CELEX: 62019CJ0377
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Piena un piena produktu nozare
Kvotas
Papildmaksājums
Regula (EK) Nr. 1788/2003
Piegādes, kuras pārsniedz ražotājam pieejamo references daudzumu
Papildmaksājuma iemaksas iekasēšana, ko veic pircējs
Pārmērīgi iekasētā maksājuma atmaksāšana
Regula (EK) Nr. 595/2004
16. pants
Kritēriji pārmērīgi iekasētā maksājuma atpakaļsadalei

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Komisijas Regulas (EK) Nr. 595/2004 (2004. gada 30. marts), ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērojama Padomes Regula (EK) Nr. 1788/2003, ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē (
OV 2004, L 94, 22. lpp.
), 16. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Benedetti Pietro e Angelo Ss
,
Capparotto Giampaolo e Lorenzino Ss
,
Gonzo Dino Ss
,
Mantovani Giuseppe e Giorgio Ss
,
Azienda agricola Padovani Luigi
,
Azienda agricola La Pila di Mastrotto Piergiorgio e C. Ss
,
Azienda agricola Mastrotto Giuseppe
un
Soc. agr. semplice F.lli Isolan
, kas ir Itālijas piena ražotāji, un
Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura
(
AGEA
) (Atbalsta piešķiršanas aģentūra lauksaimniecības nozarē, Itālija) par tā papildmaksājuma aprēķinu, kas šiem ražotājiem jāmaksā piena un piena produktu realizācijas periodā no 2005. gada 1. aprīļa līdz 2006. gada 31. martam (turpmāk tekstā – “references periods”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
1984. gadā – ņemot vērā nozarē joprojām pastāvošo nelīdzsvarotību piedāvājuma un pieprasījuma ziņā – šajā nozarē ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 856/84 (1984. gada 31. marts), ar kuru groza Regulu (EEK) Nr. 804/68 par piena un piena produktu tirgus kopīgo organizāciju (
OV 1984, L 90, 10. lpp.
), tika ieviesta papildmaksājuma sistēma, kuras pamatā bija princips, ka maksājums ir iekasējams par piena un/vai piena ekvivalenta daudzumiem, kas pārsniedz nosakāmo references daudzumu. Tajā pašā dienā tika pieņemta Padomes Regula (EEK) Nr. 857/84, ar ko paredz vispārīgus noteikumus Regulas (EEK) Nr. 804/68 5.c pantā minētā maksājuma piemērošanai piena un piena produktu nozarē (
OV 1984, L 90, 13. lpp.
).
Papildmaksājuma sistēma tika vairākkārt pagarināta, tostarp ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3950/92 (1992. gada 28. decembris), ar ko nosaka papildmaksājumu piena un piena produktu nozarē (
OV 1992, L 405, 1. lpp.
), un tās piemērošanas noteikumi tika secīgi paredzēti Komisijas Regulā (EEK) Nr. 536/93 (1993. gada 9. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus papildmaksājuma piemērošanai piena un piena produktu nozarē (
OV 1993, L 57, 12. lpp.
), kā arī Komisijas Regulā (EK) Nr. 1392/2001 (2001. gada 9. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus piemērošanas noteikumus Padomes Regulai (EEK) Nr. 3950/92 (
OV 2001, L 187, 19. lpp.
).
It īpaši vienkāršošanas un skaidrības labad Regula Nr. 3950/92 tika atcelta un aizstāta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1788/2003 (2003. gada 29. septembris), ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē (
OV 2003, L 270, 123. lpp.
), kura savukārt kopš 2008. gada 1. aprīļa ir atcelta un aizstāta ar Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 (2007. gada 22. oktobris), ar ko izveido lauksaimniecības tirgu kopīgu organizāciju un paredz īpašus noteikumus dažiem lauksaimniecības produktiem (“Vienotā TKO regula”) (
OV 2007, L 299, 1. lpp.
).
Uz pamatlietu
ratione temporis
attiecas Regula Nr. 1788/2003, kā arī Regula Nr. 595/2004, ar kuru tika atcelta Regula Nr. 1392/2001.
Regula Nr. 1392/2001
Regulas Nr. 1392/2001 9. pants bija formulēts šādi:
“1.   Vajadzības gadījumā dalībvalstis nosaka ražotāju prioritārās kategorijas, kā minēts [Regulas Nr. 3950/92] 2. panta 4. punktā, pamatojoties uz vienu vai vairākiem objektīviem kritērijiem, prioritātes secībā:
a)
dalībvalsts kompetentās iestādes oficiāls apliecinājums par to, ka viss maksājums vai daļa no tā ir nepareizi iekasēts;
b)
saimniecības ģeogrāfiskā atrašanās vieta, vispirms – kalnu apgabali [..];
c)
maksimālais ganāmpulka blīvums saimniecībā nolūkā ekstensīvi paplašināt lopkopības produkcijas ražošanu;
d)
apjoms, par kuru individuālais salīdzināmais daudzums ir pārsniegts;
e)
ražotāja salīdzināmais daudzums.
