CELEX: 62016TJ0829
Институционална правна уредба
Европейски парламент
Решение, с което се обявява, че определени разходи на политическа партия не отговарят на условията за получаване на безвъзмездни средства за финансовата 2015 година
Право на добра администрация
Правна сигурност
Регламент (ЕО) № 2004/2003
Забрана за непряко финансиране на национална политическа партия

Обстоятелства, предхождащи спора
На 10 юни 2015 г. жалбоподателят, Mouvement pour une Europe des nations et des libertés (Движение за Европа на нациите и свободите), започва кампания във връзка с имиграцията в рамките на Споразумението от Шенген (наричана по-нататък „кампанията“). Френският вариант на афиш за тази кампания съдържа графичен знак на жалбоподателя, както и графично изображение на пламък, придружено от наименованието „Front national“ („Национален фронт“). Във варианта на този афиш на нидерландски също има графичен знак на жалбоподателя, както и на Vlaams Belang.
В годишния си доклад за одита на финансовите отчети на европейските политически партии за 2015 г., приет на 25 април 2016 г., независима одиторска фирма посочва, че не е успяла да събере достатъчно обективни доказателства, за да може да приеме, че разходите за кампанията отговарят на условията, което би могло да доведе до намаляване на размера на безвъзмездните средства, отпускани от Европейския парламент.
По искане на Парламента, на 10 юни 2016 г. жалбоподателят му представя копия от спорните афиши.
С писмо от 22 юли 2016 г. Парламентът уведомява жалбоподателя, че съществува риск да се приеме, че разглежданите разходи не отговарят на условията, тъй като представляват непряко финансиране на две политически партии, а те не са участвали във финансирането на кампанията. Според Парламента такова финансиране би могло да противоречи на член 7, параграф 1 от Регламент (ЕО) № 2004/2003 на Европейския парламент и на Съвета от 4 ноември 2003 година относно статута и финансирането на политическите партии на европейско равнище (
ОВ L 297, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 5, стр. 3). Поради това той приканва жалбоподателя да представи становището си по твърдяната нередност в срок до 22 август 2016 г.
На 27 юли 2016 г. жалбоподателят иска допълнителна информация от Парламента, по-специално за прецеденти във връзка с този вид нередност.
На 10 август 2016 г. Парламентът отговаря на жалбоподателя, като го уведомява и за продължаването до 2 септември 2016 г. на срока за представяне на становището му.
На 2 септември 2016 г. жалбоподателят изпраща своето становище.
На 5 септември 2016 г. генералният секретар изпраща на Бюрото на Парламента меморандум, с който го приканва да приеме окончателно решение относно приключването на сметките на редица политически партии на европейско равнище, включително на жалбоподателя, за финансовата 2015 година. В меморандума се посочва, че заключителните доклади и всички други документи относно приключването на сметките за посочената финансова година са на разположение на членовете на Бюрото на Парламента при поискване.
На 7 септември 2016 г. службите на Парламента предават становището на жалбоподателя на председателя на Парламента, като уточняват, че то не се отразява на позицията на Парламента.
На заседанието си на 12 септември 2016 г. Бюрото на Парламента разглежда представения от жалбоподателя заключителен доклад след приключване на сметките му за финансовата 2015 година. То обявява, че сумата от 63853 EUR, свързана с кампанията, не отговаря на условията, и определя окончателния размер на отпуснатите на жалбоподателя безвъзмездни средства на 400777,83 EUR (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
На 26 септември 2016 г. Парламентът съобщава на жалбоподателя обжалваното решение.
Производството и исканията на страните
На 25 ноември 2016 г. жалбоподателят подава в секретариата на Общия съд жалбата, предмет на настоящото дело.
С отделна писмена молба, внесена в секретариата на Общия съд на 7 февруари 2017 г., Парламентът повдига възражение за недопустимост в съответствие с член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд.
Жалбоподателят представя становища по това възражение на 17 и 27 март 2017 г.
С определение от 2 май 2017 г. се взема решение за разглеждане на възражението за недопустимост едновременно със спора по същество.
По същество жалбоподателят моли Общия съд:
–
да отхвърли възражението за недопустимост на жалбата,
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди Парламента да заплати съдебните разноски.
Парламентът моли Общия съд:
–
да отхвърли жалбата като недопустима,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата като неоснователна,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По предложение на съдията докладчик Общият съд (осми състав) решава до започне устната фаза на производството и в рамките на процесуално-организационните действия по член 89 от Процедурния правилник приканва страните преди заседанието да представят определени документи и да отговорят на някои писмени въпроси, което те правят в определените срокове.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание от 26 юни 2018 г.
От правна страна
По допустимостта
Парламентът повдига възражение за недопустимост поради нарушение на член 263 ДФЕС и на член 76, буква г) от Процедурния правилник.
От една страна, Парламентът упреква жалбоподателя, че е подал жалбата срещу Бюрото на Парламента, което нито е институция, нито орган, служба или агенция на Съюза по смисъла на член 263 ДФЕС. Поради това Общият съд не бил компетентен да разгледа жалбата.
