CELEX: 62019CJ0686
Преюдициално запитване
Защита на потребителите
Договори за потребителски кредити
Директива 2008/48/ЕО
Понятие „общи разходи по кредита за потребителя“
Разходи, свързани с удължаването на срока на кредита

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, буква ж) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (
ОВ L 133, 2008 г., стр. 66
).
Запитването е отправено в рамките на спор между дружеството SIA „Soho Group“ и Patērētāju tiesību aizsardzības centrs (Център за защита на правата на потребителите, Латвия) (наричан по-нататък „ЦЗПП“) във връзка с искането за отмяна на решението на последния, с което на Soho Group се налага глоба за нарушение на колективните интереси на потребителите.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 19, 20, 26, 28 и 43 от Директива 2008/48 гласят следното:
„(19)
За да се даде възможност на потребителите да взимат своите решения при пълно знание за фактите, те следва да получават адекватна информация относно условията и стойността на кредита и относно техните задължения, преди да бъде сключен договорът за кредит, която те могат да вземат със себе си и да обмислят. С оглед осигуряване на възможно най-пълна прозрачност и сравнимост на предложенията за сключване на договор, тази информация следва да включва по-специално годишния процент на разходите [(ГПР)], приложим за кредита и определян по еднакъв начин навсякъде в [Европейския съюз]. […]
(20)
Общите разходи по кредита за потребителя следва да включва всички разходи, включително лихва, комисиони, такси, заплащане за кредитни посредници и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит, с изключение на нотариални разходи. […]
[…]
(26)
Държавите членки следва да предприемат подходящи мерки за насърчаване на отговорното поведение на всички етапи от кредитното правоотношение, като вземат предвид специфичните особености на своя кредитен пазар. Тези мерки могат да включват например предоставяне на информация и образоване на потребителите, включително предупреждения относно рисковете от просрочените плащания и свръхзадължеността. В условията на разрастващ се кредитен пазар е особено важно кредиторите да не кредитират по безотговорен начин или да не предоставят кредити без предварителна оценка на кредитоспособността, а държавите членки следва да упражняват необходимия надзор с цел избягване на такова поведение и следва да приложат необходимите средства за санкциониране на кредиторите в случаите, в които те процедират по този начин. Без да се засягат разпоредбите относно кредитния риск, които се съдържат в Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 г. за предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции [(
ОВ L 177, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 6, том 9, стр. 3)], кредиторите следва да имат отговорността да проверяват кредитоспособността на всеки отделен потребител. […]
[…]
(28)
За да се оцени кредитният статус на потребителя, кредиторът следва също да направи справка в съответните бази данни; обхватът на тези справки може да варира в зависимост от правните и фактическите обстоятелства. […]
[…]
(43)
С оглед да се насърчи установяването и функционирането на вътрешния пазар и да се гарантира висока степен на защита на потребителите навсякъде в [Съюза], е необходимо да се гарантира сравнимост на информацията, отнасяща се до [ГПР] навсякъде в [Съюза]. […] Затова настоящата директива следва ясно и изчерпателно да дефинира общите разходи по кредита за потребителя“.
Съгласно член 1 от Директива 2008/48 целта ѝ е да хармонизира някои аспекти на правилата на държавите членки относно договорите за потребителски кредит.
В член 2, параграф 6 от тази директива се предвижда, че държавите членки могат да решат само определени разпоредби от нея да се прилагат за договорите за кредит, в които се предвижда постигането на споразумения между кредитора и потребителя за разсрочено плащане или други начини на погасяване, когато потребителят вече е в неизпълнение на задължението за плащане по първоначалния договор за кредит.
Съгласно член 3 от посочената директива:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
ж)
„общи разходи по кредита за потребителя“ означава всички разходи, включително лихва, комисиони, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора, с изключение на нотариалните разходи; разходите за допълнителни услуги, свързани с договора за кредит, по-специално застрахователни премии, също се включват, ако в допълнение към това сключването на договор за услугата е задължително условие за получаване на кредита или получаването му при предлаганите условия;
з)
„обща сума, дължима от потребителя“ означава сборът от общия размер на кредита и общите разходи по кредита за потребителя;
и)
„[ГПР]“ означава общите разходи по кредита за потребителя, изразени като годишен процент от общия размер на кредита и, когато е приложимо, включително разходите, посочени в член 19, параграф 2;
[…]
л)
„общ размер на кредита“ означава горната граница или общата сума, предоставена по договора за кредит;
[…]“.
