CELEX: 62022CJ0358
Ennakkoratkaisupyyntö
Tulliliitto
Asetus (ETY) N:o 2913/92
Yhteisön tullikoodeksi
195 artikla
217 artiklan 1 kohta
221 artiklan 1 kohta
Yhteinen tullitariffi
Velallisen tullivelan vakuudeksi ilmoittautuneen takaajan velvollisuudet
Tullivelan tiedoksiantotapa
Tätä velkaa vastaavat tullit, joita ei ole annettu asianmukaisesti tiedoksi velalliselle
Mahdollisuus kantaa tullivelka yhteisvastuulliselta takaajalta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL 1992, L 302, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 648/2005 (EYVL 2005, L 117, s. 13) (jäljempänä tullikoodeksi), 195, 217 ja 221 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Bolloré Logistics SA  ‑niminen yhtiö sekä toisaalta Direction interrégionale des douanes et droits indirects de Caen (Caenin alueiden välinen tulli- ja veroviranomainen (Ranska)), Recette régionale des douanes et droits indirects de Caen (Caenin alueellinen tulli- ja veroviranomainen (Ranska)) (jäljempänä yhdessä tulliviranomaiset) ja Bolloré Ports de Cherbourg SAS (jäljempänä BPC) ja jossa on kyse sellaisen tullivelan maksamisesta, jonka vakuudeksi pääasian valittaja on ilmoittautunut BCP:n takaajaksi.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus
Tullikoodeksi kumottiin ja korvattiin unionin tullikoodeksista 9.10.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 952/2013 (EUVL 2013, L 269, s. 1). Viimeksi mainitun asetuksen 286 artiklan 2 kohdan nojalla, luettuna yhdessä sen 288 artiklan 2 kohdan kanssa, tullikoodeksia kuitenkin sovellettiin edelleen 30.4.2016 saakka.
Tullikoodeksin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tätä koodeksia sovellettaessa tarkoitetaan:
– –
9)      ’tullivelalla’ henkilön velvollisuutta maksaa sellaiset tuontitullit (tuontitullivelka) tai vientitullit (vientitullivelka), joita sovelletaan yhteisön voimassa olevien säännösten mukaan määritettyihin tavaroihin;
– –
12)      ’velallisella’ tullivelan maksamiseen velvollista henkilöä;
– –”
Tullikoodeksin 88 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaiset voivat edellytyksenä tavaroiden asettamiselle suspensiomenettelyyn vaatia, että luvanhaltija antaa vakuuden tavaroista mahdollisesti syntyvän tullivelan maksamisesta.
Vakuuden antamisesta yksittäisten suspensiomenettelyjen yhteydessä voidaan antaa erityissäännöksiä.”
Tullikoodeksin 104 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaiset voivat vaatia varastonpitäjää antamaan näille 101 artiklassa tarkoitettuja vastuita koskevan vakuuden, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 88 artiklan soveltamista.”
Tullikoodeksin 189 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos tullilainsäädäntöä sovellettaessa tulliviranomaiset vaativat vakuuden tullivelan maksamisesta, vakuuden on velvollinen antamaan velallinen tai se, josta voi tulla velallinen.
– –
3.      Tulliviranomaiset voivat sallia, että vakuuden antaa kolmas henkilö sen puolesta, jolta sitä vaaditaan.
– –”
Tullikoodeksin 190 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jos vakuuden antaminen on tullilainsäädännön mukaan harkinnanvaraista, tulliviranomaisten on vaadittava vakuus harkintansa mukaan, jos ne pitävät syntyneen tai mahdollisesti syntyvän tullivelan maksamista määräajassa epävarmana.
– –”
Tullikoodeksin 193 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Vakuus voidaan antaa:
- käteistalletuksena, tai
- takaussitoumuksena.”
Tullikoodeksin 195 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Takaajan on kirjallisesti sitouduttava yhteisvastuullisesti velallisen kanssa maksamaan se tullivelan määrä, jonka maksamisen vakuudeksi takaus annetaan.
– –”
Tullikoodeksin 217 artiklan – joka kuuluu tullikoodeksin VII osaston 3 luvun, jonka otsikko on ”Tullivelan kantaminen”, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Tullien määrän kirjaaminen tileihin ja antaminen tiedoksi velalliselle” – 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaisten on laskettava jokainen tullivelasta johtuva tuonti- tai vientitullien määrä, jäljempänä ’tullien määrä’, heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle (tileihin kirjaaminen).”
Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin.”

Ranskan lainsäädäntö
Ranskan tullilain II osaston, jonka otsikko on ”Tulliviranomaisten organisaatio ja toiminta”, V luku, jonka otsikko on ”Päätöstä edeltävä menettely: oikeus tulla kuulluksi”, muodostuu 67 A–67 D §:stä.
Ranskan tullilain, sellaisena kuin se on muutettuna 30.12.2009 annetun lain nro 2009-1674 (JORF nro 303, 31.12.2009, teksti nro 2) 25 §:llä, säädetään seuraavaa:
”Ellei jäljempänä 67 B §:ssä toisin säädetä, ennen kuin [tullikoodeksin] ja sen soveltamissäännösten nojalla annetaan päätös, joka on asianomaiselle vastainen tai jolla ilmoitetaan [tullikoodeksin] 4 artiklan 9 kohdassa tarkoitettu tullivelka, asianomaiselle lähetetään tai toimitetaan asiakirja, jolla tulliviranomaiset ilmoittavat suunnitellusta päätöksestä ja sen perusteluista, viittaavat asiakirjoihin ja tietoihin, joihin suunniteltu päätös perustuu, ja ilmoittavat asianomaiselle tämän mahdollisuudesta esittää huomautuksensa suunnitellusta päätöksestä 30 päivän kuluessa kyseisen asiakirjan tiedoksi antamisesta tai toimittamisesta.”
Ranskan tullilain, sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 2009-1674, 67 D §:n e kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä lukua ei sovelleta seuraaviin:
– –
e) Tämän lain 345 §:n mukaisesti tiedoksi annetut maksuunpanopäätökset sellaisten saatavien perimiseksi, joita ei ole maksettu eräpäivään mennessä, lukuun ottamatta saatavia, jotka on todettu saman lain rikkomisen perusteella”.
Ranskan tullilain, sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 2002 lisätalousarviosta 30.12.2002 annetun lain nro 2002-1576 (JORF nro 304, 31.12.2002, teksti nro 2) 44 §:llä, 345 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tulliviranomaiset antavat maksuunpanopäätöksen kaikista niiden toteamista ja perimistä saatavista, ellei saatavaa mahdollisesti saateta yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
– –”
Ranskan tullilain, sellaisena kuin se on muutettuna lain nro 2002-1576 44 §:llä, 405 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Takaajien on samoin edellytyksin kuin päävelallisten suoritettava tullit ja verot, rahamääräiset seuraamukset ja muut määrät, jotka velallisten, joiden takaajia ne ovat, on suoritettava.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Alpha Commodities  ‑yhtiö toi 25.8.2011 Australiasta 46 000 tonnia suolaa, jonka se purki Cherbourgin satamassa (Ranska). Näiden tavaroiden jälleenvientiä odotettaessa se teki kuljetus- ja logistiikkatoimija BPC:n kanssa varastointisopimuksen.
BPC teki 21.10.2011 Cherbourgin sataman kanssa kyseistä varastointia varten väliaikaisen käyttöoikeussopimuksen. Tämä väliaikaista käyttöä koskeva sopimus, jota jatkettiin useita kertoja, oli voimassa 30.6.2015 saakka.
BPC sai 8.12.2011 tulliviranomaisilta tullivarastointimenettelyä koskevan luvan, joka mahdollisti tullien ja verojen suspension väliaikaisen käyttöoikeussopimuksen voimassaolon ajan. BPC asetti 9.12.2011 tavarat tullivarastointimenettelyyn.
Tulliviranomaiset ilmoittivat 8.2.2016 BPC:lle katsovansa, ettei sillä ollut enää voimassa olevaa väliaikaista käyttöoikeussopimusta, ja totesivat, että tullivarastointimenettelyyn myönnetty lupa oli peruutettu välittömästi ja että ne aikoivat ilmoittaa BPC:lle kyseisen menettelyn tehottomuudesta johtuvan tullivelan.
Tulliviranomaiset antoivat 9.3.2016 BPC:lle tiedoksi lopullisen päätöksen, jolla vahvistetaan tullivelka, ja maksupäätöksen.