От друга страна, Парламентът твърди, че жалбата не отговаря на изискванията по член 76, буква г) от Процедурния правилник съгласно тълкуването му в съдебната практика, тъй като в нея не са посочени изтъкнатите основания и няма кратко изложение на същите, които да му позволят да подготви защитата си. По-конкретно, той отбелязва, че макар в жалбата да има раздел, озаглавен „Нарушение на принципа на добра администрация“, в който се твърди, че е нарушен член 41 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“), в нея има и раздел, озаглавен „[п]о същество“, който е най-дълъг, и в който не е посочено никакво основание.
Жалбоподателят оспорва твърденията за недопустимост на Парламента.
Що се отнася до първото твърдение за недопустимост на Парламента, следва да се напомни, че Общият съд е компетентен да разглежда искове и жалби на основание член 263 ДФЕС само против актове на институции, органи, служби и агенции на Европейския съюз.
В това отношение следва да се отбележи, първо, че жалбата по настоящото дело е срещу обжалваното решение, прието на 12 септември 2016 г. от орган, компетентен съгласно вътрешните разпоредби на Парламента, а именно неговото Бюро, и е съобщено на жалбоподателя на 26 септември 2016 г. От това следва, че неизбежно искането за отмяна на това решение е насочено срещу Парламента, който е автор на акта (вж. в този смисъл определение от 5 септември 2012 г., Farage/Парламент и Buzek,
T‑564/11
, непубликувано,
EU:T:2012:403
, т.
).
Второ, когато Парламентът съобщава обжалваното решение на жалбоподателя, той изрично му указва, че може да подаде жалба за отмяна на „решението на Бюрото на Парламента“ до Общия съд.
Трето, в съответствие със съдебната практика следва да се отбележи, че в становището си във връзка с възражението за недопустимост жалбоподателят уточнява, че жалбата трябва да се счита за подадена срещу Парламента, без да настоява за конституирането на Бюрото на Европейския парламент като ответник (вж. в този смисъл определение от 16 октомври 2006 г., Aisne и Nature/Комисия,
T‑173/06
, непубликувано,
EU:T:2006:320
, т.
и
).
Четвърто, посочването в жалбата на обжалваното решение, което е било прието на 12 септември 2016 г. и съобщено на 26 септември 2016 г., не оставя място за съмнения, че намерението на жалбоподателя е било да подаде жалба срещу Парламента. Наистина, направеното по-горе в точка 27 уточнение трябва да се счита за разяснение в това отношение, а не за изменение или отстраняване на нередовност на жалбата, свързана с някое от посочените в член 76 от Процедурния правилник изисквания (вж. в този смисъл решение от 9 септември 2004 г., Испания и Финландия/Парламент и Съвет,
C‑184/02 и C‑223/02
,
EU:C:2004:497
, т.
).
Пето, в съдебното заседание жалбоподателят потвърждава, че жалбата е срещу обжалваното решение, прието на 12 септември 2016 г., тоест срещу акт на Парламента.
Тези обстоятелства позволяват да се констатира недвусмислено, че жалбата е подадена срещу Парламента по смисъла на член 263 ДФЕС.
Накрая, следва да се отбележи, че настоящото дело се отличава от цитираните от Парламента дела, приключили с определения от 18 септември 2015 г., Петров и др./Парламент и председател на Парламента (
T‑452/15
, непубликувано,
EU:T:2015:709
) и от 4 февруари 2016 г.,Voigt/Парламент (
T‑618/15
, непубликувано,
EU:T:2016:72
), по които жалбите са подадени срещу председателя на Парламента и срещу Парламента, Действително по последните дела Общият съд само отхвърля жалбите като частично недопустими, тъй като са подадени срещу председателя на Парламента, и продължава разглеждането по същество в частта, в която са подадени и срещу Парламента, но за разлика от настоящия случай, без да разглежда срещу кого действително е била подадена жалбата.
С оглед на изложеното следва първото твърдение за недопустимост, повдигнато от Парламента, да бъде отхвърлено.
Във връзка с второто твърдение за недопустимост на Парламента, следва да се напомни, че съгласно член 76, буква г) от Процедурния правилник жалбата съдържа изтъкнатите основания и доводи, както и кратко изложение на посочените основания.
Съгласно постоянната съдебна практика, независимо от какъвто и да е терминологичен въпрос, изложението на основанията трябва да бъде достатъчно ясно и точно, за да позволи на ответната страна да подготви защитата си, а на Общия съд — да постанови решение по жалбата, при необходимост без да прибягва до друга информация. С оглед на гарантиране на правната сигурност и на доброто правораздаване, за да са допустими искът или жалбата, е необходимо съществените правни и фактически обстоятелства, на които те се основават, да следват поне обобщено, но по логичен и разбираем начин от текста на самата искова молба или жалба (вж. решение от 6 октомври 2015 г., Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Комисия,
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, както самият Парламент признава, жалбата съдържа част, озаглавена „Нарушение на принципа на добра администрация“. Освен това в текста на тази част се прави позоваване по-специално на член 41 от Хартата. Освен това от точки 22—42 от жалбата е видно, че жалбоподателят упреква именно Парламента, затова че преди приемането на обжалваното решение не е предоставил становището му на своя решаващ орган, а именно на Бюрото. Това е първото основание на жалбоподателя.
