaní riadneho uplatňovania predpisov o colných a poľnohospodárskych záležitostiach (
Ú. v. ES L 82, 1997, s. 1
; Mim. vyd. 02/008, s. 217) (ďalej len „oznámenie o vzájomnej pomoci“). V tomto oznámení UCLAF uviedla informácie, ktoré získala daňová a colná správa Spojeného kráľovstva, pokiaľ ide o systém prekládky zavedený na Anguille, a ktoré sú zhrnuté v bode 37 tohto rozsudku. UCLAF, ktorá sa domnieva, že osvedčenia EXP vydané za takýchto podmienok nie sú v súlade s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, odporučila orgánom členských štátov, aby zamietli všetky osvedčenia EXP vydané orgánmi Anguilly a prijali ochranné opatrenia s tým, že od dovozcov budú vyžadovať záruku alebo zálohu na clo, ktoré je splatné pri vstupe do Únie.
Dňa 28. mája 2003 vydal Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) spoločnú správu z misie (ďalej len „správa OLAF‑u z roku 2003“) týkajúcu sa osvedčení EXP vydaných orgánmi Anguilly počas rokov 1998 a 1999. V bode 4.2 tejto správy OLAF uviedol, že počas celého tohto obdobia zostali colné postupy, ktoré sa uplatňovali na Anguille, nezmenené a že podniky, ktoré konali ako dovozcovia hliníka na Anguillu, boli v osvedčeniach EXP vydaných orgánmi Anguilly uvádzané ako vývozcovia tohto tovaru. Podľa zistení nachádzajúcich sa v bode 4.2 uvedenej správy sa „vývozný príspevok na prepravu“ vyplácaný dovozcom Únie počas uvedeného obdobia nezmenil, hoci Corbis zmenila obsah faktúr zasielaných orgánom Anguilly, v ktorých sa už neuvádzal oddelene „vývozný príspevok na prepravu“ vyplácaný spoločnosťou Corbis. V bode 4.3 správy OLAF‑u z roku 2003 sa ďalej uvádza, že ekonomický stimul vyplácaný vo forme takéhoto príspevku vo všeobecnosti predstavoval 25 amerických dolárov (USD) za tonu hliníka dovezeného do Únie cez Anguillu a v určitých prípadoch mohol túto sumu presiahnuť. Okrem toho v tom istom bode 4.3 boli uvedené názvy spoločností dovážajúcich do Únie, ktorým boli poskytnuté platby z titulu tohto „vývozného príspevku na prepravu“, ako aj celková sumu týchto platieb.
V rozhodnutí REC 03/2004 (C/2004/5358) z 28. decembra 2004 (ďalej len „rozhodnutie REC 03/2004“) Komisia v súvislosti s osobitným prípadom dovozu 41 neopracovaných a nelegovaných hliníkových ingotov z tretej krajiny do Talianska, ktorý uskutočnil taliansky podnik 1. apríla 1999 a na ktorý sa vzťahovalo osvedčenie EXP vydané orgánmi Anguilly, usúdila, že nie je potrebné vykonať dodatočný zápis dovozného cla do účtovnej evidencie. V tomto rozhodnutí Komisia uviedla, že v rámci prešetrenia, ktoré vykonali Únia a niektoré členské štáty v súvislosti so systémom prekládky na Anguille od roku 1998, bolo preukázané, že hospodárske subjekty pristupujúce k prepusteniu hliníka do voľného obehu na Anguille mohli poberať „vývozný príspevok na prepravu“ vo výške 25 USD za tonu tohto kovu, čo je príspevok vyplácaný na základe individuálneho rozhodnutia prijatého orgánmi Anguilly. Pokiaľ ide o súlad osvedčení EXP vydaných v kontexte poskytnutia takéhoto príspevku s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, Komisia v bode 9 uvedeného rozhodnutia uviedla:
„Útvary Komisie, ktoré preskúmali spôsob, akým boli ustanovenia článku 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ uplatňované na Anguille, dospeli k záveru, že medzi zaplatením cla a následnými platbami vývozného príspevku na prepravu existuje väzba, že mechanizmus zavedený na tomto území (výber cla, po ktorom nasleduje vyplatenie vývozného príspevku na prepravu) nie je v súlade s ustanoveniami už citovaného článku 101 ods. 2 a že vyplatenie vývozného príspevku na prepravu by sa malo skutočne vykladať ako čiastočné vrátenie cla. Z tohto dôvodu nemohol byť tovar prijatý na dovoz do Spoločenstva pri oslobodení od cla.“
Komisia vo svojom rozhodnutí REC 03/2004 okrem iného dospela k záveru, že orgány Anguilly vydávali osvedčenia EXP napriek tomu, že vedeli alebo mali dôvodne vedieť o tom, že mechanizmus, ktorý zaviedli, je s týmito ustanoveniami nezlučiteľný. V tejto súvislosti bolo v bodoch 21 a 22 tohto rozhodnutia zdôraznené:
„(21)
Treba konštatovať, že v tomto prípade môžu niektoré skutočnosti preukázať, že príslušné orgány Anguilly vedeli alebo prinajmenšom mali dôvodne vedieť, že tovar, v prípade ktorého vystavili osvedčenia EXP, nespĺňal podmienky potrebné na to, aby bolo možné využívať zvýhodnené zaobchádzanie pri dovoze do Spoločenstva.
(22)
Navyše je potrebné poznamenať, že objem vývozu hliníka z Anguilly do Európskej únie zaznamenal v rokoch 1998 a 1999 značný nárast, čo je nárast, v prípade ktorého nemohli orgány Anguilly nevedieť o tom, že súvisel s poskytovaním vyššie uvedeného vývozného príspevku na prepravu, hoci uvedený príspevok vyplácal miestny správny orgán, ktorý je odlišný od orgánu povereného výberom cla pri prepúšťaní do voľného obehu na Anguille a vydávaním osvedčení EXP.“
Komisia napriek tomu v bodoch 24 až 28 tohto rozhodnutia konštatovala, že subjekt konajúci v dobrej viere nemohol odhaliť pochybenie, ktorého sa dopustili orgány Anguilly, v zmysle článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu, čo bol prípad dotknutého talianskeho dovážajúceho podniku.
V bode 31 uvedeného rozhodnutia Komisia v súlade s článkom 875 vykonávacieho nariadenia spresnila podmienky, za ktorých môžu členské štáty podľa článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu upustiť od dodatočného zápisu dovozného cla do účtovnej evidencie v prípadoch s porovnateľnými skutkovými a právnymi okolnosťami, takto:
„Všetky žiadosti o dodatočný zápis do účtovnej evidencie, podané v zákonných lehotách, ktoré sa týkajú dovozu z Anguilly do Spoločenstva, sú zo skutkového a právneho hľadiska porovnateľné s týmto prípadom, pokiaľ sú okolnosti, za ktorých sa dovozné operácie uskutočnili, zo skutkového a právneho hľadiska porovnateľné s okolnosťami, ktoré viedli k tomuto prípadu. Dotknuté subjekty sa nijakým spôsobom nesmú podieľať na odoslaní tovaru z krajiny vývozu cez Anguillu na miesto vstupu na colné územie Spoločenstva. Tovar musia nakúpiť s dodacou podmienkou DDP (
delivered duty paid
). Musia vystupovať len ako dovozca tovaru do Spoločenstva alebo ako zástupca takéhoto dovozcu. Nakoniec nesmú byť považované za subjekty spájané s dodávateľom, s vývozcom na Anguillu, so subjektmi podieľajúcimi sa na odosielaní tovaru z krajiny vývozu do Spoločenstva alebo s vládou Anguilly. … Napokon dotknuté subjekty sa nesmú dopustiť žiadneho podvodného úmyslu ani zrejmej nedbanlivosti.“
V rozhodnutí REM 03/2004 [(2006) 2030] z 24. mája 2006 (ďalej len „rozhodnutie REM 03/2004“) sa Komisia vyjadrila k systému prekládky, ktorý bol zavedený na súostroví Saint‑Pierre a Miquelon na účely dovozu hliníka z tretích krajín do Únie cez toto ZKÚ, pričom ide o systém, ktorý zahŕňa tiež vyberanie cla, po ktorom nasleduje vyplatenie „vývozného príspevku na prepravu“ vo výške 25 USD za tonu v prospech hospodárskych subjektov, ktoré prepúšťajú hliník do voľného obehu v uvedenom ZKÚ. Komisia zároveň usúdila, že takýto systém nie je v súlade s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ a že orgány toho istého ZKÚ vedeli alebo mali dôvodne vedieť, že neboli splnené podmienky na vydanie osvedčenia EXP. Za týchto podmienok prijala záver, že sa malo pristúpiť k odpusteniu dovozného cla podľa článku 239 colného kódexu. Komisia okrem toho potvrdila svoje posúdenie systému prekládky, ktorý bol zavedený na Anguille, pričom na základe článku 908 vykonávacieho nariadenia spresnila, že členské štáty môžu vrátiť alebo odpustiť dovozné clo „v súvislosti s dovozmi do [Únie], ktoré sa uskutočňujú zo súostrovia Saint‑Pierre a Miquelon, z Anguilly a Holandských Antíl, pokiaľ sú okolnosti, za akých sa uskutočnil dovoz, zo skutkového a právneho hľadiska porovnateľné s okolnosťami, ktoré viedli k tomuto prípadu“.