Tulliviranomaiset kirjasivat 21.3.2016 tämän velan määrän ja osoittivat BPC:lle 454 807 euron suuruisen maksuunpanopäätöksen, josta 104 265 euroa oli tulleja ja 350 542 euroa arvonlisäveroa.
Tulliviranomaiset antoivat 21.3. ja 21.6.2016 pääasian valittajalle BPC:n takaajana tiedoksi kaksi maksuunpanopäätöstä, jotka koskivat yhteensä 104 265 euron suuruisia taattuja tulleja.
Tribunal de grande instance de Caen (Caenin alioikeus, Ranska) hylkäsi 1.10.2018 antamallaan ratkaisulla BPC:n ja pääasian valittajan vaatimukset, joissa vaadittiin kumoamaan sekä niille osoitetut maksuunpanopäätökset että tulliviranomaisten tiedoksi antamat päätökset, joilla hylättiin niiden näistä maksuunpanopäätöksistä tekemät oikaisuvaatimukset.
BPC:n osalta cour d’appel de Caen (Caenin ylioikeus, Ranska) kumosi 10.9.2019 antamallaan tuomiolla osittain kyseisen ratkaisun ja kumosi hänelle 21.3.2016 tiedoksi annetun maksuunpanopäätöksen, ja hylkäsi kaikki tulliviranomaisten kyseistä yhtiötä kohtaan esittämät vaatimukset. Kyseinen tuomioistuin muistutti erityisesti, että tullikoodeksin 217 ja 221 artiklan ja Ranskan tullilain 345 §:n mukaan on niin, että tullien määrän antaminen tiedoksi on tapahtunut sääntöjenmukaisesti, jos sitä edeltää tullien määrän kirjaaminen tileihin, ja jotta tullit voidaan periä maksuunpanopäätöksillä, tullit on pitänyt antaa asianmukaisesti tiedoksi tullivelan velalliselle, mikä edellyttää, että ne on todettu. Koska näin ei ollut nyt käsiteltävässä asiassa, tullit oli annettu tiedoksi BPC:lle sääntöjenvastaisesti.
Pääasian valittajan osalta cour d’appel de Caen pysytti samalla tuomiolla ratkaisun, jolla se velvoitettiin maksamaan tulliviranomaisille takaussitoumuksensa perusteella BPC:ltä vaaditut tullit. Kyseisen tuomioistuimen mukaan tullikoodeksin 221 artiklaa tai Ranskan tullilain 67 A §:ää ei sovelleta takaajaan vaan niitä sovelletaan ainoastaan tullivelan velalliseen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin Cour de cassation (ylin tuomioistuin, Ranska) toteaa, että ajankohtana, jona maksuunpanopäätökset annettiin tiedoksi pääasian valittajalle, kyseessä olevat tullit oli kirjattu tileihin tullikoodeksin 217 artiklassa tarkoitetulla tavalla, mutta niitä ei ollut annettu tullikoodeksin 221 artiklassa tarkoitetulla tavalla sääntöjenmukaisesti tiedoksi BPC:lle, joka on tullivelan velallinen. Se korostaa, että asiassa on näin ollen kyse ”tullivelan kantamisen mahdollisuutta” koskevasta käsitteestä, ja se pohtii, muodostaako tullien tiedoksiantamisessa velalliselle tapahtunut sääntöjenvastaisuus – koska tulleja ei ole kirjattu tileihin etukäteen, mikä estää niiden kantamisen velalliselta – velalliseen kohdistuvan henkilökohtaisen poikkeuksen, johon takaaja ei voi vedota, vai onko tullivelka mahdollista kantaa takaajalta vain, jos se voidaan kantaa velalliselta.
Cour de cassation pohtii lisäksi, loukataanko takaajan puolustautumisoikeuksia sillä, että Ranskan tullilain 67 D §:n mukaan kontradiktorista vaihetta ei järjestetä ennen kyseisen lain 345 §:n mukaista maksuunpanopäätöksen tiedoksiantamista.
Cour de cassation on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko tullikoodeksin 195, 217 ja 221 artiklaa tulkittava siten, että tulliviranomaiset eivät voi vaatia yhteisvastuullisesti velasta vastaavalta takaajalta tullivelan maksamista, kun tullivelan määrää ei ole ilmoitettu asianmukaisesti tullivelalliselle?