Член 5 от Директива 2008/48, озаглавен „Преддоговорна информация“, изброява в параграф 1, букви в), ж) и и) информацията, която трябва да се предостави на потребителя преди той да бъде обвързан с договор или предложение за кредит, а именно, съответно, „общия размер на кредита и условията за усвояването му“, „[ГПР] и общата сума, дължима от потребителя“ и когато е приложимо „всякакви други разходи, произтичащи от договора за кредит, и условията, при които те могат да бъдат променени“.
Член 8 от тази директива, озаглавен „Задължение за оценка на кредитоспособността на потребителя“, предвижда в параграф 1:
„Държавите членки гарантират, че преди сключването на договора за кредит кредиторът оценява кредитоспособността на потребителя въз основа на достатъчно информация, получена, когато е уместно, от потребителя и, ако е необходимо, въз основа на справка в съответната база данни. Държавите членки, чието законодателство задължава кредиторите да направят оценка на кредитоспособността на потребителя въз основа на справка в съответната база данни, могат да запазят в сила това изискване“.
Член 10 от същата директива, озаглавен „Информация, която следва да се съдържа в договорите за кредит“, посочва в параграф 2 информацията, която трябва да бъде предоставена „по ясен и кратък начин“. Сред тази информация, съответно в букви г), ж), к) и ф), са посочени „общия размер на кредита и условията за усвояването на кредита“, „[ГПР] и общата сума, дължима от потребителя, изчислена при сключването на договора за кредит; посочват се всички допускания, използвани за изчисляването на този процент“ и когато е приложимо „всякакви разходи, които произтичащи от договора за кредит, и условията, при които те могат да се променят“, както и „други условия по договора“.
Член 19 от Директива 2008/48, озаглавен „Изчисляване на [ГПР]“, гласи в параграф 2, че за целите на това изчисляване „се определят общите разходи по кредита за потребителя, с изключение на сумите, дължими от потребителя за неспазване на някое от задълженията му според договора за кредит, и разходите, различни от дължимата цена за покупка на стоки или услуги, независимо дали плащането по съответната сделка се извършва в брой или чрез кредит“.
Латвийското право
Понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ от Директива 2008/48 е възприето в Ministru kabineta noteikumi № 1219 „Noteikumi par patērētāja kreditēšanu“ (Декрет № 1219 на Министерски съвет за „Правила за потребителското кредитиране“) от 28 декември 2010 г. (Latvijas Vēstnesis, 2011 г., № 2), с който се урежда изчисляването на ГПР.
В член 1, параграф 9 от Patērētāju tiesību aizsardzības likums (Закон за защита на правата на потребителите), в приложимата му редакция към спора в главното производство (наричан по-нататък „Законът за ЗПП“), се възпроизвежда определението за „общи разходи по кредита за потребителя“, така както е формулирано в Директива 2008/48.
Член 8 от този закон, озаглавен „Потребителски кредит“, гласи:
„[…]
(2
)   Разходите по договора за потребителски кредит са пропорционални и съответстват на лоялните търговски практики. Общите разходи по кредита за потребителя се изчисляват в съответствие с процедурите, установени в законовите и подзаконовите разпоредби относно потребителския кредит.
(2
)   Изискванията, посочени в параграф 2
от настоящия член, не се считат за изпълнени, ако общите разходи за потребителя представляват дневен процент, надвишаващ 0,55 % от размера на кредита от първия до седмия ден (включително) на използване на кредита, 0,25 % от размера на кредита от осмия до четиринадесетия ден (включително) на използване на кредита и 0,2 % от размера на кредита, считано от петнадесетия ден на използване на кредита. При договорите, при които кредитът се връща след направено искане или срокът на кредита надвишава 30 дни, изискванията, посочени в параграф 2
от настоящия член, не се считат за изпълнени, ако общите разходи по кредита за потребителя представляват дневен процент, надвишаващ 0,25 % от размера на кредита. Ограниченията относно общите разходи по кредита за потребителя не се прилагат за договорите за потребителски кредит, при които, за да бъдат сключени, на кредитора се предава вещ като обезпечение и съгласно които отговорността на потребителя е ограничена единствено до заложената вещ.