V období od marca 1999 do júna 2000 sa uskutočnil dovoz hliníka z tretích krajín do Talianska pri predložení osvedčení EXP vydaných orgánmi Anguilly počas roka 1999. V tomto poslednom uvedenom roku uvedené orgány vydali dvanásť osvedčení EXP.
Počas rokov 2006 a 2007 talianske orgány informovali Komisiu, že prijali viaceré rozhodnutia priznávajúce odpustenie dovozného cla v súvislosti s dovozom hliníka z Anguilly na základe rozhodnutí REC 03/2004 a REM 03/2004. Na žiadosť Komisie jej talianske orgány poskytli počas roka 2010 doplňujúce informácie.
Listom z 8. júla 2010 požiadala Komisia na základe článku 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES a teraz článok 4 ods. 3 ZEÚ) Spojené kráľovstvo, aby nahradilo stratu vlastných zdrojov Únie, ktorá podľa nej vyplynula z toho, že orgány Anguilly vydali osvedčenia EXP, ktoré nie sú v súlade s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, čím talianskym orgánom zabránili vo výbere cla z dotknutých dovozov. Komisia v tomto liste spresnila, že akékoľvek omeškanie v súvislosti s náhradou tejto straty vedie k vzniku povinnosti platiť úroky z omeškania.
Po uvedenom liste nasledovala výmena korešpondencie medzi Komisiou a Spojeným kráľovstvom.
Konanie pred podaním žaloby
Dňa 27. septembra 2013 zaslala Komisia Spojenému kráľovstvu výzvu, v ktorej ho požiadala, aby nahradilo stratu vlastných zdrojov, ktorá zodpovedá clám, ktoré boli predmetom rozhodnutí o odpustení cla vydaných talianskymi orgánmi, a to na základe rozhodnutí REC 03/2004 a REM 03/2004.
Listom z 21. novembra 2013 odpovedalo Spojené kráľovstvo na túto výzvu, pričom odmietlo akúkoľvek zodpovednosť za konanie, ktorého sa dopustila Anguilla, a akékoľvek porušenie práva Únie.
Dňa 17. októbra 2014 zaslala Komisia Spojenému kráľovstvu odôvodnené stanovisko, na ktoré tento členský štát odpovedal v tom zmysle, že naďalej trvá na svojej pozícii.
Vzhľadom na to, že Spojené kráľovstvo nepristúpilo k požadovanej náhrade, Komisia sa rozhodla podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
O žalobe
Argumentácia účastníkov konania
Komisia tvrdí, že Spojené kráľovstvo je na základe zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES a teraz článok 4 ods. 3 ZEÚ) povinné nahradiť stratu tradičných vlastných zdrojov vyplývajúcu zo skutočnosti, že podľa jej názoru orgány Anguilly vydali počas roka 1999 dvanásť osvedčení EXP v rozpore s ustanoveniami rozhodnutia o ZKÚ, v dôsledku čoho talianske orgány nemohli vybrať clo týkajúce sa dotknutých dovozov. V tejto súvislosti spresňuje, že cieľom jej žaloby je dosiahnuť konštatovanie, že Spojené kráľovstvo si nesplnilo túto povinnosť náhrady, a to bez ohľadu na výšku tejto straty, ktorej určenie od Súdneho dvora nežiada.
V prvom rade sa Komisia domnieva, že Spojené kráľovstvo musí ako členský štát prevziať zodpovednosť za akty prijaté orgánmi Anguilly a za nedbanlivosť, ktorej sa tieto orgány dopustili v rozpore s rozhodnutím o ZKÚ, a to vzhľadom na osobitné vzťahy, ktoré Spojené kráľovstvo udržuje so svojím ZKÚ, ktoré podľa Komisie nie je nezávislým štátom a tvorí neoddeliteľnú súčasť tohto kráľovstva.
Komisia ďalej uvádza, že Spojené kráľovstvo sa nemôže odvolávať na administratívnu autonómiu, ktorú má Anguilla, s cieľom odôvodniť nedodržania svojich povinností vyplývajúcich zo zásady lojálnej spolupráce. Napokon Spojené kráľovstvo si ponecháva nevyhnutné právomoci s cieľom zabrániť tomu, aby akty alebo opomenutia tohto ZKÚ viedli k strate vlastných zdrojov pre rozpočet Únie. Konkrétne britský parlament disponuje neobmedzenou právomocou prijímať právne predpisy pre ZKÚ Spojeného kráľovstva.
V druhom rade Komisia pripomína, že zásada lojálnej spolupráce ukladá členským štátom povinnosť prijať všetky opatrenia spôsobilé zaručiť dosah a účinnosť práva Únie. V prejednávanej veci nezákonné vydávanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly bránilo vo výbere cla a v poskytnutí tohto cla do rozpočtu Únie ako vlastného zdroja. Spojené kráľovstvo tým, že nenahradilo túto stratu vlastných zdrojov, bránilo riadnemu fungovaniu systému vlastných zdrojov Únie, keďže uvedenú stratu museli nahradiť všetky členské štáty prostredníctvom zvýšenia vlastného zdroja založeného na hrubom národnom dôchodku. V dôsledku toho ochrana rozpočtu Únie vyžaduje, aby mohla byť Spojenému kráľovstvu pripísaná zodpovednosť za to, že orgány Anguilly porušili rozhodnutie o ZKÚ, a uložená povinnosť nahradiť stratu zdrojov, ktorá z toho vyplýva.
V treťom rade Komisia tvrdí, že v prípade absencie náhrady dotknutej straty vlastných zdrojov má Spojené kráľovstvo povinnosť zaplatiť úroky z omeškania zo sumy zodpovedajúcej tejto strate. Podľa Komisie povinnosť platiť takéto úroky z omeškania nie je založená na právnej úprave Únie v oblasti vlastných zdrojov, ale je súčasťou povinnosti lojálnej spolupráce, a to vzhľadom neoddeliteľný vzťah medzi povinnosťou identifikovať vlastné zdroje Únie, povinnosťou pripísať ich na účet Komisie v stanovených lehotách a napokon povinnosťou platiť úroky z omeškania.
Pokiaľ ide o skutkové okolnosti, ktoré boli základom nesplnenia povinnosti vytýkaného Spojenému kráľovstvu, Komisia na základe správy OLAF‑u z roku 2003 tvrdí, že orgány Anguilly vydali počas roka 1999 dvanásť osvedčení EXP, pričom dovozcom z Únie priznali „vývozný príspevok na prepravu“. Vzhľadom na to, že poskytnutie takéhoto príspevku treba podľa rozhodnutí REC 03/2004 a REM 03/2004 považovať za čiastočné vrátenie cla zo strany Anguilly, tieto osvedčenia boli vydané v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ. Vzhľadom na údaje nachádzajúce sa v uvedených osvedčeniach, ako aj na dovozné vyhlásenia predložené talianskymi orgánmi, tie isté osvedčenia boli použité na účely dovozu hliníka pri oslobodení od cla, v dôsledku čoho bola spôsobená strata vlastných zdrojov Únie, čo je strata, ktorú Spojené kráľovstvo nenahradilo.