Частта, озаглавена „По същество“, е разделена на три подчасти. Първата подчаст е озаглавена „Финансирането на национална политическа партия: неясно понятие, носител на правна несигурност“. От точки 44—57 от жалбата, които са от тази подчаст, се установява също, че според жалбоподателя забраната за непряко финансиране на национална политическа партия, произтичаща от член 7 от Регламент № 2004/2003, противоречи на принципа на правната сигурност. Това е второто му основание.
В съдебното заседание Парламентът посочи по-конкретно, че в жалбата няма изрично твърдение за нарушение на принципа на правната сигурност и поради това изведено от нарушение на този принцип основание би трябвало да се отхвърли като недопустимо. В това отношение следва да се отбележи, че нарушението на този принцип е изрично посочено в заглавието на първата подчаст, както е отбелязано в точка 36 по-горе, а така също и в точки 43 и 52 от жалбата. Освен това в точки 32—39 от писмената защита Парламентът отговаря на изложените от жалбоподателя доводи. При това положение следва доводите, изложени в съдебното заседание, да бъдат отхвърлени.
Накрая, втората и третата подчаст от частта от жалбата, озаглавена „По същество“, са озаглавени съответно „Преводът на европейска кампания в държавите членки“ и „Графичен знак с легален формат“. Също така от точки 58—81 от жалбата, свързани с тези подчасти, се установява, че по същество жалбоподателят твърди, че в обжалваното решение Парламентът преценява неправилно разглежданите разходи, като приема, че не отговарят на условията, тъй като представляват непряко финансиране на национална политическа партия по смисъла на член 7 от Регламент № 2004/2003. Това е третото основание на жалбоподателя.
Следователно жалбата отговаря на минималните изисквания, очертани в съдебната практика с оглед на член 76, буква г) от Процедурния правилник. Впрочем налага се констатацията, че Парламентът е могъл да установи основанията и доводите, приведени от жалбоподателя, за да ги оспори в писмените си изявления. Поради това второто твърдение за недопустимост трябва да се отхвърли.
С оглед на изложеното по-горе повдигнатото от Парламента възражение за недопустимост трябва да се отхвърли.
По същество
В подкрепа на искането за отмяна на обжалваното решение по същество жалбоподателят сочи три основания, които са, първо — нарушение на принципа на добра администрация, второ — нарушение на принципа на правната сигурност, и трето — нарушение на член 7 от Регламент № 2004/2003.
По нарушението на принципа на добра администрация
С първото основание жалбоподателят твърди, че е нарушен принципът на добра администрация, и по-специално правото на безпристрастно и справедливо разглеждане на засягащите лицето въпроси, и на правото на изслушване, гарантирани от член 41 от Хартата. Във връзка с това той сочи, че решаващият орган, а именно Бюрото на Парламента, не е разгледал спорния афиш и не е взел предвид неговото становище, които не са му били представени, а се е основал само на меморандум на генералния секретар, опорочен поради пристрастност. Той твърди, че е трябвало да има възможност да се защити пред Бюрото, поне писмено. Освен това жалбоподателят оспорва възможността работата на службите на Парламента да се счита за чисто подготвителна, тъй като именно те анализират относимите документи и отправят предложения до Бюрото, а то, тъй като не е запознато с тези документи и доводите на жалбоподателя, може единствено да утвърди представеното му предложение.
Жалбоподателят добавя, че с това се нарушава и член 16 от Европейския кодекс за добро административно поведение, одобрен с резолюция на Парламента от 6 септември 2001 г. (
ОВ С 72 Е, 2002 г., стр. 331
, наричан по-нататък „Европейският кодекс за добро административно поведение“), който гарантира правото на изслушване и представяне на становище.
Накрая, жалбоподателят счита, че Парламентът е нарушил член 8 от измененото Решение на Бюрото на Европейския парламент от 29 март 2004 година за определяне на процедурите по прилагане на Регламент (ЕО) № 2004/2003, (
ОВ С 63, 2014 г., стр. 1
, наричано по-нататък „решението на Бюрото на Парламента от 29 март 2004 г.“), в съответствие с който, преди да вземе решение, Бюрото предоставя на бенефициера възможност за представяне на бележки във връзка с установените нередности. В репликата си той уточнява, че в писмото на Парламента от 22 юли 2016 г. се прави изрично позоваване на тази разпоредба.
Парламентът оспорва доводите на жалбоподателя.
Съгласно член 41, параграф 1 от Хартата, озаглавен „[п]раво на добра администрация“, всеки има право засягащите го въпроси да бъдат разглеждани от институциите, органите, службите и агенциите на Съюза безпристрастно, справедливо и в разумен срок.
Освен това съгласно член 41, параграф 2, буква а) от Хартата правото на добра администрация включва по-специално правото на всяко лице да бъде изслушвано, преди срещу него да бъде предприета индивидуална мярка, която би имала неблагоприятни последици за него.