2.   Ja finanšu resursi, kas pieejami attiecīgajam laika posmam, nav izlietoti saskaņā ar 1. punktā minētajiem kritērijiem, pēc apspriešanās ar [Eiropas] Komisiju dalībvalsts pieņem citus objektīvus kritērijus.”
Regula Nr. 1788/2003
Regulas Nr. 1788/2003 5., 12. un 22. apsvērumā ir teikts:
“(5)
Maksājums jānosaka preventīvā līmenī un dalībvalstij [tas] jāmaksā, tiklīdz ir pārsniegts valsts references daudzums. Tādā gadījumā maksājums dalībvalstij jāsadala starp ražotājiem, kas veicinājuši limita pārsniegšanu. Pēdējiem jābūt atbildīgiem attiecībā pret dalībvalsti par savas iemaksas veikšanu attiecīgā maksājuma veikšanai sakarā ar to, ka viņi pārsnieguši pieejamo daudzumu.
[..]
(12)
Lai nodrošinātu sistēmas efektīvu darbību, iemaksu attiecīgā maksājuma samaksai no ražotājiem iekasē [..] pircēji, kuri ir visizdevīgākajā situācijā nepieciešamo darījumu veikšanai un kuri tādēļ jānodrošina ar nepieciešamiem līdzekļiem minētās iemaksas iekasēšanai. Savukārt jebkura iekasētā summa, kas pārsniedz dalībvalstij paredzēto maksājumu, jāizmanto valsts pārstrukturēšanas programmu finansēšanai un/vai jāatlīdzina atsevišķām ražotāju kategorijām vai tiem, kuri atrodas ārkārtas situācijā. Tomēr, ja ir konstatēts, ka dalībvalstij maksājums nav jāmaksā, jebkurš iekasētais avanss jāatlīdzina.
[..]
(22)
Galvenais šajā regulā paredzētā maksājuma mērķis ir noregulēt un stabilizēt piena produktu tirgu. Tādēļ no minētā maksājuma radušies ieņēmumi jāizmanto piena nozares izdevumu finansēšanai.”
Šīs regulas 1. panta “Darbības joma” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   No 2004. gada 1. aprīļa [vienpadsmit] secīgiem divpadsmit mēnešu periodiem [..] ar šo tiek ieviests maksājums [..] govs piena un citu piena produktu daudzumiem, kas realizēti attiecīgā divpadsmit mēnešu periodā, pārsniedzot I pielikumā noteiktos valsts references daudzumus.
2.   Saskaņā ar 6. pantu minēto daudzumu sadala starp ražotājiem, nosakot atšķirības starp piegādēm un tiešo tirdzniecību, kā noteikts 5. pantā. Ievērojot 3. nodaļas noteikumus un nosakot atšķirību starp piegādēm un tiešo tirdzniecību, jebkura valsts references daudzuma pārsniegšanas gadījumu un no tā izrietošo maksājumu nosaka valsts ietvaros katrā dalībvalstī.”
Atbilstoši minētās regulas 4. pantam “Ražotāju iemaksas veicamajam maksājumam”:
“Saskaņā ar 10. un 12. panta noteikumiem maksājumu pilnībā sadala starp ražotājiem, kas bijuši saistīti ar katru no 1. panta 2. punktā minētā valsts references daudzuma pārsniegšanas gadījumiem.
Neierobežojot 10. panta 3. punktu un 12. panta 1. punktu, ražotāji ir atbildīgi attiecībā pret dalībvalsti par saskaņā ar 3. nodaļas noteikumiem viņiem aprēķinātās iemaksas veikšanu attiecīgā maksājuma samaksai, ņemot vērā faktu, ka ir ticis pārsniegts pieejamais references daudzums.”
Šīs pašas regulas 5. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā regulā:
[..]
i)
“valsts references daudzums” ir references daudzums, kas I pielikumā noteikts katrai dalībvalstij;
j)
“individuālais references daudzums” ir ražotāja references daudzums jebkura divpadsmit mēnešu perioda 1. aprīlī;
k)
“pieejamais references daudzums” ir references daudzums, kurš pieejams ražotājiem divpadsmit mēnešu perioda 31. martā un par kuru aprēķina maksājumu, ņemot vērā visu attiecīgajā divpadsmit mēnešu periodā veikto nodošanu, pārdošanu, pārveidošanu un pagaidu pārdali, kā noteikts šajā regulā.”
Šīs regulas 3. nodaļā, kas attiecas uz maksājuma aprēķināšanu, ir ietverts minētās regulas 8.–12. pants. Šīs pašas regulas 10. panta “Piegādes maksājums” 3. punktā ir paredzēts:
“Katra ražotāja iemaksu maksājuma samaksai nosaka ar dalībvalsts lēmumu pēc tam, kad piegādēm piešķirtā valsts references daudzuma neizmantotā daļa ir pārdalīta vai nav pārdalīta, proporcionāli katra ražotāja individuālajiem references daudzumiem vai saskaņā ar dalībvalstu noteiktiem objektīviem kritērijiem:
a)
vai nu valsts līmenī, pamatojoties uz daudzumu, par kādu pārsniegts katra ražotāja references daudzums;
b)
vai vispirms pircēja līmenī un pēc tam attiecīgā gadījumā valsts līmenī.”