Spojené kráľovstvo podporované Holandským kráľovstvom spochybňuje nesplnenie povinnosti, ktoré je mu vytýkané. V prvom rade tvrdí, že ani colný kódex ani právna úprava Únie týkajúca sa vlastných zdrojov a ani rozhodnutie o ZKÚ neumožňujú, aby bola Anguilla voči Únii zodpovedná za pochybenia, ktorých sa dopustili jej vlastné orgány pri uplatňovaní tohto rozhodnutia, a za stratu vlastných zdrojov, ktorá z toho vyplynula. V dôsledku toho nemožno ani Spojené kráľovstvo považovať za zodpovedné za takéto pochybenia len z dôvodu, že je členským štátom, ku ktorému je Anguilla pripojená.
Podľa judikatúry Súdneho dvora vyplývajúcej zo stanoviska 1/78 (Medzinárodná dohoda o prírodnom kaučuku) zo 4. októbra 1979 (
EU:C:1979:224
, bod
), treba rozlišovať medzi zodpovednosťou členských štátov, pokiaľ ide o medzinárodné vzťahy určitého ZKÚ, a povinnosťami, ktoré majú tieto štáty na základe práva Únie. Spojené kráľovstvo v tejto súvislosti uvádza, že v súlade s článkom 227 ods. 3 Zmluvy o ES (neskôr článok 299 ods. 3 ES a teraz článok 355 ods. 2 ZFEÚ) sa Anguilla považuje za subjekt, ktorý je odlišný od tohto členského štátu a na ktorý sa bez výslovného odkazu neuplatňujú všeobecné ustanovenia Zmlúv. Tvrdenie Komisie by rozširovalo povinnosti nachádzajúce sa v článku 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES a teraz článok 4 ods. 3 ZEÚ) na konania a opomenutia, ktorých sa dopustili ZKÚ, a to bez toho, aby to bolo výslovne stanovené právom Únie, a najmä rozhodnutím o ZKÚ. Keďže neexistuje výslovné ustanovenie v tomto zmysle, Spojené kráľovstvo nemôže byť povinné zabrániť akémukoľvek porušeniu tohto rozhodnutia zo strany Anguilly a byť zaň zodpovedné vo vzťahu k Únii.
Spojené kráľovstvo sa domnieva, že vzhľadom na autonómiu, ktorou podľa vnútroštátneho ústavného práva disponuje Anguilla, je tvrdenie, že by bolo zodpovedné za akty orgánov tohto ZKÚ, v rozpore s článkom 4 ods. 2 ZEÚ, ako aj so zásadou medzinárodného obyčajového práva vyjadrenou v článku 73 Charty Organizácie Spojených národov. Podľa vnútroštátneho ústavného práva nie je totiž Anguilla súčasťou Spojeného kráľovstva, ale predstavuje ústavnú jednotku, ktorá je od Spojeného kráľovstva odlišná a disponuje širokou mierou samostatnosti, najmä v colnej a daňovej oblasti. Vzhľadom na to, že Anguilla je organizovaná v súlade so svojou písanou ústavou, právomoc prijímať právne predpisy, ktorou disponuje britský parlament vo vzťahu k Anguille, mu neumožňuje zasahovať do každodenných činností orgánov tohto územia.
V druhom rade Spojené kráľovstvo uvádza, že tvrdenie, podľa ktorého je zodpovedné za akty orgánov Anguilly, v dôsledku čoho má povinnosť nahradiť straty vlastných zdrojov vyplývajúce z porušenia rozhodnutia o ZKÚ týmito orgánmi, nemôže byť založené na článku 5 Zmluvy o ES (neskôr článok 10 ES a teraz článok 4 ods. 3 ZEÚ). Žiadna časť tohto článku totiž neupravuje takúto zodpovednosť. Toto tvrdenie je tak v rozpore so zásadou právnej istoty, pričom táto zásada sa uplatňuje osobitne prísne v prípade, ak ide o právnu úpravu, ktorá môže zahŕňať finančnú záťaž.
Okrem toho, keďže rozhodnutie o ZKÚ priznáva orgánom ZKÚ významnú úlohu v otázkach pridruženia, orgány Anguilly spochybnili výklad uvedeného rozhodnutia, na ktorý sa odvoláva Komisia, a požiadali o zvolanie pracovnej skupiny poverenej vyriešením každého problému, ktorý vznikne vo vzťahoch medzi ZKÚ a Úniou, a to v súlade s článkom 235 rozhodnutia o ZKÚ, ako aj o vykonanie partnerského postupu podľa článku 7 ods. 7 prílohy III tohto rozhodnutia. Podľa Spojeného kráľovstva mala Komisia na riešenie prípadných pochybení, ktorých sa dopustili orgány Anguilly, uplatniť tieto opatrenia stanovené v rozhodnutí o ZKÚ.
Spojené kráľovstvo ďalej uvádza, že rovnako nemôže byť povinné platiť úroky z omeškania, keďže v tejto súvislosti neexistuje právny základ. Článok 11 nariadenia č. 1552/89 je v prejednávanej veci neuplatniteľný.
Napokon, pokiaľ ide o skutkové okolnosti, ktoré sú základom nesplnenia povinnosti, ktoré mu je vytýkané, Spojené kráľovstvo spochybňuje nezákonnosť osvedčení EXP vydaných počas roka 1999 z dôvodu, že Komisia nepreukázala, že by tieto osvedčenia viedli k poskytnutiu „vývozného príspevku na prepravu“. V tejto súvislosti uvádza, že od novembra 1998 sa na faktúrach zaslaných spoločnosťou Corbis orgánom Anguilly už neuvádzal nijaký „vývozný príspevok na prepravu“, ale tieto faktúry obsahovali odkaz na „služby poskytnuté“ touto spoločnosťou. Okrem toho 22. januára 1999 zhromaždenie Anguilly prijalo rezolúciu, podľa ktorej každý výrobok prepravovaný cez Anguillu do Únie musí podliehať clu, ktoré je rovnocenné clu Únie uplatniteľnému na tento výrobok. V každom prípade sa Spojené kráľovstvo domnieva, že takýto „vývozný príspevok na prepravu“ nemožno považovať za čiastočné vrátenie cla, ktoré je v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ.
Podľa Spojeného kráľovstva Komisia ani nepreukázala, že by prípadné nezákonné vydanie uvedených osvedčení EXP spôsobilo stratu vlastných zdrojov. V tejto súvislosti Spojené kráľovstvo popri tom, že spochybňuje, že by tieto osvedčenia boli skutočne predložené talianskym orgánom, spochybňuje existenciu príčinnej súvislosti medzi prípadným nezákonným vydaním uvedených osvedčení a stratou vlastných zdrojov, na ktorú sa poukazuje. Domnieva sa totiž, že ak by talianske orgány prijali ochranné opatrenia, ktoré boli odporúčané v oznámení o vzájomnej pomoci, dotknuté subjekty by prípadne upustili od dovozu dotknutého tovaru do Únie. Okrem toho, ak by požiadavky týkajúce sa správania týchto subjektov, tak ako sú spresnené v bode 31 rozhodnutia REC 03/2004, neboli splnené, talianske orgány mali pristúpiť k vymáhaniu cla, takže v tejto súvislosti nemožno Spojenému kráľovstvu pripísať zodpovednosť.
Navyše podľa Spojeného kráľovstva judikatúra vyplývajúca z rozsudku z 13. novembra 2014, Nencini/Parlament (
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
, body
a
), bráni v prejednávanej veci konštatovaniu, podľa ktorého nedodržalo údajnú povinnosť nahradiť sumu – prípadne zvýšenú o úroky – straty vlastných zdrojov vyplývajúcu z nezákonného vydania osvedčení EXP orgánmi Anguilly. Komisia totiž podala túto žalobu sedemnásť rokov po tom, čo došlo k predmetným dovozom, a viac ako dvanásť rokov po uverejnení rozhodnutia REC 03/2004, a teda po uplynutí primeranej lehoty, ktorú mala Komisia podľa tejto judikatúry dodržať.