Съгласно съдебната практика принципът на добра администрация поражда по-специално задължение за компетентната институция да разглежда внимателно и безпристрастно всички релевантни факти по конкретния случай (вж. в този смисъл решение от 8 юни 2017 г., Schniga/СОСР,
C‑625/15 P
,
EU:C:2017:435
, т.
).
Изискването за безпристрастност обхваща, от една страна, субективната безпристрастност в смисъл, че нито един от членовете на съответната институция, който се занимава със съответното дело, не трябва да показва, че е взел страна или е лично предубеден, и от друга, обективната безпристрастност в смисъл, че институцията трябва да осигурява достатъчно гаранции, за да е изключено всяко основателно съмнение по този въпрос (решение от 11 юли 2013 г., Ziegler/Комисия,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
, т.
). От съдебната практика следва, че субективната безпристрастност се предполага до доказване на противното (вж. по аналогия решения от 1 юли 2008 г., Chronopost и La Poste/UFEX и др.,
C‑341/06 P и C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
, т.
и от 19 февруари 2009 г., Gorostiaga Atxalandabaso/Парламент,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
, т.
).
Също от съдебната практика следва, че зачитането на правото на защита представлява основен принцип на правото на Съюза, който трябва да се прилага, когато административен орган възнамерява да приеме акт, увреждащ за лицето, към което е насочен. По силата на този общ принцип лицата, адресати на решения, чиито интереси са осезаемо засегнати от тези решения, следва да имат възможност да представят по надлежен начин своето становище относно елементите, на които административният орган възнамерява да основе своето решение. За тази цел те трябва да разполагат с достатъчен срок (решение от 18 декември 2008 г., Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
, т.
и
).
Първото основание следва да се разгледа в светлината на изложените принципи.
Във връзка с оплакването, изведено от нарушение на задължението за безпристрастно и справедливо разглеждане на всички релевантни факти по конкретния случай, следва да се напомни, че на 10 юни 2016 г. Парламентът получава копие от афишите за кампанията. Освен това той кани жалбоподателя да представи до 22 август 2016 г. становище по въпроса дали спорните разходи отговарят на условията, като срокът впоследствие е продължен до 2 септември 2016 г. На 5 септември 2016 г. генералният секретар на Парламента изпраща меморандум на Бюрото на Парламента, като го приканва да обяви, че спорните разходи не отговарят на условията, и добавя, че заключителният доклад и всички други документи относно приключването на сметките за финансовата 2015 година са на разположение при поискване. Освен това становището на жалбоподателя от 2 септември 2016 г. е взето под внимание, видно от електронното съобщение на службите на Парламента, изпратено на председателя на 7 септември 2016 г., което самият жалбоподател признава в съдебното заседание, макар да твърди, че становището не е било разгледано от компетентния отдел.
Следва да се уточни, че със същото електронно съобщение от 7 септември 2016 г. службите на Парламента предават становището на жалбоподателя на председателя на Парламента, който е член на Бюрото съгласно член 24 от действащия към момента Правилник за дейността на Парламента, като добавят, че то не се отразява на предложението евентуално да се обяви, че спорните разходи не отговарят на условията. В този контекст на 12 септември 2016 г. Бюрото на Парламента приема обжалваното решение.
С оглед на изложеното следва да се направи изводът, че Парламентът е събрал необходимите доказателства, за да вземе своето решение справедливо и безпристрастно.
Освен това не би могло компетентният да вземе обжалваното решение орган, а именно Бюрото на Парламента, да бъде упрекнат, че се е основал на подготвителната работа на службите на институцията. Във връзка с това в съдебното заседание жалбоподателят признава, че всъщност Парламентът може да реши да се основе на подготвителната работа на своите служби. Не би могло Парламентът да бъде упрекнат и за това, че е действал по предложение на своя генерален секретар, както впрочем е било предвидено в член 224 от действащия към момента Правилник за дейността на Парламента. В допълнение следва да се отбележи, че меморандумът на генералния секретар от 5 септември 2016 г. информира членовете на Бюрото, че всички релевантни документи, следователно и становището на жалбоподателя, са на разположение при поискване.
Следва да се отхвърли и изложеният в съдебното заседание довод на жалбоподателя, че електронното съобщение от 7 септември 2016 г. доказвало, че обжалваното решение фактически е прието от службите на Парламента, а не от компетентния орган, тоест от Бюрото на Парламента. Действително това електронно съобщение, изпратено от споменатите служби на председателя на Парламента, потвърждава изрично, че службите са разгледали становището на жалбоподателя, че то не се отразява на предложението, изпратено на Бюрото от генералния секретар на Парламента, и същото действително е било предадено на председателя, който е член на Бюрото.
Следва да се добави, че жалбоподателят не привежда никакъв довод, който да поставя под съмнение обективната или субективна безпристрастност на Парламента по смисъла на цитираната в точка 49 по-горе съдебна практика.
Поради това следва да се отхвърли оплакването, изведено от нарушение на член 41, параграф 1 от Хартата.