Regulas Nr. 1788/2003 11. pants “Pircēju nozīme” ir formulēts šādi:
“1.   Pircēji ir atbildīgi par attiecīgo iemaksu iekasēšanu no ražotājiem atbilstīgi maksājumiem un tie pirms 23. panta 2. punktā noteiktā datuma un ievērojot saskaņā ar 23. panta 2. punktu noteikto kārtību samaksā dalībvalsts kompetentajai iestādei attiecīgo iemaksu summu, kas atskaitīta no piena cenas, kura samaksāta par limita pārsniegšanu atbildīgajiem ražotājiem vai, ja tas nav iespējams, savākta ar jebkuriem citiem atbilstošiem līdzekļiem.
[..]
3.   Ja atskaites periodā ražotāja piegādātie daudzumi pārsniedz minētā ražotāja pieejamo references daudzumu, attiecīgā dalībvalsts var nolemt, ka pircējs kā attiecīgā ražotāja iemaksas avansu atbilstīgi maksājumam ietur daļu no tā piena cenas, ko ražotājs piegādājis, pārsniedzot references daudzumu, saskaņā ar dalībvalsts paredzētiem sīki izstrādātiem noteikumiem. [..]”
Šīs regulas 13. pantā “Pārmaksātās vai nesamaksātās summas”, kas ir iekļauts 4. nodaļā par maksājuma administrēšanu, ir paredzēts:
“1.   Ja piegādes vai tiešās tirdzniecības gadījumā izrādās, ka ir jāmaksā maksājums un ka no ražotājiem iekasētā iemaksa ir lielāka nekā veicamais maksājums, dalībvalsts var:
a)
daļēji vai pilnībā izmantot pārmaksāto summu, lai finansētu 18. panta 1. punkta a) apakšpunktā minētos pasākumus; un/vai
b)
daļēji vai pilnībā to atkārtoti sadalīt ražotājiem, kas pieder pie prioritārām kategorijām, kuras, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem un termiņā, kas jānosaka saskaņā ar 23. panta 2. punktā paredzēto procedūru, noteikusi dalībvalsts, vai ražotājiem, kurus ietekmējuši ārkārtas apstākļi, kas radušies, piemērojot valsts noteikumus, kuri nav saistīti ar pašreizējo sistēmu.
2.   Ja noteikts, ka maksājums nav jāveic, pircēju vai dalībvalsts iekasētais avanss jāatmaksā ne vēlāk kā līdz nākamā divpadsmit mēnešu perioda beigām.
3.   Ja pircējs nepilda pienākumu un neiekasē ražotāju iemaksu maksājuma veikšanai saskaņā ar 11. pantu, dalībvalsts var iekasēt nesamaksāto summu tieši no ražotāja, neierobežojot sodus, ko tā var uzlikt pircējam, kurš nav pildījis savas saistības.
4.   Ja ražotājs vai pircējs neievēro maksājuma termiņu, dalībvalstij par nokavēto maksājumu tiek maksāti procenti, kas jānosaka saskaņā ar 23. panta 2. punktā paredzēto procedūru.”
Regula Nr. 595/2004
Regulas Nr. 595/2004 1. apsvērumā ir teikts:
“Saskaņā ar [Regulu Nr. 1788/2003] maksājumu sistēma piena un piena produktu nozarē no 2004. gada 1. aprīļa pagarināta vēl uz 11 secīgiem divpadsmit mēnešu periodiem. Jāparedz sīki izstrādāti noteikumi, kas vajadzīgi, lai ņemtu vērā šīs regulas jaunos noteikumus. Šajos sīki izstrādātajos noteikumos lielā mērā jāiekļauj arī [Regulas Nr. 1392/2001 noteikumi]. Tādēļ [Regula Nr. 1392/2001] jāatceļ.”
Šīs regulas 13. panta “Paziņojums par maksājumu” 1. punktā ir noteikts:
“Piegāžu gadījumā kompetentā iestāde paziņo vai apliecina pircējiem maksājuma iemaksas, kas tiem jāmaksā vai nav jāmaksā pēc pārdales, pēc tam, kad ar dalībvalsts lēmumu vai nu tieši attiecīgajiem ražotājiem vai pircējiem, paredzot, ka viņi veic turpmāku sadali starp attiecīgajiem ražotājiem, pārdalīti visi neizlietotie references daudzumi vai daļa no tiem.”
Šīs regulas 15. panta “Maksājuma termiņš” 1. punktā ir paredzēts:
“Līdz katra gada 1. septembrim pircēji, bet tiešās tirdzniecības gadījumā – par maksājuma samaksu atbildīgie ražotāji maksā kompetentajai iestādei tādu summu, kas jāmaksā saskaņā ar dalībvalstī paredzētajiem noteikumiem.”