Posúdenie Súdnym dvorom
Na úvod treba zdôrazniť, že hoci v čase, keď došlo ku konaniu orgánov Anguilly, ktoré bolo základom tejto žaloby o nesplnenie povinnosti, bola zásada lojálnej spolupráce zakotvená v článku 5 Zmluvy o ES a následne v článku 10 ES, tieto ustanovenia boli v čase, keď Komisia požiadala Spojené kráľovstvo o náhradu straty vlastných zdrojov, ktorá podľa nej vyplýva z tohto konania, nahradené článkom 4 ods. 3 ZEÚ. Z toho vyplýva, že žalobu treba preskúmať vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce zakotvenú v tomto poslednom uvedenom ustanovení.
V súlade s článkom 4 ods. 3 druhým pododsekom ZEÚ je Spojené kráľovstvo ako členský štát Únie povinné prijať všetky všeobecné alebo konkrétne opatrenia, ktoré sú vhodné na zabezpečenie vykonania povinností vyplývajúcich zo Zmlúv alebo z aktov inštitúcií Únie.
Hoci na tieto účely všetkým orgánom tohto členského štátu prináleží, aby v rámci svojich právomocí zabezpečili dodržiavanie pravidiel práva Únie, uvedený členský štát zostáva podľa článku 258 ZFEÚ vo vzťahu k Únii výlučne zodpovedný za dodržiavanie povinností, ktoré vyplývajú z tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. októbra 2012, Byankov,
C‑249/11
,
EU:C:2012:608
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj z 13. mája 2014, Komisia/Španielsko,
C‑184/11
,
EU:C:2014:316
, bod
a citovanú judikatúru).
Ako však Komisia spresnila vo svojej replike, táto žaloba o nesplnenie povinnosti sa nezakladá na pochybeniach, ktorých sa dopustili orgány Spojeného kráľovstva, ale na zodpovednosti tohto členského štátu za stratu vlastných zdrojov v dôsledku nedodržania ustanovení rozhodnutia o ZKÚ, ktoré upravujú vydávanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly.
Ako vyplýva z článku 227 ods. 3 Zmluvy o ES v spojení s jej prílohou IV (neskôr článok 299 ods. 3 ES a príloha II Zmluvy o ES a teraz článok 355 ods. 2 ZFEÚ a príloha II Zmluvy o FEÚ), Anguilla sa nachádzala medzi ZKÚ vymenovanými v uvedenej prílohe, a preto sa na ňu vzťahovali osobitné dojednania pre pridruženie stanovené v štvrtej časti Zmluvy o ES, ktorá zahŕňa jej články 131 až 137 (neskôr články 182 až 188 ES a teraz články 198 až 204 ZFEÚ), pričom pravidlá a postupy tohto režimu boli stanovené rozhodnutím o ZKÚ na základe článku 136 uvedenej Zmluvy (neskôr článok 187 ES a teraz článok 203 ZFEÚ).
V tomto kontexte treba zdôrazniť, že hoci Súdny dvor rozhodol, že na ZKÚ sa s výnimkou výslovného odkazu neuplatňujú všeobecné ustanovenia Zmluvy o ES, teda tie, ktoré nie sú stanovené v štvrtej časti tejto Zmluvy (rozsudok z 5. júna 2014, X a TBG,
C‑24/12 a C‑27/12
,
EU:C:2014:1385
, bod
, ako aj citovaná judikatúra), nesplnenie povinnosti vytýkané Spojenému kráľovstvu nespadá pod prípad uvedený v tejto judikatúre. Komisia totiž netvrdí, že by sa zásada lojálnej spolupráce uplatňovala na Anguillu, ale tvrdí, že Spojené kráľovstvo je na základe tejto zásady povinné niesť zodpovednosť za dôsledky nezákonného vydania osvedčení EXP orgánmi Anguilly. Ako však bolo pripomenuté v bode 70 tohto rozsudku, uvedená zásada sa na Spojené kráľovstvo ako členský štát Únie uplatňuje.
Vzhľadom na tieto úvahy treba v prvom rade preskúmať, či je Spojené kráľovstvo na základe povinností, ktoré mu ako členskému štátu vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ, zodpovedné vo vzťahu k Únii za prípadné vydanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly, ku ktorému došlo v rozpore s rozhodnutím o ZKÚ, v druhom rade, či je na základe tohto ustanovenia povinné nahradiť sumu – prípadne zvýšenú o úroky z omeškania – prípadnej straty vlastných zdrojov Únie, ktorá z toho vyplýva, a v treťom rade v prípade kladných odpovedí, či je nesplnenie povinnosti vytýkané Spojenému kráľovstvu dôvodné.
O zodpovednosti Spojeného kráľovstva z dôvodu prípadného nezákonného vydávania osvedčení EXP orgánmi Anguilly
Komisia tvrdí, že práve z dôvodu osobitných vzťahov medzi Anguillou a Spojeným kráľovstvom musí tento členský štát niesť voči Únii zodpovednosť za akty a opomenutia orgánov Anguilly, pokiaľ tieto orgány vydali osvedčenia EXP v rozpore s rozhodnutím o ZKÚ.
Spojené kráľovstvo patrí medzi členské štáty, ktoré majú podľa článku 131 prvého odseku Zmluvy o ES (neskôr článok 182 prvý odsek ES a teraz článok 198 prvý odsek ZFEÚ) „osobitné vzťahy“ so ZKÚ. V súlade s týmto ustanovením podriadenie týchto krajín a území osobitným dojednaniam pre pridruženie stanoveným v štvrtej časti Zmluvy o ES vychádzalo v čase tohto vydania z týchto osobitných vzťahov.
Uvedené osobitné vzťahy sa vyznačujú okolnosťou, že ZKÚ nie sú nezávislými štátmi, ale predstavujú krajiny a územia, ktoré sú závislé na takomto štáte, ktorý zabezpečuje najmä ich zastupovanie na medzinárodnej úrovni [pozri v tomto zmysle stanoviská 1/78 (Medzinárodná dohoda o prírodnom kaučuku) zo 4. októbra 1979,
EU:C:1979:224
, bod
, a 1/94 (Dohody pripojené k dohode o založení WTO) z 15. novembra 1994,
EU:C:1994:384
, bod
].
V súlade s článkom 131 Zmluvy o ES (neskôr článok 182 ES a teraz článok 198 ZFEÚ) sa uplatňovanie osobitných dojednaní pre pridruženie stanovených v štvrtej časti tejto Zmluvy, ktorých cieľom je podporovať hospodársky, sociálny a kultúrny rozvoj ZKÚ, vzťahuje len na krajiny a územia, ktoré majú osobitné vzťahy s dotknutým členským štátom, ktorý požiadal o to, aby sa na ne uplatňovali osobitné dojednania pre pridruženie. Pokiaľ ide konkrétne o Anguillu, ktorá patrí do Spojeného kráľovstva, toto územie bolo doplnené na zoznam ZKÚ uvedený v prílohe IV Zmluvy o EHS (neskôr príloha II Zmluvy o ES a teraz príloha II Zmluvy o FEÚ) na základe článku 24 ods. 2 aktu o podmienkach pristúpenia Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska k Európskym spoločenstvám a o úpravách zmlúv [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 73, 1972, s. 14
).
Pojmy použité najmä v prvom odôvodnení, ako aj v článku 234 a článku 235 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ na označenie členského štátu, „do ktorého patrí“ ZKÚ, sú teda vyjadrením osobitných vzťahov, ktoré medzi nimi existujú, a to podľa článku 131 prvého odseku Zmluvy o ES (neskôr článok 182 prvý odsek ES a teraz článok 198 prvý odsek ZFEÚ). Tento výklad je podporený článkom 1 rozhodnutia o ZKÚ v spojení s bodom 5 jeho prílohy I, z ktorého vyplýva, že Anguilla je ZKÚ „patriacim do [Spojeného kráľovstva]“.