Относно оплакването за нарушение на правото на изслушване се налага изводът, че жалбоподателят е имал възможност да представи становище относно евентуалната несъвместимост на спорните разходи със съответните условия, видно от точка 52 по-горе. Освен това, видно от точка 55 по-горе, противно на твърденията на жалбоподателя, няма никаква пречка Бюрото на Парламента да се основе на подготвителната работа на службите на тази институция или пък да предприеме действия по предложение на нейния генерален секретар. Накрая, следва отново да се напомни, че въпросните служби са изпратили становището на жалбоподателя на председателя на Парламента и то е било на разположение на членовете на Бюрото при поискване.
Поради това следва да се отхвърли оплакването, изведено от нарушение на член 41, параграф 2, буква а) от Хартата.
Относно нарушението на член 16 от Европейския кодекс за добро административно поведение следва да се отбележи, че тази разпоредба гарантира правото на изслушване и представяне на становище. При това положение, независимо от задължителната правна сила на този текст по отношение на Парламента, който го приема с резолюция от 6 септември 2001 г., оплакването следва да се отхвърли поради изложените в точка 59 по-горе мотиви.
Накрая, във връзка с нарушението на решението на Бюрото на Парламента от 29 март 2004 г., независимо от това дали е приложим член 7 или член 8, достатъчно е да се констатира, че по същество жалбоподателят твърди, че е нарушено правото на изслушване, предвидено в тези разпоредби. Поради това оплакването следва да се отхвърли отново с оглед на изложените в точка 59 по-горе мотиви.
Предвид изложеното по-горе първото основание следва да се отхвърли по същество.
По нарушението на принципа на правната сигурност
С второто основание жалбоподателят твърди по същество, че забраната за непряко финансиране на национални политически партии, въведена с член 7 от Регламент № 2004/2003, противоречи на принципа на правната сигурност. По-специално според него всяка кампания, провеждана със средствата на политическа партия на европейско равнище, може непряко да подкрепя дейността на национална политическата партия. Поради това той оспорва обжалваното решение, тъй като то се основава на това неясно понятие, за да обяви, че спорните разходи не отговарят на условията.
Парламентът оспорва доводите на жалбоподателя.
Най-напред, макар жалбоподателят изрично да не повдига възражение за незаконосъобразност на основание член 277 ДФЕС, следва да се отбележи, че по същество той твърди, че член 7 от Регламент № 2004/2003, който е послужил като основание за приемане на обжалваното решение, противоречи на общия принцип на правната сигурност. В това отношение следва да се уточни, че в правото на Съюза няма изискване за изрично позоваване на възражението за незаконосъобразност (вж. в този смисъл решения от 15 септември 2016 г., Yanukovych/Съвет,
T‑346/14
,
EU:T:2016:497
, т.
и от 15 септември 2016 г., Yanukovych/Съвет,
T‑348/14
,
EU:T:2016:508
, т.
). Всъщност съдебната практика позволява да се приеме, че е направено мълчаливо възражение за незаконосъобразност, ако относително ясно от исковата молба или жалбата следва, че ищецът или жалбоподателят фактически повдига такова оплакване (решение от 6 юни 1996 г., Baiwir/Комисия,
T‑262/94
,
EU:T:1996:75
, т.
). В случая от анализа на точка 44 и сл. от жалбата следва, че жалбоподателят прави мълчаливо възражение за незаконосъобразност. Освен това от точка 33 от писмената защита се установява, че Парламентът е бил в състояние да разбере напълно значението на повдигнатото от жалбоподателя твърдение за нарушение. При това положение второто основание следва да се разгледа по същество.
Съгласно член 7 от Регламент № 2004/2003 финансирането на политическите партии на европейско равнище от общия бюджет на Съюза и от каквито и да е други източници не може да се използва за пряко или непряко финансиране на други политически партии, и по-специално на националните политически партии или кандидати.
Според съдебната практика принципът на правната сигурност, който е част от общите принципи на правото на Съюза, изисква правните норми да са ясни, точни, ефектът им да е предвидим, за да могат заинтересованите лица да се ориентират в правни положения и правоотношения, свързани с правния ред на Съюза (вж. в този смисъл решения от 15 февруари 1996 г., Duff и др.,
C‑63/93
,
EU:C:1996:51
, т.
, от 7 юни 2007 г., Britannia Alloys & Chemicals/Комисия,
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
, т.
и от 18 ноември 2008 г., Förster,
C‑158/07
,
EU:C:2008:630
, т.
).
В това отношение следва да се отбележи, че обхватът на понятието за предвидимост зависи в голяма степен от съдържанието на текста, за който става въпрос, от областта, която същият обхваща, и от броя и качеството на неговите адресати. Предвидимостта на закона не е пречка засегнатото лице да прибегне до подходящ правен съвет, за да може да оцени в разумна степен при наличните обстоятелства последиците, които могат да възникнат от определен акт (решение от 21 септември 2017 г., Eurofast/Комисия,
T‑87/16
, непубликувано,
EU:T:2017:641
, т.
).