2)      a)      Edellyttääkö puolustautumisoikeuksien – muun muassa oikeus esittää huomautuksia ennen asianomaiselle vastaisen toimen toteuttamista – kunnioittaminen, joka on unionin oikeuden perustavanlaatuinen periaate, että tilanteessa, jossa tullivelallinen ei ole suorittanut tullivelkaa asetetussa määräajassa ja suoritusta vaaditaan takaajalta, tulliviranomaisten on ensin annettava takaajalle mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa seikoista, joiden perusteella tulliviranomaiset aikovat antaa maksun vaatimista takaajalta koskevan päätöksensä?
b)       Vaikuttaako toisen kysymyksen a kohdassa esitettyyn kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että varsinaiselle tullivelalliselle on annettu mahdollisuus esittää asianmukaisesti kantansa ennen kuin tullivelan määrä on ilmoitettu sille?
c)      Jos toisen kysymyksen a kohdassa esitettyyn kysymykseen vastataan myöntävästi, mitä on pidettävä takaajalle vastaisena päätöksenä, jota ennen on järjestettävä kontradiktorinen vaihe: onko se tulliviranomaisten päätös kirjata tullivelka tileihin ja ilmoittaa siitä kyseiselle tullivelalliselle vai päätös maksun vaatimisesta takaajalta?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko tullikoodeksin 195 artiklaa, 217 artiklan 1 kohtaa ja 221 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tulliviranomaiset eivät voi vaatia 195 artiklassa tarkoitetulta takaajalta tullivelan maksamista, kun tullien määrää ei ole annettu sääntöjenmukaisesti tiedoksi velalliselle.
Aluksi on muistutettava, että tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan sanamuodosta seuraa, että ”tileihin kirjaamisen”, jossa mainitun koodeksin 217 artiklan 1 kohdan mukaan tulliviranomaiset kirjaavat tullien määrän tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle, on välttämättä tapahduttava ennen kuin tuonti- tai vientitullien määrä annetaan velalliselle tiedoksi (tuomio 28.1.2010, Direct Parcel Distribution Belgium, C-264/08, EU:C:2010:43, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on näet katsonut, että tällaista tullien määrän tileihin kirjaamisen ja tiedoksiannon kronologiaa, joka sisältyy tullikoodeksin VII osaston 3 luvun 1 jakson otsikkoon ”Tullien määrän kirjaaminen tileihin ja antaminen tiedoksi velalliselle”, on noudatettava, jottei velallisia kohdeltaisi eri tavalla ja jottei haitattaisi lisäksi tulliliiton sujuvaa toimintaa (tuomio 28.1.2010, Direct Parcel Distribution Belgium, C-264/08, EU:C:2010:43, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on päätellyt tästä, että tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että tulliviranomaiset antavat maksettavan tuonti- tai vientitullien määrän pätevästi tiedoksi tullivelalliselle asianmukaisten menettelysääntöjen mukaisesti vain, jos mainitut tulliviranomaiset ovat ensin kirjanneet tileihin näiden tullien määrän (tuomio 28.1.2010, Direct Parcel Distribution Belgium, C-264/08, EU:C:2010:43, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kun tullien määrää ei ole annettu sääntöjenmukaisesti tiedoksi velalliselle, koska sitä ei ole kirjattu tileihin etukäteen – mikä tilanne vastaa pääasian tosiseikkoja, koska ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tileihin kirjaaminen on tapahtunut sen jälkeen, kun tullien määrä on annettu tiedoksi BPC:lle – tullivelkaa ei ole mahdollista kantaa velalliselta.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, tulliviranomaisten pääasiassa BPC:tä vastaan esittämät vaatimukset hylättiin juuri tästä syystä.
Siltä osin kuin on kyse siitä, voidaanko tullivelan, jota ei voida kantaa velalliselta, maksamista kuitenkin vaatia takaajalta, on ensinnäkin huomattava, että vaikka unionin oikeudessa ei säännellä takaussopimusta, unionin tuomioistuin on todennut, että velkoja voi vaatia kyseisen velallisen takaajaa vastaamaan velasta vain, kun kyseessä on velalliselle kuuluva velka.