Regulas Nr. 595/2004 16. pants “Kritēriji pārmaksājuma atkārtotai sadalīšanai” ir formulēts šādi:
“1.   Vajadzības gadījumā dalībvalstis nosaka ražotāju prioritārās kategorijas, kas minētas [Regulas Nr. 1788/2003] 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, pamatojoties uz vienu vai vairākiem objektīviem kritērijiem, prioritātes secībā:
a)
dalībvalsts kompetentās iestādes oficiāls apliecinājums par to, ka viss maksājums vai daļa no tā nav iekasēts pareizi;
b)
saimniecības ģeogrāfiskā atrašanās vieta, vispirms – kalnu apgabali [..];
c)
maksimālais ganāmpulka blīvums saimniecībā nolūkā ekstensīvi paplašināt lopkopības produkcijas ražošanu;
d)
procentuālā daļa, par kādu individuālais references daudzums ir pārsniegts;
e)
ražotāja references daudzums.
2.   Ja par attiecīgo periodu pieejamais pārmaksājums, kas minēts [Regulas Nr. 1788/2003] 13. panta 1. punktā, pēc pārdales nav izlietots saskaņā ar šā panta 1. punktā minētajiem kritērijiem, tad pēc apspriešanās ar Komisiju dalībvalsts pieņem citus objektīvus kritērijus.
Pārmaksājuma pārdale jāpabeidz vēlākais piecpadsmit mēnešos pēc attiecīgā divpadsmit mēnešu perioda beigām.”
Šīs regulas 17. pantā ir noteikts:
“Dalībvalstis veic visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu maksājuma pareizu iekasēšanu un lai to maksātu ražotāji, kas atbildīgi par pārsniegumu.”
Regula (EK) Nr. 1468/2006
Komisijas Regulas (EK) Nr. 1468/2006 (2006. gada 4. oktobris), ar ko groza Regulu Nr. 595/2004 (
OV 2006, L 274, 6. lpp.
) un kas stājās spēkā 2006. gada 12. oktobrī, 5. apsvērumā ir teikts:
“Saskaņā ar [Regulas Nr. 595/2004] 16. panta 1. punktu dalībvalstis nosaka ražotāju prioritārās kategorijas pārmaksātā maksājuma pārdalei, pamatojoties uz vienu vai vairākiem objektīviem kritērijiem. Pieredze liecina, ka dalībvalstīm prioritāro kategoriju definēšanai vajadzīga lielāka skaidrība un elastība.”
Regulas Nr. 595/2004, redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Regulu Nr. 1468/2006 (turpmāk tekstā – “grozītā Regula Nr. 595/2004”), 16. pants ir formulēts šādi:
“1.   Vajadzības gadījumā dalībvalstis nosaka ražotāju prioritārās kategorijas, kas minētas [Regulas Nr. 1788/2003] 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā, pamatojoties uz vienu vai vairākiem objektīviem kritērijiem:
a)
dalībvalsts kompetentās iestādes oficiāls apliecinājums par to, ka viss maksājums vai daļa no tā ir iekasēts nepareizi;
b)
saimniecības ģeogrāfiskā atrašanās vieta, vispirms – kalnu apgabali [..];
c)
maksimālais ganāmpulka blīvums saimniecībā ekstensīvas lopkopības nolūkā;
d)
individuālais references daudzums pārsniegts par mazāk nekā 5 % vai mazāk nekā 15000 [kilogramiem], atkarībā no tā, kura vērtība ir mazāka;
e)
individuālais references daudzums ir mazāks kā 50 % no valsts noteiktā vidējā individuālā references daudzuma;
f)
citi objektīvi kritēriji, kurus dalībvalsts pieņēmusi pēc apspriešanās ar Komisiju.
2.   Pārmaksājuma pārdale jāpabeidz, vēlākais, piecpadsmit mēnešos pēc attiecīgā divpadsmit mēnešu perioda beigām.”
Itālijas tiesības
Dekrētlikums Nr. 49/2003
2003. gada 28. marta
decreto‑legge n. 49 – Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero‑caseari
(Dekrētlikums Nr. 49 par tiesiskā regulējuma reformu saistībā ar papildmaksājuma piemērošanu piena un piena produktu nozarē) (2003. gada 31. marta
GURI
Nr. 75, kas, veicot grozījumus, ar 2003. gada 30. maija Likumu Nr. 119 (2003. gada 30. maija
GURI
Nr. 124) ir pārveidots par likumu (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 49/2003), 5. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Nākamā mēneša laikā pēc references mēneša pircēji nosūta tos apstiprinājušajiem reģioniem un autonomajām provincēm datus, kuri izriet no ikmēneša uzskaites reģistra atjauninājuma, kas tiek kārtots saskaņā ar [Regulas Nr. 1392/2001] 14. panta 2. punktu, arī gadījumā, ja viņi pienu nav saņēmuši. Pircējiem ir jāietur saskaņā ar [Regulas Nr. 3950/92] 1. pantu, redakcijā ar grozījumiem, aprēķinātais papildmaksājums par pienu, kas piegādāts, pārsniedzot individuālajiem ražotājiem noteikto references daudzumu, ņemot vērā periodā notikušās variācijas. [..]