Освен това, както сочи Парламентът, принципът на правната сигурност не е пречка правото на Съюза да предоставя право на преценка на компетентната администрация или да си служи с неопределени правни понятия, които трябва да се тълкуват и да се приложат в конкретния случай от администрацията, без да се засяга контролът от страна на съда на Съюза (вж. в този смисъл и по аналогия решения от 22 май 2008 г., Evonik Degussa/Комисия,
C‑266/06 P
, непубликувано,
EU:C:2008:295
, т.
и от 8 юли 2008 г., AC-Treuhand/Комисия,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
, т.
).
Освен това изискванията на принципа на правната сигурност не могат да се разбират в смисъл, че налагат норма, използваща неопределено правно понятие, да посочва различните конкретни хипотези, при които тя може да бъде приложена, доколкото е невъзможно всички такива хипотези да бъдат предварително определени от законодателя (вж. в този смисъл решение от 20 юли 2017 г., Marco Tronchetti Provera и др.,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
, т.
).
В случая се налага констатацията, че забраната за пряко или непряко финансиране на национални политически партии, съдържаща се в член 7 от Регламент № 2004/2003, е ясна. Освен това всъщност забраната за непряко финансиране е необходима последица от забраната за пряко финансиране, тъй като в противен случай последната би могла лесно да бъде заобиколена. Що се отнася до съдържанието на забраната за непряко финансиране, налага се констатацията, че това е неопределено правно понятие и разглежданата разпоредба не съдържа изчерпателно определение за него или списък с действия, които могат да попаднат в приложното поле на забраната. Същевременно следва да се приеме, че грижливият оператор трябва да е в състояние да предвиди, както поддържа Парламентът, че е налице непряко финансиране, когато национална политическа партия получава финансово преимущество, като избягва разходи, които би трябвало да направи, дори да няма извършено пряко прехвърляне на средства. С други думи, не би могло да се приеме, че действаща с дължимата грижа политическа партия на европейско равнище няма да е в състояние да предвиди, че предоставянето на някакво преимущество на национална политическа партия, без тя да е направила разходите във връзка с него, представлява непряко финансиране на нейните дейности.
Предвид изложеното по-горе второто основание следва да се отхвърли по същество.
По нарушението на член 7 от Регламент № 2004/2003
С третото основание жалбоподателят твърди, че в обжалваното решение неправилно се приема, че разходите за спорния афиш представляват непряко финансиране на национални политически партии по смисъла на член 7 от Регламент № 2004/2003, най-вече поради две съображения.
От една страна, според жалбоподателя спорният афиш илюстрира кампания с европейско значение, започнала в седалището на Парламента в Страсбург (Франция) на 10 юни 2015 г., за да запознае гражданите на Съюза с отрицателните последици от Споразумението от Шенген за миграционните потоци. Той твърди, че в рамките на кампанията, която е насочена към всички държави — членки на Съюза, е решил да пусне онлайн поредица афиши със знамето на Съюза на своя интернет сайт и в социалните мрежи, а във Франция и в Белгия, където има особено мащабни миграционни потоци, са провеждани кампании със специални афиши. Той подчертава, че Националният фронт не се присъединява към тази кампания във Франция и не провежда пресконференция по темата. Освен това към съответния момент до регионалните избори във Франция все още имало много време и предмет на обсъждане във връзка с тях щели да бъдат въпроси без пряка връзка с миграционните потоци.
Според жалбоподателя, ако се приеме становището на Парламента, той щял да бъде задължен да провежда кампании с афиши само по теми без връзка с политическия дневен ред на Националния фронт, а това било невъзможно, тъй като националните политически партии обхващат всички теми, които могат да представляват интерес за гражданите. Той добавя, че темата за миграционните потоци и договора от Шенген е европейска.
От друга страна, жалбоподателят сочи, че твърдените разглеждани графични знаци на националните политически партии, тоест на Националния фронт и на Vlaams Belang, били пет пъти по-малки по размер от графичния знак на жалбоподателя. Поради това положението се различавало от прецедента, посочен от Парламента в писмата му от 22 юли и 10 август 2016 г., при който съответните графични знаци са били сходни по размер. Освен това той отбелязва, че съгласно точка 6, параграф 7 от Ръководството относно оперативните безвъзмездни средства, предоставени от Парламента на политическите партии и фондации на европейско равнище във връзка с финансирането на кампаниите за изборите за Парламент, в публикациите наименованията и графичните знаци на европейската политическа партия не трябва да са по-малко видими отколкото тези на националните партии или кандидати, за да не се счита помощта за непряка финансова помощ.
Жалбоподателят твърди, че наличието на твърдения графичен знак на Националния фронт в афишите не е имало за цел непряко да облагодетелства тази национална политическа партия, а да направи кампанията разбираема за френските граждани. Такова било положението и във връзка с твърдения графичен знак на Vlaams Belang на афишите, предназначени за Белгия.