[…]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Soho Group е кредитна институция, специализирана в отпускането онлайн на малки по размер краткосрочни кредити. Търговската практика на това предприятие се състои в предоставяне на потребителите на услуги по кредитиране под формата на кредити в размер между 70 EUR и 425 EUR за период, който съгласно акта за преюдициално запитване може да варира от 30 дни до 12 месеца.
При проверка на интернет сайта на дружеството ЦЗПП констатира, че Soho Group предлага договори за кредит, съдържащи клауза, озаглавена „Удължаване на срока на кредита“. Съгласно тази клауза кредитополучателят може да поиска удължаване на срока на кредита, като заплати по текущата сметка на кредитора разходи за удължаване, които зависят от размера и срока на кредита. След като получи плащането, кредиторът изпраща съобщение, потвърждаващо удължаването на срока, посочен в специалните условия на договора за кредит или в погасителния план, или отказва да предостави това удължаване, без да е необходимо отказът да се мотивира.
След приключването на проверката, що се отнася до удължаването на срока на кредита, ЦЗПП заключава, че Soho Group предлага на потребителите договори за кредит, чиито общи разходи на ден не съответстват на член 8, параграф 2
от Закона за ЗПП. Поради това според ЦЗПП разходите по договора за кредит, предлаган на потребителите от Soho Group, не са нито пропорционални, нито съответстващи на лоялните търговски практики по смисъла на член 8, параграф 2
от този закон. В това отношение ЦЗПП приема, че общите разходи по кредита включват разходите за удължаване на срока на кредита, тъй като условията за удължаване на срока на кредита са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит.
С решение от 21 февруари 2017 г. ЦЗПП налага на Soho Group глоба от 25000 EUR.
След като Administratīvā rajona tiesa (Районен административен съд, Латвия) отхвърля подадената от Soho Group жалба за отмяна на това решение, Soho Group подава въззивна жалба до Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд, Латвия), който с решение от 4 декември 2018 г. потвърждава решението на Administratīvā rajona tiesa (Районен административен съд).
В това свое решение Administratīvā apgabaltiesa (Окръжен административен съд) приема, че ако срокът на разглеждания в главното производство договор за кредит се удължи, разходите, свързани с използването на кредита през периода на удължаване, стават известни и представляват разходи по кредит, за които се прилагат ограниченията, предвидени в Закона за ЗПП.
Soho Group подава касационна жалба до запитващата юрисдикция, в която твърди че плащането на разходите за удължаване не е задължително, за да се получи кредитът или той да бъде използван. Освен това удължаването на срока на договора за кредит било само една от трите възможни опции, когато настъпи падежът на кредита. Другите две опции били погасяване на кредита без допълнително плащане или непогасяване на кредита, при което започвало начисляване на лихви за забава. Според Soho Group, тъй като удължаването на срока на кредита не е известно към момента на сключване на този договор, тоест към момента, в който се определят общите разходи по кредита и се изчислява ГПР, няма как разходите за това удължаване да бъдат включени в общите разходи по кредита.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че трябва да се установи дали „общите разходи по кредита за потребителя“ включват разходите за удължаване на срока на кредита, доколкото условията за евентуалното му удължаване са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, от една страна, че практиката на Съда потвърждава широкия обхват на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на Директива 2008/48, и от друга страна, че съгласно тази съдебна практика кредиторът може да събира и комисиони, които не са предвидени в посочената директива.
Запитващата юрисдикция обаче има съмнения дали такива разходи са обхванати от въпросното понятие.