2.   Nākamajās 30 dienās pēc tam, kad ir beidzies 1. punktā minētais termiņš, [..] pircēji iemaksā ieturētās summas atbilstošajā kontā, kas atvērts
AGEA
finanses pārvaldošajā struktūrā, kā arī nosūta reģioniem un autonomajām provincēm maksājumu kvīšu kopijas vai 6. punktā minētos galvojumus.”
Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. pantā “Pārmērīgi iekasētā maksājuma atmaksāšana” ir noteikts:
“1.   Katra perioda beigās
AGEA
:
a)
uzskaita veiktās piena piegādes un saskaita maksājumus, ko pircēji kopumā samaksājuši, pildot 5. pantā minētos pienākumus;
b)
veic valstī noteiktā maksājuma aprēķinu, kas kopumā jāiemaksā Eiropas Savienības budžetā par piegādēs pieļauto ražošanas kvotu pārsniegumu;
c)
aprēķina pārmērīgi iekasētā maksājuma summu.
[..]
3.   Šā panta 1. punkta c) apakšpunktā minētā summa, no kuras ir atskaitīta 2. punktā minētā rezerve, tiek sadalīta starp maksājumu samaksājušajiem ražotājiem kvotas īpašniekiem saskaņā ar šādiem kritērijiem un šādā secībā:
a)
starp tiem, kuriem piemērotais maksājums ir pilnībā vai daļēji iekasēts nepamatoti vai vairs nav jāmaksā;
b)
starp tiem saimniecību īpašniekiem, kuru saimniecības atrodas [..] kalnu apgabalos;
c)
starp tiem saimniecību īpašniekiem, kuru saimniecības atrodas [..] lauksaimniecībai nelabvēlīgajos reģionos;
c
bis
) starp tiem, kuru saimniecībās uz kompetentās sanitārās iestādes pieņemta lēmuma pamata – teritorijās, ko skārusi infekcijas slimību izplatība, – vismaz 90 dienas realizācijas periodā ir bijusi apturēta lopu pārvietošana un kuri šā iemesla dēļ ir bijuši spiesti saražot lielāku daudzumu [..].
4.   Ja, veicot šo atdošanu, 3. punktā minētā summa netiek iztērēta, atlikums tiek atpakaļsadalīts starp maksājumu samaksājušajiem ražotājiem kvotu īpašniekiem, izņemot tos ražotājus, kuri ir vairāk nekā par 100 procentiem pārsnieguši savu individuālo references daudzumu, saskaņā ar šādiem kritērijiem un šādā secībā [..].”
Dekrētlikums Nr. 157/2004
2004. gada 24. jūnija
decreto‑legge n. 157 – Disposizioni urgenti per l’etichettatura di alcuni prodotti agroalimentari, nonché in materia di agricoltura e pesca
(Dekrētlikums Nr. 157 “Steidzami noteikumi attiecībā uz dažu lauksaimniecības produktu marķēšanu, kā arī lauksaimniecības un zivsaimniecības jomā” (2004. gada 25. jūnija
GURI
Nr. 147), kas, veicot grozījumus, ar 2004. gada 3. augusta Likumu Nr. 204 (2004. gada 10. augusta
GURI
Nr. 186) ir pārveidots par likumu (turpmāk tekstā – “Dekrētlikums Nr. 157/2004”), pamatlietas faktiem piemērojamā redakcijā, 2. panta 3. punktā ir paredzēts:
“Saskaņā ar [Dekrētlikuma Nr. 49/2003] 9. pantu maksājums, ko ražotāji, kuri ik mēnesi pienācīgi veic samaksu, ir pārmaksājuši, tiek atdots šiem ražotājiem. Ja pēc minētās operācijas beigām kopējais atlikušais piemērojamo maksājumu summu apjoms izrādās lielāks par [Savienības] budžetā iemaksājamo maksājuma summu, kam pieskaitīti 5 %,
AGEA
– nezaudējot tiesības piemērot tā paša dekrētlikuma 5. panta 5. punktā paredzētos sodus – atbilstoši minētā 9. panta 3. un 4. punktā paredzētajiem prioritātes kritērijiem atceļ pārmērīgi aprēķināto maksājumu tiem ražotājiem, kuri vēl nav veikuši ikmēneša maksājumus.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2006. gada 2. oktobrī
AGEA
nosūtīja saskaņā ar Itālijas tiesībām dibinātai sabiedrībai
Latte Più Srl
kā pircējam paziņojumu par papildmaksājumiem, kuri no prasītājām pamatlietā ir iekasējami references periodā.