Okrem toho v rámci uvedených osobitných dojednaní pre pridruženie výrobky, ktoré pochádzajú z Anguilly, mali v súlade s článkom 133 ods. 1 Zmluvy o ES (neskôr článok 184 ods. 1 ES a teraz článok 200 ods. 1 ZFEÚ) privilegovaný prístup na vnútorný trh pri oslobodení od cla, t. j. prístup, ktorý rozhodnutie o ZKÚ rozširuje, ako to uvádza jeho tretie odôvodnenie, na niektoré výrobky nepochádzajúce z tohto ZKÚ. Podľa článku 101 ods. 2 tohto rozhodnutia v spojení s jeho článkom 108 ods. 1 druhou zarážkou, ako aj s prílohou III, výrobky nepochádzajúce zo ZKÚ, ktoré sú vo voľnom obehu v ZKÚ a opätovne vyvezené ako také do Únie, boli prepustené na dovoz pri oslobodení od cla a poplatkov s rovnocenným účinkom pod podmienkou, že v prípade týchto výrobkov boli v uvedenom ZKÚ zaplatené clo alebo poplatky s rovnocenným účinkom, ktoré sa rovnajú alebo prevyšujú clo uplatniteľné v Únii pri dovoze tých istých výrobkov pochádzajúcich z tretích krajín, ktoré majú prospech z doložky najvyšších výhod, nevzťahovalo sa na ne úplne ani čiastočne oslobodenie od cla alebo poplatkov s rovnocenným účinkom alebo ich náhrada, a boli sprevádzané osvedčením EXP.
Vydávanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly sa pritom riadilo právom Únie. Podľa článku 2 ods. 1 a 6 prílohy III rozhodnutia o ZKÚ, ktoré sa uplatňovalo na územia ZKÚ na základe článku 237 tohto rozhodnutia, mali byť tieto osvedčenia, ktoré preukazujú dodržiavanie ustanovení článku 101 ods. 2 tohto rozhodnutia, vydané orgánmi ZKÚ. Pokiaľ teda tieto orgány vydávali takéto osvedčenia, mali povinnosť dodržiavať požiadavky uvedené v tomto článku 101 ods. 2.
Okrem toho postupy stanovené v rozhodnutí o ZKÚ na účely vyriešenia sporov alebo problémov, ktoré by mohli v tomto kontexte vzniknúť, odrážajú ústredné postavenie, ktoré majú osobitné vzťahy medzi dotknutým ZKÚ a členským štátom, ktorému patrí, v zmysle článku 131 prvého odseku Zmluvy o ES (neskôr článok 182 prvý odsek ES a teraz článok 198 prvý odsek ZFEÚ) v prípade dojednaní pre pridruženie stanovených v štvrtej časti Zmluvy o ES.
V tejto súvislosti treba zohľadniť najmä článok 7 ods. 7 prílohy III rozhodnutia o ZKÚ, podľa ktorého sa spory týkajúce sa zákonnosti osvedčení EXP, ktoré nie je možné vyriešiť medzi colnými orgánmi štátu dovozu a colnými orgánmi ZKÚ vývozu, majú vyriešiť na úrovni výboru pre colné právne predpisy, a to v rámci postupu, na ktorom sa zúčastnia najmä zástupca členského štátu, do ktorého patrí ZKÚ vývozu, ale nie príslušné miestne orgány tejto ZKÚ.
Okrem toho, pokiaľ ide o prípadné riešenie problémov, ktoré by mohli vzniknúť v súvislosti s nezákonným vydávaním osvedčení EXP, v rámci partnerstva uvedeného v článkoch 234 a 235 rozhodnutia o ZKÚ, je nutné konštatovať, že toto partnerstvo nemohlo byť založené na dvojstrannom dialógu medzi dotknutým ZKÚ a Komisiou, ale vyžadovalo si trojstrannú konzultáciu, na ktorej sa okrem Komisie mali zúčastniť členský štát, do ktorého patrí ZKÚ, a príslušné miestne orgány tohto ZKÚ. Podľa článku 10 prvého odseku tohto rozhodnutia je na účely zabezpečenia dodržiavania „právomocí príslušných centrálnych orgánov dotknutých členských štátov“ potrebná účasť členského štátu, do ktorého patrí ZKÚ, na tejto trojstrannej konzultácii.
Za týchto podmienok existencia osobitných vzťahov medzi Spojeným kráľovstvom a Anguillou v zmysle článku 131 prvého odseku Zmluvy o ES (neskôr článok 182 prvý odsek ES a teraz článok 198 prvý odsek ZFEÚ) môže založiť osobitnú zodpovednosť tohto členského štátu voči Únii, ak orgány tohto ZKÚ vydávajú osvedčenia EXP v rozpore s uvedeným rozhodnutím.
Spojené kráľovstvo však spochybňuje existenciu takejto zodpovednosti. Po prvé tvrdí, že je potrebné rozlišovať medzi Anguillou a Spojeným kráľovstvom ako členským štátom v súlade s judikatúrou vyplývajúcou zo stanoviska 1/78 (Medzinárodná dohoda o prírodnom kaučuku) zo 4. októbra 1979 (
EU:C:1979:224
, bod
). Po druhé podľa Spojeného kráľovstva systém administratívnej spolupráce zavedený rozhodnutím o ZKÚ umožňuje obrátiť sa priamo na orgány ZKÚ, a to tak, že mu Komisia nemôže pripisovať zodpovednosť za akty týchto orgánov na základe článku 4 ods. 3 ZEÚ. Po tretie uznanie takejto zodpovednosti by ohrozilo ústavnú autonómiu Anguilly, čím by bol porušený článok 4 ods. 2 ZEÚ a článok 73 Charty Organizácie Spojených národov.
Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, Súdny dvor v bode 62 stanoviska citovaného v predchádzajúcom bode nepochybne v podstate rozhodol, že ak určitý členský štát uzavrie medzinárodnú dohodu ako medzinárodný zástupca určitého ZKÚ, ktorý patrí do uvedeného štátu, tento štát nekoná ako členský štát. Toto zistenie, ktoré umožnilo Súdnemu dvoru dospieť k záveru, že takéto zastúpenie nemalo nijaký vplyv na „vymedzenie oblastí právomoci v rámci Spoločenstva“, však nie je relevantné na účely posúdenia zodpovednosti členského štátu v kontexte vydávania osvedčení EXP orgánmi ZKÚ, ktorý patrí do tohto členského štátu, v rozpore s rozhodnutím o ZKÚ, pričom toto vydávanie sa riadi normami práva Únie uplatniteľnými na území ZKÚ.
Pokiaľ ide o druhé tvrdenie Spojeného kráľovstva založené na systéme administratívnej spolupráce vytvorenom rozhodnutím o ZKÚ, je pravda, že v súlade s článkom 7 ods. 6 prílohy III tohto rozhodnutia príslušným orgánom ZKÚ prináležalo najmä vykonať potrebné prešetrenia v prípade, že sa zdá, že postup overenia uvedený v článku 7 ods. 1 tejto prílohy alebo akákoľvek iná informácia, ktorá je k dispozícii, naznačuje, že ustanovenia tejto prílohy boli porušované. Na jednej strane však ten istý odsek 6 stanovoval, že Komisia „sa môže zúčastniť“ na prešetreniach, ktorých cieľom je odhaliť a predchádzať porušeniam ustanovení upravujúcich vydávanie osvedčení EXP, bez toho, aby jej bola v tejto súvislosti uložená povinnosť. Na druhej strane, hoci článok 7 ods. 7 uvedenej prílohy stanovoval, že na spory, ktoré vznikli v rámci takýchto prešetrení alebo pri ktorých nastal výkladový problém, „sa uplatňuje“ postup riešenia sporov, zo samotného znenia tohto posledného uvedeného ustanovenia vyplýva, že sa týka len sporov medzi štátom dovozu a ZKÚ vývozu, a preto sa nevzťahuje na Komisiu.