Unionin tuomioistuin on näet katsonut pääasiallisesti, että jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmistä ilmenevien yleisten periaatteiden mukaan takaussopimus on kolmikantainen oikeustoimi, jossa takaaja sitoutuu velkojaa kohtaan täyttämään päävelallisen hyväksymät velvoitteet, mikäli tämä ei niitä itse täytä (ks. vastaavasti tuomio 15.5.2003, Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, EU:C:2003:282, 27 kohta).
Unionin tuomioistuin on huomauttanut, että tällaisella sopimuksella luodaan uusi velvoite, joka sitoo takaajaa ja jolla varmistetaan velallisen päävelvoitteen täyttäminen, ja että takaaja ei tule velallisen tilalle vaan ainoastaan varmistaa velallisen velan maksamisen takaussopimuksessa täsmennettyjen tai laissa säädettyjen ehtojen mukaisesti (tuomio 15.5.2003, Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, EU:C:2003:282, 28 kohta).
Näin luotu velvoite on luonteeltaan liitännäinen siinä mielessä, että velkoja voi vaatia takaajalta suoritusta ainoastaan, jos takauksen kohteena oleva velka on perimiskelpoinen, ja että takaajan velvoite ei voi olla päävelallisen velvoitetta laajempi (ks. vastaavasti tuomio 15.5.2003, Préservatrice foncière TIARD, C-266/01, EU:C:2003:282, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on hiljattain vahvistanut, että takaussopimus on velkojan ja velallisen välisestä sopimuksesta erillinen sopimus, jolla takaaja, joka on viimeksi mainittuun sopimussuhteeseen nähden kolmas henkilö, takaa, että velkoja  saa takaisin sen, minkä velallinen  mahdollisesti joutuu suorittamaan taatun velvoitteen mukaisesti, eli velallisen velan (tuomio 2.9.2019, CRCAM, C-337/20, EU:C:2021:671, 58 kohta).
Toiseksi on muistutettava, että tullikoodeksin 195 artiklassa säädetään yhdenmukaisesti unionin tuomioistuimen takaussopimusta koskevien toteamusten kanssa, että takaajan on kirjallisesti sitouduttava yhteisvastuullisesti velallisen kanssa maksamaan se tullivelan määrä, ”jonka maksamisen vakuudeksi takaus annetaan”.
Edellä esitetystä seuraa siis yhtäältä, että tullivelkaa ei voida kantaa velalliselta, jos tullien määrää ei ole kirjattu etukäteen tileihin, mitä ilman mainitun määrän tiedoksianto kyseiselle velalliselle ei ole sääntöjenmukainen, ja toisaalta, että takaaja ei voi olla velvollinen takaamaan kyseisen velan maksamista, kun sitä ei voida vaatia velalliselta.
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että tullikoodeksin 195 artiklaa, 217 artiklan 1 kohtaa ja 221 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tulliviranomaiset eivät voi vaatia mainitussa 195 artiklassa tarkoitetulta takaajalta tullivelan maksamista, kun tullien määrää ei ole annettu sääntöjenmukaisesti tiedoksi velalliselle.

Toinen kysymys
Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus ja se, että ennakkoratkaisupyynnön mukaan tulliviranomaiset ovat lopullisesti hävinneet kaikki BPC:tä vastaan esittämänsä vaatimukset ja että kyseisellä yhtiöllä ei näin ollen ole mitään maksamatta jätettyä tullivelkaa, jonka nämä viranomaiset voisivat yrittää periä pääasian kantajalta takaajana, toinen kysymys vaikuttaa eri osineen ilmeisen hypoteettiselta. Unionin tuomioistuin ei voi vastata kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että esille tullut ongelma on luonteeltaan hypoteettinen (tuomio 19.1.2023, Unilever Italia Mkt. Operations, C-680/20, EU:C:2023:33, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, että toinen kysymys on jätettävä tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 648/2005, 195 artiklaa, 217 artiklan 1 kohtaa ja 221 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
tulliviranomaiset eivät voi vaatia mainitussa 195 artiklassa tarkoitetulta takaajalta tullivelan maksamista, kun tullien määrää ei ole annettu sääntöjenmukaisesti tiedoksi velalliselle.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.