No šā paziņojuma izriet, ka, piemērojot Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. pantu un 10. panta 27. un 28. punktu, tika veikti aprēķini, lai ražotajiem – pamatojoties uz individuāliem references daudzumiem, kā arī pircēju uzņēmumu iesniegtajām ikmēneša piegādes un samaksas deklarācijām – atmaksātu par 2005./2006. piena kvotu gadā veiktajām govs piena piegādēm pārmērīgi iekasēto maksājumu. Atbilstoši minētajam paziņojumam ražotājiem, kuri pilnībā izpildījuši pienākumu samaksāt papildmaksājumu, šī atmaksa tiktu veikta, pamatojoties uz pircēju iesniegtajām samaksas deklarācijām, pēc šo deklarāciju pārbaudes.
Šā sprieduma 25. punktā minētā paziņojuma pielikumā
AGEA
pievienoja dokumentu “Maksājumu saraksts par katru pircēju – 2005./2006. gada periods”, kurā attiecībā uz katru ražotāju bija norādītas jau veikto un apstiprināto maksājumu summas, kā arī atlīdzināmas summas, kas aprēķinātas, pamatojoties uz Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. panta 3. un 4. punktu. Šajā ziņā
AGEA
norādīja, ka pircējam uzņēmumam ir jāatmaksā atlīdzināmās summas piegādes veikušajiem ražotājiem un
AGEA
kā ražotāju tiesību pārņēmējai ir šajā dokumentā prasītās summas jāsamaksā, lai
AGEA
varētu izpildīt Itālijas Republikai uzlikto pienākumu pārskaitīt šīs summas atpakaļ Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondam (ELVGF).
Ar prasību, kas celta
Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa – Romas tiesu nams, Itālija), prasītājas pamatlietā lūdza atcelt šo paziņojumu, pamatojoties tostarp uz to, ka, izveidodams Dekrētlikuma Nr. 157/2004 2. panta 3. punktā paredzēto atmaksāšanas sistēmu, Itālijas likumdevējs ir pārkāpis Regulas Nr. 1788/2003 13. pantu, kā arī Regulas Nr. 595/2004 16. pantu.
Pēc tam, kad šī prasība tika noraidīta, prasītājas pamatlietā vērsās
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija), proti, iesniedzējtiesā.
Attiecībā uz pārmērīgi iekasētā maksājuma atpakaļsadali iesniedzējtiesa tostarp norāda, ka, lai gan Itālijas likumdevējs, pamatojoties uz Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. panta 3. punkta a) apakšpunktā noteikto objektīvo kritēriju, ir paredzējis prioritāru ražotāju kategoriju, proti, ražotājus, “kuriem piemērotais maksājums ir pilnībā vai daļēji iekasēts nepamatoti vai vairs nav jāmaksā”, šķiet, ka Dekrētlikuma Nr. 157/2004 2. panta 3. punktā tas ir arī paredzējis prioritāru ražotāju kategoriju – ražotājus, kuri ne vien atbilst minētajam objektīvajam kritērijam, bet attiecībā uz kuriem turklāt pienācīgi ik mēnesi ir pārskaitīts maksājums.
Iesniedzējtiesa turklāt precizē, ka saskaņā ar Dekrētlikumu Nr. 157/2004 posms, kurā maksājums tiek pārskaitīts
AGEA
, par kuru ir atbildīgs pircējs un kurā ir jārīkojas pircējam, tiek sasaistīts ar posmu, kurā nepamatoti iekasētais maksājums tiek atmaksāts ražotājam, jo ar šo dekrētlikumu attiecībā uz atmaksāšanu ir piešķirtas prioritāras “tiesības” ražotājiem, no kā pircējs ir ne vien iekasējis maksājumu, bet arī pienācīgi un ik mēnesi pārskaitījis to
AGEA
.
Iesniedzējtiesa arī uzskata, ka atšķirībā no tiesiskā regulējuma, kas tika aplūkots lietā, kurā pasludināts 2019. gada 11. septembra spriedums Caseificio Sociale San Rocco u.c. (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
), ar Regulu Nr. 1788/2003 un Nr. 595/2004 stāšanos spēkā pircējam ir radies pienākums, nevis vienkārši tiesības, no samaksas par piegādi kā papildmaksājumu ieturēt summas, kuras iekasējamas no ražotājiem, kas veikuši pārmērīgās piena piegādes, un tāpēc ir pamats Tiesai šajā lietā uzdot jautājumu, kurš ir atšķirīgs un neatkarīgs no jautājumiem, kas uzdoti lietā, kurā tika taisīts minētais spriedums.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālo jautājumu:
“Vai [pamatlietā aplūkojamā] situācijā [Regulas Nr. 595/2004] 16. pantam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. pantā – lasot to kopsakarā ar [Dekrētlikuma Nr. 157/2004] 2. panta 3. punktu – ietvertais, saskaņā ar kuru par kritēriju, pēc kā ir nosakāma to [ražotāju] kategorija, kuriem nepamatoti iekasētais maksājums ir atmaksājams prioritārā kārtībā, ir paredzēts nosacījums, ka pircējs pienācīgi maksā ikmēneša maksājumus?”