Тази юрисдикция уточнява също, че някои конкретни клаузи от разглеждания в главното производство договор за кредит показват, че кредиторът разглежда удължаването на срока на този договор като приемливо разрешение, с което се цели да не се стигне до неизпълнение на договорните задължения. Това било видно от подробната формулировка на тези клаузи и от големия брой договори за кредит, чийто срок е удължен на практика.
При това положение Augstākā tiesa (Senāts) (Върховен съд, Латвия) решава да спре производството и отправи до Съда следните преюдициални въпроси:
„1.
Самостоятелно понятие от правото на Европейския съюз ли е понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж) от Директива [2008/48]?
2.
Попадат ли разходите за удължаване на срока на кредита в обхвата на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в [тази разпоредба], в хипотеза като разглежданата [в главното производство], щом като условията за удължаване на срока на кредита са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, което следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж) от Директива 2008/48, трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща разходите за удължаване на срока на кредита, когато условията за евентуалното му удължаване, са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит.
В самото начало следва да се подчертае, че съгласно член 1 от Директива 2008/48 с нея се цели само хармонизиране на някои аспекти на правилата относно договорите за потребителски кредит и че тя не съдържа правила за хармонизиране относно отсрочването на кредита. В член 2, параграф 6 от тази директива се отбелязват само случаите на неизпълнение на задължението за плащане, каквато хипотеза не се обсъжда по делото в главното производство. Освен това, както всички страни в главното производство твърдят, въпросът за максимално допустимите разходи по кредита не се урежда с посочената директива, поради което компетентни за определянето им продължават да бъдат държавите членки (вж. в този смисъл решение от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, т.
и
).
Съгласно член 3, буква ж) от Директива 2008/48 понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ обхваща „всички разходи, включително лихва, комисиони, такси и всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора, с изключение на нотариалните разходи“.
От формулировката на тази разпоредба следва, от една страна, че само „нотариалните разходи“ са изрично изключени от посоченото определение. От друга страна, в това определение не се уточнява дали посочените в него разходи се ограничават до разходите, които са необходими за получаването на кредита.
От същата формулировка обаче следва, че понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ обхваща „всякакви други видове разходи, които потребителят следва да заплати във връзка с договора за кредит и които са известни на кредитора“ и че „разходите за допълнителни услуги, свързани с договора за кредит, […] също“ се включват в тези разходи. Според практиката на Съда с това понятие се обозначават всички разходи, които потребителят е длъжен да заплати по договора за кредит и които са известни на кредитора (решения от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
и от 8 декември 2016 г., Verein für Konsumenteninformation,
C‑127/15
,
EU:C:2016:934
, т.
), включително комисионите, които кредитополучателят е длъжен да заплати на кредитора (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2012 г., SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, т.
).
Така, за да осигури по-голяма защита на потребителите, законодателят на Съюза възприема в член 3, буква ж) от Директива 2008/48 широко определение на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ (решение от 26 март 2020 г., Mikrokasa и Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение определението на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ не само не съдържа никакво ограничение относно времетраенето на договора за кредит, а преди всичко в обхвата на посоченото понятие попадат разходите и тяхното разпределяне през времетраенето на този договор (вж. в този смисъл решение от 11 септември 2019 г., Lexitor,
C‑383/18
,
EU:C:2019:702
, т.
и
—
). Това впрочем се потвърждава от съображение 20 от Директива 2008/48, съгласно което понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ означава „във връзка с договора за кредит“.
Следователно понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ се отнася едновременно за разходите, свързани с получаването на кредита, и за разходите, свързани с неговото използване във времето.
Трябва освен това да се направи уточнението, че за да отговарят разходите за евентуално удължаване на договор за кредит, предвидено в последния, на припомнените в точка 30 от настоящото решение условия и съответно те да могат да се вземат предвид при изчисляването на „общите разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48, от една страна, конкретните и точните условия за това евентуално удължаване трябва да бъдат уточнени в същия договор, и от друга страна, тези разходи трябва да са известни на кредитора, така че потребителят да може да определи въпросните разходи въз основа на договорните разпоредби, по-специално според срока на използване на кредита.