В писмените си изложения жалбоподателят твърди също, че графичният знак върху предназначените за Франция афиши не бил на Националния фронт, тъй като графичният знак на тази партия е трицветен пламък (в синьо, бяло и червено), докато спорният графичен знак бил само в два цвята. Поради това графичният знак бил на делегацията на Националния фронт в Парламента, а не на самия Национален фронт. Освен това той добавя, че Парламентът не представя доказателства, че френската общественост би възприела афиша като произхождащ от Националния фронт. Всъщност в афиша изрично се посочвало, че само жалбоподателят „носи отговорност за съдържанието“.
В съдебното заседание обаче жалбоподателят признава, че заради спорния графичен знак има вероятност обществеността да свърже афиша с Националния фронт, тъй като вероятно няма да бъде в състояние да забележи разликата. Същевременно той поддържа, че в действителност е необходимо обществеността да може да свърже този графичен знак с национална политическа партия, в случая с Националния фронт, за да може да установи произхода на посланието, тъй като политическите партии на европейско равнище са непознати.
Парламентът оспорва доводите на жалбоподателя.
Следва да се напомни, че съгласно член 7 от Регламент № 2004/2003 финансирането на политическите партии на европейско равнище от общия бюджет на Съюза и от каквито и да е други източници не може да се използва за пряко или непряко финансиране на други политически партии, и по-специално на националните политически партии или кандидати. Освен това, както бе посочено в точка 72 по-горе, може да се приеме, че е налице непряко финансиране, когато национална политическа партия получава финансово преимущество, като избягва разходи, които би трябвало да направи, дори да няма извършено пряко прехвърляне на средства.
Поради това при разглеждането на третото основание следва да се определи дали неправилно в обжалваното решение се приема, че двете национални политически партии, а именно Националният фронт и Vlaams Belang, са получили непряко финансово преимущество в резултат от провеждането на кампанията. За разглеждането на този въпрос е уместно да се вземат под внимание съвкупност от косвени доказателства във връзка със съдържанието на посочената кампания, с възприятията на обществеността, както и географски и времеви косвени доказателства.
Първо, що се отнася до съдържанието на кампанията, следва да се отбележи, че според Парламента проблематична не е темата на тази кампания, а именно твърдените последици от Споразумението от Шенген по отношение на миграционните потоци. Всъщност от писмото на Парламента от 22 юли 2016 г., от меморандума на генералния секретар на Парламента до Бюрото на тази институция от 5 септември 2016 г. и от писмото на Парламента от 26 септември 2016 г., с което се съобщава обжалваното решение, е видно, че решаващият елемент, на който то се основава, е съображението, че обществеността може да остане с впечатлението, че поне отчасти тази кампания води произхода си от Националния фронт и Vlaams Belang. При това положение, за разлика от твърденията на жалбоподателя, застъпваното от Парламента тълкуване не означава, че жалбоподателят ще бъде задължен да провежда кампания по теми без никаква връзка с дневния ред на която и да било национална политическа партия, за да спази член 7 от Регламент № 2004/2003.
Второ, както бе посочено в точка 84 по-горе, централен елемент в обжалваното решение е възприемането от страна на обществеността, че поне отчасти кампанията се провежда от Националния фронт и Vlaams Belang при условията на липсващо достатъчно съвместно финансиране. В това отношение следва да се отбележи, че провеждането на кампания, за която сред обществеността остава впечатлението, че най-малко е била организирана съвместно с национална политическа партия, въпреки че последната не участва надлежно в нейното финансиране, може да осигури непряко финансово преимущество на националната политическа партия. Действително в тази хипотеза националната политическа партия се ползва с повишена видимост сред обществеността и от разпространението на послание, към което се присъединява, макар да не е направила никакви разходи за провеждането на тази кампания.
В случая, макар в писменото си становище жалбоподателят да се опитва да аргументира, че поместеният на предназначените за Франция афиши графичен знак всъщност не е на Националния фронт, и че Парламентът не е доказал, че френската общественост ще възприеме афиша като произхождащ от Националния фронт, следва да се отбележи, че в съдебното заседание жалбоподателят се отказа от тези доводи, като призна, че заради графичния знак обществеността вероятно ще свърже афиша с Националния фронт.
Освен това се налага констатацията, че в писмените си изложения жалбоподателят не представя никакъв довод, с който да постави под въпрос констатацията, че поместеният в афиша на нидерландски език графичен знак е на Vlaams Belang. В отговор на въпросите на Общия съд по време на съдебното заседание той впрочем признава, че това е графичният знак на Vlaams Belang.
Следователно не е грешен изводът в обжалваното решение, че в случая обществеността ще остане с впечатление, че поне отчасти кампанията води произхода си от Националния фронт и от Vlaams Belang.
Освен това следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, изложен в точка 68 от жалбата, на който се наблегна в съдебното заседание, че поставянето на графичните знаци съответно на Националния фронт и на Vlaams Belang е необходимо, за да могат гражданите да идентифицират автора на кампанията. Макар да е възможно политическа партия на европейско равнище да организира кампания съвместно с национална политическа партия, това не променя факта, че в такъв случай националната политическа партия следва да има достатъчен принос във финансирането на кампанията, за да се избегне нарушаването на забраната за непряко финансиране, предвидена в член 7 от Регламент № 2004/2003. Във връзка с това следва да се отбележи, че жалбоподателят не поддържа, че по какъвто и да било начин националните политически партии, за които става въпрос, а именно Националният фронт и Vlaams Belang, са съфинансирали кампанията.