Navyše a na rozdiel od toho, čo tvrdí Spojené kráľovstvo, ustanovenia týkajúce sa spolupráce nazvanej „partnerstvo“ tiež nebránia tomu, aby členskému štátu mohla byť na základe článku 4 ods. 3 ZEÚ pripísaná zodpovednosť za nezákonné vydávanie osvedčení EXP orgánmi jeho ZKÚ. Podľa samotného znenia článku 234 rozhodnutia o ZKÚ sa totiž konanie Únie musí opierať, „pokiaľ je to možné“, iba o túto spoluprácu medzi Komisiou, členským štátom, do ktorého patrí ZKÚ, a príslušnými miestnymi orgánmi tohto ZKÚ. Okrem toho podľa článku 235 ods. 2 tohto rozhodnutia na žiadosť najmä dotknutých ZKÚ „môžu byť vytvorené“ pracovné skupiny na účely pridruženia, a to s cieľom vyriešiť každý problém, ktorý vznikne medzi ZKÚ a Úniou. Hoci je pravda, že tento partnerský postup nebol v prejednávanej veci vykonaný, nič to nemení na tom, že zo znenia týchto ustanovení vyplýva, že tieto ustanovenia priznávajú takémuto výkonu fakultatívnu povahu.
Rovnako tretie tvrdenie založené na ústavnej autonómii Anguilly nemôže uspieť, keďže Spojené kráľovstvo nevysvetlilo, ako by zodpovednosť členského štátu za akty jeho ZKÚ, ktorá nemá vplyv na úlohy, ktoré sú týmto ZKÚ zverené rozhodnutím o ZKÚ, mohla ohroziť ich autonómiu.
Treba zároveň posúdiť to, za aké druhy pochybení, ktorých sa dopustilo ZKÚ v kontexte vydávania osvedčení EXP, musí členský štát, do ktorého patrí ZKÚ, niesť zodpovednosť.
V tejto súvislosti zo zásady lojálnej spolupráce, zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ, vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať všetky opatrenia spôsobilé zaručiť dosah a účinnosť práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. októbra 2010, Stils Met,
C‑382/09
,
EU:C:2010:596
, bod
, a z 5. decembra 2017, Nemecko/Rada,
C‑600/14
,
EU:C:2017:935
, bod
).
Vzhľadom na to, že colný režim, ktorý sa uplatňuje na výrobky nepochádzajúce zo ZKÚ za podmienok stanovených v článku 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ v spojení s jeho článkom 108 ods. 1 druhou zarážkou, ako aj s jeho prílohou III, má preferenčnú a derogatívnu povahu, sa však povinnosť pripomenutá v predchádzajúcom bode uplatňuje v prejednávanej veci osobitne prísne. Zodpovednosť voči Únii, ktorú má členský štát, do ktorého patrí ZKÚ, sa podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ preto vzťahuje na akékoľvek pochybenie, ktorého sa dopustili orgány tohto ZKÚ v kontexte vydávania osvedčení EXP. Tvrdenie Spojeného kráľovstva, podľa ktorého tento členský štát v podstate nemožno považovať za zodpovedný za prípadné nezákonné vydávanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly z dôvodu, že k tomuto vydávaniu došlo predtým, ako bol rozhodnutím REC 03/2004 objasnený rozsah požiadaviek stanovených v článku 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, musí byť preto zamietnuté.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba prijať záver, že Spojené kráľovstvo je na základe povinností, ktoré mu ako členskému štátu vyplývajú z článku 131 prvého odseku Zmluvy o ES (neskôr článok 182 prvý odsek ES a teraz článok 198 prvý odsek ZFEÚ), ako aj z článku 4 ods. 3 ZEÚ, zodpovedné voči Únii za prípadné vydanie osvedčení EXP orgánmi Anguilly, ku ktorému došlo v rozpore s rozhodnutím o ZKÚ [pozri analogicky rozsudok z tohto dňa, Komisia/Holandsko (Zodpovednosť za konanie ZKÚ), C‑395/17, bod 97].
O povinnosti nahradiť prípadnú stratu vlastných zdrojov podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ
Z ustálenej judikatúry vyplýva, že na základe zásady lojálnej spolupráce sú členské štáty povinné zrušiť nezákonné dôsledky porušenia práva Únie. V dôsledku toho orgánom členských štátov prináleží, aby v rámci svojich právomocí prijali všetky potrebné opatrenia s cieľom napraviť porušenie tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. júna 2007, Jonkman a i.,
C‑231/06 až C‑233/06
,
EU:C:2007:373
, body
a
; z 26. júla 2017, Comune di Corridonia a i.,
C‑196/16 a C‑197/16
,
EU:C:2017:589
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj z 27. júna 2019, Belgisch Syndicaat van Chiropraxie a i.,
C‑597/17
,
EU:C:2019:544
, bod
).
Vzhľadom na to, že vydanie osvedčenia EXP v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ bráni za podmienok stanovených v článku 220 ods. 2 písm. b) a článku 239 colného kódexu orgánom dotknutého členského štátu dovozu vo výbere cla, ktoré by mal tento členský štát vybrať v prípade neexistencie takéhoto osvedčenia, strata tradičných vlastných zdrojov Únie, ktorá z toho vyplýva, predstavuje protiprávny dôsledok porušenia práva Únie. Podľa judikatúry Súdneho dvora takúto stratu totiž treba nahradiť buď z iných vlastných zdrojov alebo prostredníctvom úpravy výdavkov (pozri analogicky rozsudky z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko,
C‑392/02
,
EU:C:2005:683
, bod
, a z 5. októbra 2006, Komisia/Nemecko,
C‑105/02
,
EU:C:2006:637
, bod
).
Členský štát, ktorý je vo vzťahu k Únii zodpovedný za nezákonné vydanie takéhoto osvedčenia, je preto povinný v súlade so zásadou lojálnej spolupráce prijať všetky opatrenia potrebné na nápravu tohto porušenia práva Únie a najmä musí nahradiť stratu vlastných zdrojov, ktoré z toho vyplývajú [pozri analogicky rozsudok z tohto dňa, Komisia/Holandsko (Zodpovednosť za konanie ZKÚ), C‑395/17, bod 100].
Pokiaľ ide konkrétnejšie o otázku, či sumu takejto straty vlastných zdrojov treba prípadne zvýšiť o úroky z omeškania, stačí uviesť, že samotná náhrada sumy cla, ktorú nebolo možné vybrať, nemôže stačiť na odstránenie protiprávnych dôsledkov nezákonného vydania osvedčenia EXP.
Tento výklad nemožno spochybniť tvrdením založeným na zásade právnej istoty, na ktorú sa odvoláva Spojené kráľovstvo a podľa ktorej takáto povinnosť náhrady nemôže existovať bez toho, aby v práve Únie existovalo výslovné ustanovenie, ktoré sa jej týka. Povinnosť nahradiť stratu vlastných zdrojov vyplývajúcu z nezákonného vydávania osvedčení EXP totiž predstavuje len osobitný výraz povinnosti vyplývajúcej zo zásady lojálnej spolupráce, podľa ktorej sú členské štáty povinné prijať všetky opatrenia potrebné na nápravu porušenia práva Únie a odstrániť protiprávne dôsledky. Ako vyplýva z ustálenej judikatúry pripomenutej v bode 96 tohto rozsudku, táto posledná uvedená povinnosť sa vzťahuje na všetky protiprávne dôsledky porušenia tohto práva a najmä na tie, ktoré majú finančnú povahu, tak ako v prejednávanej veci.
Úroky z omeškania však začínajú plynúť až odo dňa žiadosti adresovanej dotknutému členskému štátu, ktorej cieľom je získať náhradu straty vlastných zdrojov.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba prijať záver, že členský štát, ktorý je zodpovedný voči Únii za nezákonné vydávanie osvedčení EXP zo strany ZKÚ, ktoré mu patrí, je v súlade so zásadou lojálnej spolupráce povinný nahradiť prípadnú stratu vlastných zdrojov, ktorá je prípadne zvýšená o úroky z omeškania.