Tiesvedība Tiesā
Ar Tiesas priekšsēdētāja 2019. gada 4. jūlija lēmumu tiesvedība šajā lietā tika apturēta, gaidot galīgo nolēmumu lietā C‑46/18,
Caseificio Sociale San Rocco
u.c.
Pēc 2019. gada 11. septembra sprieduma Caseificio Sociale San Rocco u.c. (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
) pasludināšanas Tiesa jautāja iesniedzējtiesai, vai tā vēlas paturēt spēkā vai atsaukt savu lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, taču iesniedzējtiesa uz šo jautājumu neatbildēja.
Tiesvedība šajā lietā tika atsākta 2020. gada 1. jūlijā.
Par prejudiciālo jautājumu
Iesākumā jāatgādina, ka LESD 267. pantā paredzētajā procedūrā, kuras pamatā ir skaidra funkciju sadale starp valsts tiesām un Tiesu, tikai valsts tiesas kompetencē ir konstatēt un novērtēt pamatlietas faktus, kā arī noteikt valsts normatīvo vai administratīvo aktu precīzu tvērumu (spriedums, 2019. gada 3. oktobris, Fonds du Logement de la Région de Bruxelles‑Capitale,
C‑632/18
,
EU:C:2019:833
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tiesas kompetencē ir lemt vienīgi par Savienības tiesību interpretāciju vai spēkā esamību, ņemot vērā iesniedzējtiesas izklāstīto faktisko un tiesisko situāciju, lai sniegtu šai tiesai norādes, kas ir noderīgas tajā izskatāmās lietas izspriešanā (spriedums, 2020. gada 17. decembris, Onofrei,
C‑218/19
,
EU:C:2020:1034
,
18.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to, lai gan Itālijas valdība apstrīd iesniedzējtiesas veikto valsts tiesību interpretāciju – ka ar Dekrētlikuma Nr. 157/2004 2. panta 3. punktu esot ieviesta prioritāra ražotāju kategorija, attiecībā uz kuriem maksājumam ir jābūt ne vien nepamatoti iekasētam, kā tas ir paredzēts Dekrētlikuma Nr. 49/2003 9. panta 3. punkta a) apakšpunktā, bet attiecībā uz kuriem pircējam esot arī jābūt iekasējušam un ik mēnesi pienācīgi pārskaitījušam maksājumu kompetentajai dalībvalsts iestādei –, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, vadoties no lūgumā sniegt prejudiciālu nolēmumu izklāstītās premisas – ka Itālijas tiesībās šāda kategorija esot izveidota.
Līdz ar to uzdotais jautājums ir jāsaprot tā, ka ar to būtībā ir gribēts noskaidrot, vai Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka pārmērīgi iekasētā papildmaksājuma atmaksāšanā priekšroka ir dodama ražotājiem, attiecībā uz kuriem pircēji ir izpildījuši savu pienākumu ik mēnesi pārskaitīt šo maksājumu.
Kā izriet no Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējuma, tajā ir paredzēts, ka gadījumā, ja piegādes vai tiešās tirdzniecības gadījumā tiek konstatēts, ka ir iekasējams maksājums un ka no ražotājiem iekasētā summa ir lielāka nekā maksājamā summa, dalībvalsts var atmaksāt visu pārmērīgi iekasēto summu vai tās daļu ražotājiem, kuri pieder pie prioritārajām kategorijām, ko dalībvalsts ir paredzējusi, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, turpmāk nosakāmos termiņos, vai ražotājiem, kurus ir ietekmējuši ārkārtas apstākļi, kas radušies, piemērojot valsts noteikumus, kuri nav nekādi saistīti ar papildmaksājuma sistēmu.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 2. punktu, ja tiek konstatēts, ka maksājums nav jāveic, pircēju vai dalībvalsts iekasētais avanss ir jāatmaksā ne vēlāk kā līdz nākamā divpadsmit mēnešu perioda beigām.
Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas kārtība ir precizēta Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā, kurā ir noteikti pārmērīgi iekasētā maksājuma atpakaļsadales kritēriji. Atbilstoši pēdējai minētajai tiesību normai dalībvalstis nosaka Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētās ražotāju prioritārās kategorijas, pamatojoties uz vienu vai vairākiem Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkta a)–e) apakšpunktā minētajiem objektīvajiem kritērijiem, prioritātes secībā. Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā ir minēts kritērijs par dalībvalsts kompetentās iestādes oficiālu apliecinājumu, ka maksājums ir pilnībā vai daļēji iekasēts nepamatoti.
Regulas Nr. 595/2004 16. panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka tad, ja par attiecīgo periodu pieejamā pārmaksātā summa, kas minēta Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punktā, pēc atpakaļsadales nav izlietota saskaņā ar Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā noteiktajiem kritērijiem, dalībvalsts pēc apspriešanās ar Komisiju nosaka citus objektīvus kritērijus.
