CELEX: 62018TJ0108
Vahekohtuklausel
„Tempus IV“ programmid
Toetuslepingud
Kohtuvaidluse lepinguline laad
Hagi ümberkvalifitseerimine
Toetuskõlblikud kulud
Süstemaatilised ja korduvad eeskirjade eiramised
Makstud summade täielik tagasimaksmine
Proportsionaalsus
Õigus olla ära kuulatud
Põhjendamiskohustus
Põhiõiguste harta artikkel 41

)
Vaidluse taust
Hageja – Universität Koblenz-Landau – on saksa avalik‑õiguslik kõrgharidusasutus.
Aastatel 2008 ja 2010 allkirjastas hageja kolmandate riikide kõrgharidussüsteemide ajakohastamiseks mõeldud Euroopa Liidu ja kolmandate riikide koostööprogrammide raames, mida nimetati Tempus IV, kolm järgmist toetuslepingut:
–
5. detsembri 2008. aasta toetusleping nr 2008‑4744 projekti „Educational Centers Network on Modern Technologies of Local Governing“ (kohaliku halduse nüüdisaegse tehnoloogia hariduskeskuste võrgustik; edaspidi „hariduskeskuste leping“) elluviimiseks, millele kirjutasid alla hageja (kui ainus toetusesaaja) ja Euroopa Komisjon;
–
18. oktoobri 2010. aasta toetusleping nr 2010‑2844 projekti „Development and Integration of University Self-assessment Systems“ (ülikoolide enesehindamissüsteemide arendamine ja lõimumine; edaspidi „enesehindamissüsteemide leping“) elluviimiseks, millele kirjutasid alla muu hulgas hageja (kui koordinaator ja kaastoetusesaaja) ning Hariduse, Audiovisuaalvaldkonna ja Kultuuri Rakendusamet (edaspidi „EACEA“);
–
30. septembri 2010. aasta toetusleping nr 2010‑2862 projekti „Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the base of Bologna Standards“ (kvaliteeditagamise süsteemi arendamine Türkmenistanis Bologna protsessi kriteeriumide alusel; edaspidi „Türkmenistani leping“) elluviimiseks, millele kirjutasid muu hulgas alla hageja (kui koordinaator ja kaastoetusesaaja) ning EACEA.
[…]
EACEA teatas 21. detsembri 2017. aasta kirjas hagejale, et ta otsustas hariduskeskuste lepingu alusel nõuda tagasi 756381,89 eurot. Enesehindamissüsteemide ja Türkmenistani lepinguga seoses teatas ta hagejale, et kavatseb nõuda üksnes nende summade tagasimaksmist, mis maksti nende lepingute alusel hagejale kui lõplikule toetusesaajale, seega välja arvatud summad, mille hageja oli üle kandnud kaastoetusesaajatele ja mille summa pidi hageja EACEA‑le veel teatavaks tegema. EACEA täpsustas, et kui ta ei saa teavet nende kahe lepingu alusel kaastoetusesaajatele makstud summade kohta, nõuab ta nende summade täielikku tagasimaksmist või „suurema“ summa tagasimaksmist.
EACEA tuvastas 7. veebruari 2018. aasta kirjas esiteks, et hageja ei olnud esitanud vajalikku teavet, et määrata kindlaks talle enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu alusel makstud ja seejärel teistele kaastoetusesaajatele üle kantud summad. Teiseks märkis EACEA, et ta võttis viimastega ise ühendust ja sai neist mõne käest nõutud teabe. Nii kogutud teabe põhjal määras EACEA tagasimakstavaks summaks enesehindamissüsteemide lepingu puhul 695919,31 eurot ja Türkmenistani lepingu puhul 343525,10 eurot. EACEA palus hagejal esitada talle vajaduse korral oma seisukoha 15 kalendripäeva jooksul, täpsustades, et seisukoha esitamata jätmisel nõuab ta eespool nimetatud summad sisse.
EACEA saatis 13. veebruaril 2018 hagejale hariduskeskuste lepingu alusel võlateate summas 756381,89 eurot (edaspidi „võlateade“).
Seega oli kolme lepingu alusel tagasinõutav kogusumma 1795826,30 eurot.