O vytýkanom nesplnení povinnosti
Komisia tvrdí, že počas roka 1999 vydali orgány Anguilly dvanásť osvedčení EXP v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ, že toto nezákonné vydanie spôsobilo Únii stratu vlastných zdrojov a že Spojené kráľovstvo si nesplnilo svoju povinnosť nahradiť túto stratu.
V prvom rade, pokiaľ ide o údajnú nezákonnosť dotknutých osvedčení EXP, Komisia tvrdí, že rozhodnutia REC 03/2004 a REM 03/2004, ako aj správa OLAF‑u z roku 2003 stačia na preukázanie takejto nezákonnosti. Naproti tomu podľa Spojeného kráľovstva prináleží Komisii, aby na účely tejto žaloby o nesplnenie povinnosti preukázala nezákonnú povahu každého z týchto osvedčení.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide o rozhodnutia REC 03/2004 a REM 03/2004, treba pripomenúť, že v súlade s článkom 875 a článkom 908 ods. 3 vykonávacieho nariadenia, ak Komisia prijme podľa článkov 873 a 907 tohto nariadenia rozhodnutie potvrdzujúce, že posudzované okolnosti sú takého charakteru, že dané clo nie je potrebné zapísať do účtovnej evidencie, Komisia môže špecifikovať podmienky, za ktorých členské štáty môžu upustiť od dodatočného zapísania do účtovnej evidencie v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. októbra 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, bod
).
Rozhodnutia REC 03/2004 a REM 03/2004 predstavujú rozhodnutia obsahujúce takéto konštatovania. V týchto rozhodnutiach Komisia konštatovala, že orgány Anguilly a súostrovia Saint‑Pierre a Miquelon v rámci dotknutých období vyplatili „vývozný príspevok na prepravu“ vo výške 25 USD za tonu hliníka, a to hospodárskym subjektom, ktoré najprv prepustili hliník do voľného obehu v týchto ZKÚ a následne tento tovar opätovne vyviezli do Únie. Komisia usúdila, že za týchto okolností vyplatenie takéhoto príspevku súvisí s predchádzajúcim zaplatením cla a predstavuje čiastočné vrátenie tohto cla, z čoho vyplýva, že osvedčenia EXP vydané uvedenými orgánmi boli v rozpore s článkom 101 ods. 2 druhou zarážkou rozhodnutia o ZKÚ. Podľa posúdení, ktoré sa nachádzajú v uvedených rozhodnutiach, bola existencia „vývozného príspevku na prepravu“, ktorý vykazuje tieto vlastnosti, identifikovaná ako rozhodujúci prvok na účely prijatia záveru o porušení tohto ustanovenia.
Podľa judikatúry sú však skutkové a právne posúdenia, ktoré sú uvedené v takých rozhodnutiach, akými sú rozhodnutia REC 03/2004 a REM 03/2004, záväzné pre všetky orgány členského štátu, ktorému je rozhodnutie určené, a za podmienok spresnených Komisiou pre orgány iných členských štátov, a to v prípadoch s porovnateľným skutkovým a právnym stavom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading,
C‑375/07
,
EU:C:2008:645
, bod
a citovanú judikatúru, ako aj z 26. októbra 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, bod
).
Navyše treba pripomenúť, že keďže správa OLAF‑u obsahuje relevantné skutočnosti, najmä pokiaľ ide o správanie colných orgánov ZKÚ vývozu, táto správa môže byť zohľadnená s cieľom určiť, či daný prípad vykazuje skutkové a právne okolnosti, ktoré sú porovnateľné s prípadom, ktorý je predmetom rozhodnutia Komisie na základe článkov 873 a 907 vykonávacieho nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. októbra 2017, Aqua Pro,
C‑407/16
,
EU:C:2017:817
, body
a
).
V prejednávanej veci treba uviesť, že rozhodnutie REC 03/2004 a správa OLAF‑u z roku 2003 sa týkajú colných praktík toho istého ZKÚ, a to konkrétne Anguilly. Okrem toho v bode 4.2 tejto správy bolo konštatované, že colné postupy, ktoré platili na Anguille, a napriek zmene údajov uvedených na faktúrach, ktoré adresovala Corbis orgánom tohto ZKÚ, priznávanie hospodárskeho stimulu vyplácaného dovozcom Únie vo forme „vývozného príspevku na prepravu“ zostali počas rokov 1998 a 1999 nezmenené. Navyše orgány Anguilly vydali všetky dotknuté osvedčenia EXP počas roka 1999 podnikom, ktoré boli v bode 4.3 uvedenej správy identifikované ako príjemcovia tohto príspevku.
Zistenia nachádzajúce v správe OLAF‑u z roku 2003 tak umožňujú preukázať, že orgány Anguilla vydali predmetné osvedčenia EXP, pričom takýto „vývozný príspevok na prepravu“ poskytli. Komisia, ktorá sa opiera o túto správu, preto v rámci prejednávanej žaloby podrobne uviedla, že tieto osvedčenia boli vydané v situácii vykazujúcej skutkové a právne okolnosti, ktoré sú porovnateľné so situáciou, ktorá bola predmetom rozhodnutia REC 03/2004.
Hoci však v rámci konania o nesplnenie povinnosti začatého podľa článku 258 ZFEÚ je úlohou Komisie, aby preukázala existenciu údajného nesplnenia povinnosti tým, že Súdnemu dvoru predloží všetky potrebné informácie, na základe ktorých môže Súdny dvor preskúmať existenciu takéhoto nesplnenia povinnosti bez toho, aby sa opieral len o domnienky, potom v prípade, že Komisia poskytla dostatok dôkazov preukazujúcich, že ustanovenia práva Únie nie sú na území žalovaného členského štátu v praxi správne uplatňované, prináleží tomuto členskému štátu, aby vecne a podrobne spochybnil takto predložené informácie a z nich vyplývajúce dôsledky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2016, Komisia/Portugalsko,
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru).
Túto judikatúru možno uplatniť na takú situáciu, akou je situácia charakteristická pre prejednávanú vec, tak ako to vyplýva zo záveru uvedeného v bode 95 tohto rozsudku. Keďže teda Komisia, ako vyplýva z bodu 110 tohto rozsudku, podrobne uviedla – pričom sa opierala o správu OLAF‑u z roku 2003 –, že predmetné osvedčenia EXP boli vydané v situácii vykazujúcej skutkové a právne okolnosti, ktoré sú porovnateľné so situáciou, ktorá bola predmetom rozhodnutia REC 03/2004, nebola povinná na tento účel predložiť osobitný dôkaz pre každé z týchto osvedčení. Naopak, za týchto podmienok prináležalo Spojenému kráľovstvu, aby vecne a podrobne spochybnilo zistenia uvedené v tejto správe.
Treba však konštatovať, že v prejednávanej veci Spojené kráľovstvo túto požiadavku nesplnilo. Tým, že sa obmedzilo na také všeobecné tvrdenia, akými sú tvrdenia zhrnuté v bode 66 tohto rozsudku, totiž nepredložilo žiadny konkrétny dôkaz, ktorý by mohol spochybniť zistenie uvedené najmä v rozhodnutí REC 03/2004, podľa ktorého sa mal vývozný príspevok na prepravu, ktorý bol podľa zistení uvedených v správe OLAF‑u z roku 2003 poskytovaný v rámci vydávania predmetných osvedčení EXP, považovať za čiastočné vrátenie cla.
Za týchto podmienok je z právneho hľadiska dostatočne preukázané, že orgány Anguilly vydali predmetné osvedčenia EXP v rozpore s článkom 101 ods. 2 rozhodnutia o ZKÚ.
V druhom rade na účely preukázania, že v dôsledku nezákonného vydávania predmetných osvedčení EXP bola spôsobená strata vlastných zdrojov, Komisia okrem týchto osvedčení predložila do diskusie najmä dovozné vyhlásenia, ktoré jej poskytli talianske orgány. Spojené kráľovstvo spochybňuje, že by tieto dokumenty mohli preukázať existenciu straty vlastných zdrojov, na ktorú sa odvoláva Komisia.