Що се отнася да тези условия за удължаване на срока на кредита, трябва да се отбележи, както следва от констатациите на запитващата юрисдикция, че те са част от договорените клаузи и условия в договора за кредит, сключен между кредитора и кредитополучателя. Освен това, макар тази юрисдикция да уточнява, че кредиторът може да откаже удължаването на срока на договора, без да е нужно отказът да се мотивира, безспорно е, че това удължаване може да се извърши само след направено искане в този смисъл от потребителя, приемане от страна на кредитора и заплащане от потребителя на разходите за удължаване по текущата сметка на кредитора.
От това следва, че при договори за кредит като разглежданите в главното производство именно потребителят е длъжен да заплати разходите за удължаване и че тези разходи са известни на кредитора, тоест те са определени или определяеми.
Soho Group, италианското правителство и Европейската комисия обаче твърдят в писмените си становища, че тъй като удължаването на разглеждания в главното производство договор не е сигурно при сключването му, свързаните с това удължаване разходи не могат да попаднат в обхвата на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48.
Най-напред трябва да се отбележи, както следва от съдържащите се в член 3 от Директива 2008/48 определения, че понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ е свързано с понятията „общ размер на кредита“ и „обща сума, дължима от потребителя“ с оглед на изчисляването на ГПР.
Тъй като за тези понятия член 3 от Директива 2008/48 не съдържа никаква препратка към националното право, всяко от тях трябва да се счита за самостоятелно понятие от правото на Съюза, което трябва да се тълкува еднакво на територията му (вж. в този смисъл решение от 14 ноември 2019 г., State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, т.
).
По-нататък, от една страна, що се отнася до понятието „общ размер на кредита“ по смисъла на Директива 2008/48, то е определено в член 3, буква л) като горната граница или общата сума, предоставена по договора за кредит.
От друга страна, съгласно член 3, буква и) от тази директива ГПР съответства на „общите разходи по кредита за потребителя“, изразени като годишен процент от общия размер на кредита и, когато е приложимо, включително разходите, посочени в член 19, параграф 2 от същата директива.
След като понятието „обща сума, дължима от потребителя“ е определено в член 3, буква з) от Директива 2008/48 като „сборът от общия размер на кредита и общите разходи по кредита за потребителя“, то съответно понятията „общ размер на кредита“ и „общи разходи по кредита за потребителя“ взаимно се изключват и поради това „общият размер на кредита“ не може да включва никоя от сумите, влизащи в общите разходи по кредита за потребителя (решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
).
Следователно Директива 2008/48 съдържа цялостна концепция за разпределянето на сумите по договорите за потребителски кредит.
При обстоятелства като разглежданите в главното производство, които не се отнасят за неизпълнението на договорните задължения по смисъла на член 19, параграф 2 от Директива 2008/48, ако разходите за удължаване са част от „общата сума, дължима от потребителя“, те не могат да спадат към „общия размер на кредита“, поради което спадат към „общите разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от тази директива.
Трябва също да се отбележи, че разпоредбите от Директива 2008/48 се отнасят не само за сключването на договор за кредит, но и за реда за неговото изменение.
В това отношение, най-напред, макар в член 10, параграф 2, буква ж) от Директива 2008/48 да се посочва, че ГПР и „общата сума, дължима от потребителя“, посочени в договора за кредит, се изчисляват „при сключването на договора за кредит“, в същата разпоредба същевременно се уточнява, че „[се] посочват […] всички допускания, използвани за изчисляването на този процент“.
При договори за кредит като предлаганите от Soho Group и при които, както следва от предоставените на Съда материали по делото, нерядко се предвижда само един падеж, припокриващ се с изтичането на срока на договора, кредиторът може да отбележи хипотезата на еднократно или многократно удължаване на срока на договора за кредит.
Отбелязването на различните хипотези, използвани за изчисляването на ГПР, освен това позволява да се изпълни посочената в член 5, параграф 1 от Директива 2008/48 цел във връзка с информацията, необходима за сравняване на различните предложения, така че да се даде възможност на потребителя да вземе информирано решение за сключването на договор за кредит, което сравняване трябва да може да се направи при отчитане на ГПР съобразно различните срокове на предоставените му предложения.