Следва също да се отхвърли доводът на жалбоподателя относно размера на графичните знаци. Наистина фактът, че на афишите графичният знак на жалбоподателя е по-голям от този на Националния фронт и на Vlaams Belang, който не може да бъде отречен, не е достатъчен, за да се изключи свързването на кампанията, поне отчасти, с разглежданите национални политически партии. Противно на твърденията на жалбоподателя, не само когато размерът на разглежданите графични знаци на политическа партия на европейско равнище и на съответната национална политическа партия е сходен, следва да се приеме, че е налице непряко преимущество, предоставено на националната политическа партия. Когато графичният знак на националната политическа партия е по-малък отколкото този на политическата партия на европейско равнище, както в случая, не е неразумно Парламентът да приеме, че обществеността ще остане с впечатление, че въпросната кампания поне отчасти произхожда от националната политическа партия, тъй като графичният знак на националната политическа партия остава разпознаваем.
Следва също да се отхвърли доводът на жалбоподателя, основан на точка 6, параграф 7 от Ръководството относно оперативните безвъзмездни средства, предоставени от Парламента на политическите партии и фондации на европейско равнище. Действително, както основателно сочи Парламентът, тази разпоредба се отнася за кампаниите във връзка с изборите за Европейски парламент, в които националните политически партии няма как да не участват, тъй като именно те, а не политическите партии на европейско равнище, участват в изборите за Парламент. Кампанията обаче не е за избори за Парламент. Поради това този довод не би могъл да се приеме.
Накрая, относно уточнението в долната част на афиша, че само жалбоподателят „носи отговорност за съдържанието“, следва да се отбележи, че това уточнение не се вижда ясно поради дребния шрифт. Освен това то е нечетливо, поне във варианта на афиша, разпространяван по интернет в социалните мрежи.
С оглед на изложеното по-горе следва да се отбележи, че уликата, свързана с възприятието сред обществеността поради присъствието на графичните знаци на националните политически партии, потвърждава, че те са могли да получат непряко преимущество в резултат от кампанията, финансирана изцяло от жалбоподателя.
Трето, що се отнася до географския елемент, Парламентът основателно счита за релевантно косвено доказателство факта, че кампанията е насочена конкретно към две страни в Съюза, а именно Франция и Белгия, което следва по-специално от използването на френското знаме и на знамето на фламандския регион, както и на графичните знаци на Националния фронт и на Vlaams Belang. Следва да се добави, че макар жалбоподателят да твърди, че тази кампания е била проведена в целия Съюз, той не представя никакви доказателства в тази насока. Освен това само поместването на вариант на афиша със знамето на Съюза на интернет сайта на жалбоподателя и на страниците му в социалните мрежи, дори да се допусне, че то е доказано, е несравнимо с мащабността на кампанията с афиши във Франция и Белгия.
Относно довода на жалбоподателя във връзка с началото на кампанията в седалището на Парламента в Страсбург е достатъчно да се отбележи, че само този факт не е достатъчен, за да се докаже липсата на непряко финансиране на националните политически партии с оглед не само на останалите косвени доказателства, а и на съображенията във връзка с географския елемент, изложени в точка 94 по-горе.
Четвърто, що се отнася до времевия елемент, следва да се отхвърли доводът на жалбоподателя, че до регионалните избори във Франция все още оставало много време. На първо място, независимо от въпроса относно възможността Националният фронт, неговите членове или симпатизанти действително да използват френския вариант на афиша по време на тези избори, противно на посоченото от жалбоподателя, периодът от пет месеца между началото на кампанията и тези избори не изглежда достатъчен, за да бъде невероятно използването на тази кампания за целите на споменатите избори. На второ място, при всяко положение следва да се отбележи, че времевият елемент е едно от косвените доказателства, които могат да се вземат предвид, видно от точка 83 по-горе. Същевременно това не е необходимо условие, нито дори най-определящо косвено доказателство. В случая, с оглед на писмото на Парламента от 22 юли 2016 г., меморандума на генералния секретар на Парламента до Бюрото на тази институция от 5 септември 2016 г. и писмото на Парламента от 26 септември 2016 г., с което се съобщава обжалваното решение, следва да се констатира, че евентуалната близост във времето до въпросните избори не е сред елементите, на които Парламентът основава извода си, че е налице непряко финансиране на национални политически партии. Това не би могло да е повод за критика, тъй като преимуществата по отношение на имиджа и видимостта на национална политическа партия не се свеждат непременно до конкретен изборен период.
С оглед на всички изложени съображения третото основание следва да се отхвърли по същество.
Поради това жалбата следва да бъде отхвърлена в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, следва той да бъде осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на Парламента в съответствие с искането на същия.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (осми състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Mouvement pour une Europe des nations et des libertés понася направените от него съдебни разноски и тези на Европейския парламент.

Collins
Barents
Passer
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 27 ноември 2018 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.