Tātad no paša Regulas Nr. 595/2004 16. panta formulējuma izriet, ka papildus kritērijiem, kuri papildina šīs regulas 16. panta 1. punktā noteiktos kritērijus, dalībvalstis var paredzēt citus kritērijus tikai tad, ja atbilstoši šiem kritērijiem veiktajā atpakaļsadalē nav izmantota visa pārmaksātā summa, kas minēta Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punktā.
Šo interpretāciju apstiprina normatīvais konteksts, kurā iekļaujas Regulas Nr. 595/2004 16. pants.
Proti, pirmkārt, šajā 16. pantā ir noteikta Regulas Nr. 1788/2003 13. panta 1. punkta b) apakšpunkta piemērošanas kārtība. No šīs pēdējās minētās tiesību normas izriet, ka, lai gan dalībvalstīm ir tiesības atmaksāt vai neatmaksāt pārmaksāto summu, atmaksāšana, ja tās to nolemj, tiek veikta ražotājiem, kuri pieder pie prioritārajām kategorijām, kādas dalībvalsts ir paredzējusi, pamatojoties uz objektīviem kritērijiem, kas jānosaka saskaņā ar šajā regulā noteikto procedūru, vai ražotājiem, kurus ir ietekmējuši ārkārtas apstākļi, kas radušies, piemērojot valsts noteikumus, kuri nav nekādi saistīti ar papildmaksājuma sistēmu. No tā izriet, ka dalībvalstij prioritāro kategoriju noteikšanā esošo rīcības brīvību ierobežo Regulā Nr. 595/2004 paredzētie kritēriji.
Otrkārt, no Regulas Nr. 595/2004 1. apsvēruma izriet, ka tās noteikumos lielā mērā ir pārņemti Regulas Nr. 1392/2001 noteikumi. Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkta un 2. punkta pirmās daļas formulējums ir analoģisks Regulas Nr. 1392/2001 9. panta 1. un 2. punkta formulējumam.
Tiesa ir nospriedusi, ka Regulas Nr. 1392/2001 9. panta 1. punktā paredzētie kritēriji ir izsmeļoši un ka dalībvalstis tos var papildināt ar citiem kritērijiem vienīgi gadījumā, ja šo kritēriju piemērošanas saskaņā ar to prioritātes secību rezultātā attiecīgajam periodam pieejamie finanšu līdzekļi nav izlietoti (spriedums, 2019. gada 11. septembris, Caseificio Sociale San Rocco u.c.,
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
,
38.
punkts).
Treškārt, kā izriet no Regulas Nr. 1468/2006 5. apsvēruma, ar šo regulu tika grozīts Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkts, lai reaģētu uz dalībvalstu vajadzību pēc skaidrākas un elastīgākas prioritāro kategoriju noteikšanas kārtības. Grozītās Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā vairs nav noteikts, ka objektīvie kritēriji, kas pārņemti šajā tiesību normā, būtu piemērojami prioritātes secībā, un tā f) apakšpunktā ir paredzēta iespēja dalībvalstīm pēc apspriešanās ar Komisiju noteikt citus objektīvus kritērijus. Nosacījums, ka dalībvalstis Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā paredzētos kritērijus drīkst papildināt ar citiem kritērijiem vienīgi gadījumā, ja, piemērojot nupat minētos kritērijus prioritātes secībā, nav izmantots viss attiecīgajam periodam pieejamais finansējums, tika atcelts tikai ar šo tiesību normu, kura stājās spēkā pēc tam, kad pamatlietā tika pieņemts šā sprieduma 25. punktā minētais paziņojums.
Līdz ar to ir uzskatāms, ka Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā – redakcijā, kas bija spēkā references periodā, – paredzētie kritēriji bija izsmeļoši un ka tos papildināt ar citiem kritērijiem dalībvalstis varēja tikai tad, ja, piemērojot šos kritērijus prioritātes secībā, nav izmantots viss attiecīgajam periodam pieejamais finansējums.
Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punktā kā pārmērīgi iekasētā maksājuma atpakaļsadales kritērijs nav minēta piederība tādu piena ražotāju kategorijai, attiecībā uz kuriem piena pircēji ir izpildījuši savu pienākumu ik mēnesi pienācīgi pārskaitīt papildmaksājumu dalībvalsts kompetentajai iestādei.
Līdz ar to, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 595/2004 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka pārmērīgi iekasētā papildmaksājuma atmaksāšanā priekšroka ir dodama ražotājiem, attiecībā uz kuriem pircēji ir izpildījuši savu pienākumu ik mēnesi pārskaitīt šo maksājumu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Komisijas Regulas (EK) Nr. 595/2004 (2004. gada 30. marts), ar kuru paredz sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērojama Padomes Regula (EK) Nr. 1788/2003, ar ko nosaka maksājumu piena un piena produktu nozarē, 16. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums, no kura izriet, ka pārmērīgi iekasētā papildmaksājuma atmaksāšanā priekšroka ir dodama ražotājiem, attiecībā uz kuriem pircēji ir izpildījuši savu pienākumu ik mēnesi pārskaitīt šo maksājumu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.