В това отношение следва да се припомни, от една страна, че Директива 2008/48 е приета с двойната цел да се осигури високо и равностойно ниво на защита на интересите на всички потребители в Европейския съюз и да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити. Видно от съображение 19 от споменатата директива, тя трябва да гарантира по-специално че преди сключването на договора за кредит, потребителят ще получи адекватна информация, в частност за ГПР навсякъде в Съюза, която му дава възможност да сравни прилаганите проценти (решение от 19 декември 2019 г., Home Credit Slovakia,
C‑290/19
,
EU:C:2019:1130
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, както от формулировката на член 5 от Директива 2008/48, посветен на „Преддоговорна[та] информация“, по-специално параграф 1, буква и), така и от член 10 от тази директива, засягащ „Информация[та], която следва да се съдържа в договорите за кредит“, по-специално параграф 2, буква к), следва, че тези две разпоредби се отнасят за „всякакви други разходи, произтичащи от договора за кредит, и условията, при които те могат да бъдат променени“. Освен това и в член 10, параграф 2, буква ф) се посочва, че в договора за кредит по ясен и кратък начин се отбелязват, когато е приложимо, „други условия по договора“. Тези съображения следователно позволяват да се изпълни целта, припомнена в съображение 43 от посочената директива, а именно последната ясно и изчерпателно да дефинира общите разходи по кредита за потребителя, и да се запази полезното действие на същата директива.
Поради това предвид, първо, формулировката на член 3, буква ж) от Директива 2008/48 и широкото разбиране на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, второ, обстоятелството, че това понятие се отнася както за получаването, така и за използването на кредита, трето, взаимовръзката между понятията „общи разходи по кредита за потребителя“, „общ размер на кредита“ и „обща сума, дължима от потребителя“, и четвърто, целта на тази директива и необходимостта от запазване на полезното ѝ действие, когато срокът на договор за кредит е удължен и възнаграждението по него е променено със заплащането на съответните разходи, така че това да има отражение върху понятието „обща сума, дължима от потребителя“, разходите за удължаване на срока на посочения договор, когато такава възможност за удължаване е договорена между страните и когато тези разходи са известни на кредитора, попадат в обхвата на понятието „общи разходи по кредита за потребителя“ по смисъла на член 3, буква ж) от Директива 2008/48.
Тази констатация не може да се обори с твърдението на кредитора, че удължаването на срока на договора за кредит е разрешение, което е за предпочитане пред евентуалното неизпълнение на договора. В това отношение трябва да се отбележи, както подчертава запитващата юрисдикция, че срокът на много голям брой от сключените договори за кредит се удължава спрямо първоначално уговорения. Кредиторът обаче не трябва да стига до отпускане на кредити безотговорно или до предоставяне на кредити без предварителна оценка на кредитоспособността на потребителя. Всъщност съгласно член 8, параграф 1 от Директива 2008/48, разгледан в светлината на съображения 26 и 28, преди сключването на договор за кредит кредиторът е длъжен да направи оценка на кредитоспособността на потребителя. Съгласно съображение 26 от тази директива посоченото задължение има за цел да накара кредитора да бъде отговорен и да не се допусне той да предостави кредит на некредитоспособни потребители (вж. в този смисъл решение от 5 март 2020 г., OPR-Finance,
C‑679/18
,
EU:C:2020:167
, т.
).
С оглед на гореизложените съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж) от Директива 2008/48, трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща разходите за евентуалното удължаване на срока на кредита, щом като, от една страна, конкретните и точните условия за евентуалното му удължаване, включително срока на последното, са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит, и от друга страна, тези разходи са известни на кредитора.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Понятието „общи разходи по кредита за потребителя“, съдържащо се в член 3, буква ж) от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета, трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща разходите за евентуалното удължаване на срока на кредита, щом като, от една страна, конкретните и точните условия за евентуалното му удължаване, включително срока на последното, са част от клаузите и условията, договорени между кредитора и кредитополучателя в договора за кредит, и от друга страна, тези разходи са известни на кредитора.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: латвийски.