V tejto súvislosti je medzi účastníkmi konania nesporné, že dovoz hliníka, ktorý je predmetom rozhodnutia REC 03/2004, sa uskutočnil po predložení predmetných osvedčení EXP talianskym orgánom. Okrem toho údaje nachádzajúce sa na týchto osvedčeniach a dovozných vyhláseniach svedčia o tom, že okrem dvoch prípadov boli uvedené osvedčenia predložené talianskym orgánom na účely dovozu hliníka do Únie pri oslobodení od cla. Identický opis dotknutého tovaru a jeho pôvodu, totožnosť použitého plavidla a totožnosť podniku konajúceho ako dovozca Únie a najmä okolnosť, že uvedené dovozné vyhlásenia uvádzajú referenčné číslo uvedených osvedčení EXP, preukazujú, že tieto osvedčenia boli týmto orgánom skutočne predložené.
S výnimkou dvoch prípadov Komisia tak tým, že vychádzala z predmetných osvedčení EXP a dovozných vyhlásení, preukázala, že všetky tieto osvedčenia EXP boli predložené talianskym orgánom.
Hoci Komisia v odpovedi na otázku Súdneho dvora uznala, že dokumenty pripojené k jej žalobe nepokrývajú všetky dovozy hliníka, na ktoré sa odvoláva na účely svojej žaloby o nesplnenie povinnosti, treba uviesť, že žaloba Komisie neobsahuje vyčíslený návrh. Napokon Komisia na pojednávaní zdôraznila, že svojou žalobou sa domáha toho, aby bolo konštatované, že Spojené kráľovstvo si nesplnilo povinnosť lojálnej spolupráce tým, že vo svojej podstate odmietlo akúkoľvek náhradu straty vlastných zdrojov vyplývajúcu z nezákonného vydávania predmetných osvedčení EXP, a to bez ohľadu na výšku tejto straty.
Keďže je nesporné, že Spojené kráľovstvo nepristúpilo k žiadnej náhrade tohto druhu, na účely tohto konania nie je potrebné identifikovať všetky dovozy hliníka, ktoré boli vykonané v Únii na základe predloženia predmetných osvedčení, ani výšku straty vlastných zdrojov, ktorá z toho vyplynula.
Pokiaľ ide o otázku, či vydaním predmetných osvedčení EXP bola s istotou spôsobená strata vlastných zdrojov, je potrebné poznamenať, že na základe týchto osvedčení EXP, ktoré boli vydané nezákonným spôsobom, talianske orgány prepustili hliník pochádzajúci z Anguilly na dovoz do Únie bez cla a prijali rozhodnutia o odpustení a vrátení cla.
Spojené kráľovstvo spochybňuje existenciu príčinnej súvislosti medzi nezákonným vydaním dotknutých osvedčení EXP a touto stratou vlastných zdrojov. V podstate tvrdí, že talianske orgány sa mohli vyhnúť tejto strate, ak by sa na jednej strane riadili odporúčaniami uvedenými v oznámení o vzájomnej pomoci a na druhej strane by konštatovali, že požiadavky týkajúce sa správania dotknutých subjektov, tak ako boli spresnené v bode 31 rozhodnutia REC 03/2004, neboli splnené.
Existenciu tejto príčinnej súvislosti však nemožno spochybniť samotnou okolnosťou, na ktorú sa odvoláva Spojené kráľovstvo, a to že dotknuté subjekty by prípadne upustili od dovozu dotknutého tovaru do Únie, ak by sa talianske orgány riadili odporúčaniami uvedenými v oznámení o vzájomnej pomoci. Rovnako tvrdenie Spojeného kráľovstva, podľa ktorého talianske orgány mali pristúpiť k vymáhaniu cla v prípade, že konštatovali, že dotknuté subjekty nespĺňali požiadavky spresnené v bode 31 rozhodnutia REC 03/2004, sa týka iného prípadu, než je ten, ktorým sa vyznačuje prejednávaná vec, a to keď tieto orgány pristúpili, ako bolo v podstate uvedené v bode 47 tohto rozsudku, k odpusteniu alebo vráteniu cla na základe tohto rozhodnutia.
Spojené kráľovstvo okrem toho tvrdí, že zásady právnej istoty a riadnej správy vecí verejných v prejednávanej veci bránia možnosti konštatovať nesplnenie povinnosti nahradiť túto stratu, keďže Komisia nepožiadala o takúto náhradu v primeranom čase v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku z 13. novembra 2014, Nencini/Parlament (
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
, bod
).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že judikatúra vyplývajúca z rozsudku citovaného v predchádzajúcom bode sa týka článku 85b vykonávacieho nariadenia, ktorým sa stanovuje začiatok plynutia päťročnej premlčacej lehoty podľa článku 73a rozpočtového nariadenia na okamih uplynutia konečného termínu oznámeného dlžníkovi v oznámení o dlhu.
V uvedenom rozsudku Súdny dvor nepochybne rozhodol, že pri existencii medzery v príslušnej právnej úpravy zásada právnej istoty vyžaduje, aby dotknutá inštitúcia pristúpila k tomuto oznámeniu v primeranej lehote, pričom spresnil, že lehota na doručenie oznámenia o dlhu sa musí v zásade považovať za neprimeranú, ak sa toto doručenie vykoná po uplynutí doby piatich rokov od okamihu, keď si inštitúcia mohla za normálnych okolností svoju pohľadávku uplatniť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2014, Nencini/Parlament,
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
, body
a
).
Bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či sa majú článok 73a rozpočtového nariadenia a článok 85b vykonávacieho nariadenia uplatniť na povinnosť nahradiť takú stratu vlastných zdrojov podľa článku 4 ods. 3 ZEÚ, o akú ide v prejednávanej veci, je potrebné konštatovať, že Komisia vôbec neprekročila lehotu piatich rokov, po uplynutí ktorej treba lehotu na doručenie oznámenia o dlhu považovať za neprimeranú podľa judikatúry vyplývajúcej z rozsudku citovaného v predchádzajúcom bode. Vzhľadom na to, že – ako vyplýva z článku 875 a článku 908 ods. 3 vykonávacieho nariadenia – talianskym orgánom prináleží, aby vykonali rozhodnutia REC 03/2004 a REM 03/2004 a rozhodli o vrátení alebo odpustení cla vzťahujúceho sa na dovoz hliníka z Anguilly, Komisia nemohla od Spojeného kráľovstva žiadať náhradu z toho vyplývajúcej straty vlastných zdrojov skôr, ako ju talianske orgány informovali o rozhodnutiach, ktoré prijali. Medzi účastníkmi konania je nesporné, že talianske orgány túto informáciu Komisii poskytli, ako bolo uvedené v bode 47 tohto rozsudku, až počas rokov 2006 a 2007. Je preto potrebné prijať záver, že Komisia dodržala uvedenú lehotu, keď požiadala Spojené kráľovstvo, aby pristúpilo k tejto náhrade počas roka 2010.
V dôsledku toho treba konštatovať, že Spojené kráľovstvo si tým, že nenahradilo stratu vlastných zdrojov vyplývajúcu z toho, že orgány Anguilly uskutočňovali z hľadiska rozhodnutia o ZKÚ nezákonné vydávanie osvedčení EXP, pokiaľ ide o dovozy hliníka z Anguilly počas rokov 1999 – 2000, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla uložiť Spojenému kráľovstvu povinnosť nahradiť trovy konania a Spojené kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť mu povinnosť nahradiť trovy konania.
Podľa článku 140 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku, podľa ktorého členské štáty, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania, Holandské kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska si tým, že nenahradilo stratu vlastných zdrojov vyplývajúcu z toho, že orgány Anguilly uskutočňovali z hľadiska rozhodnutia Rady 91/482/EHS z 25. júla 1991 o pridružení zámorských krajín a území k Európskemu hospodárskemu spoločenstvu nezákonné vydávanie osvedčení EXP, pokiaľ ide o dovozy hliníka z Anguilly počas rokov 1999 – 2000, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 3 ZEÚ.

2.
Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.

3.
Holandské kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.