Menetlus
Hageja esitas Üldkohtu kantseleisse 22. veebruaril 2018 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi. Hagi oli esitatud „komisjoni [vastu], keda esindab EACEA“.
Üldkohtu presidendi 28. märtsi 2018. aasta otsuse kohaselt loetakse, et käesolev hagi on esitatud nii EACEA kui ka komisjoni vastu.
Üldkohtu kodukorra artikli 130 alusel esitas komisjon eraldi dokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. mail 2018, vastuvõetamatuse vastuväite osas, milles hagi oli esitatud tema vastu. Hageja esitas vastuväite kohta oma seisukoha 18. juunil 2018.
EACEA esitas kostja vastuse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 15. juunil 2018.
Hageja esitas 7. augustil 2018 Üldkohtu kantseleisse repliigi.
EACEA esitas vasturepliigi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 25. septembril 2018.
Üldkohus palus 8. oktoobri 2018. aasta kirjas kodukorra artikli 89 lõike 3 punkti d alusel komisjonil esitada teatud dokumendid. Komisjon täitis selle nõude ettenähtud tähtaja jooksul.
Hageja esitas Üldkohtu kantseleisse 2. novembril 2018 saabunud kirjas oma seisukoha komisjoni esitatud dokumentide kohta.
Hageja taotlusel peatati menetlus 28. veebruari ja 11. juuni 2019. aasta otsusega kahel korral seetõttu, et hageja ja EACEA olid alustanud läbirääkimisi võimalikule kompromissile jõudmiseks.
Kolmas menetluse peatamise taotlus jäeti 5. septembri 2019. aasta otsusega rahuldamata.
Üldkohus jättis 23. oktoobri 2019. aasta kohtumäärusega Universität Koblenz-Landau vs. komisjon ja EACEA (
T‑108/18
, ei avaldata,
EU:T:2019:768
) hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata osas, milles see oli esitatud komisjoni vastu, ning mõistis kohtukulud välja hagejalt.
Kuna Üldkohtu presidendi 24. oktoobri 2019. aasta otsusega muudeti Üldkohtu kodade koosseisu kodukorra artikli 27 lõike 5 alusel, määrati käesolev kohtuasi kümnendale kojale.
EACEA esitas 6. novembril 2019 vastavalt kodukorra artikli 106 lõikele 2 taotluse, et ta kuulataks kohtuistungil ära.
Üldkohus otsustas 11. märtsi 2020. aasta otsusega anda kodukorra artikli 28 alusel kohtuasja lahendada viiest kohtunikust koosnevale kümnenda koja laiendatud koosseisule.
Kodukorra artikli 89 lõike 3 punktide a ja d alusel võetud 12. märtsi ja 27. mai 2020. aasta menetlust korraldavate meetmete raames esitas Üldkohus pooltele küsimused, millele need vastasid määratud tähtaja jooksul.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Üldkohus avada menetluse suulise osa.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 16. septembri 2020. aasta kohtuistungil, mille järel menetluse suuline osa lõpetati.
Hageja esitas 3. veebruaril 2021 Üldkohtu kantseleisse esitatud dokumendiga Üldkohtu kodukorra artikli 113 lõike 2 punkti c alusel menetluse suulise osa uuendamise taotluse, tuginedes Koblenzi prokuratuuri 28. detsembri 2020. aasta korraldusele, mis tehti hagejale teatavaks 28. jaanuaril 2021. Üldkohtu kümnenda koja (laiendatud koosseisus) president jättis 4. veebruari 2021. aasta otsusega taotluse rahuldamata; pooltele teatati sellest kohtusekretäri 5. veebruari 2021. aasta kirjadega.
Nõuded
Hagiavalduses palub hageja Üldkohtul:
–
tühistada 21. detsembri 2017. aasta kiri;
–
tühistada 7. veebruari 2018. aasta kiri;
–
peatada 21. detsembri 2017. aasta kirja, 7. veebruari 2018. aasta kirja ja võlateate põhjal algatatud täitemenetlus kuni kohtuotsuse jõustumiseni käesolevas hagimenetluses nende dokumentide tühistamiseks;
–
mõista kohtukulud välja kostjalt.
Repliigis palub hageja teise võimalusena Üldkohtul kvalifitseerida käesolev hagi ümber ELTL artikli 272 alusel esitatud hagiks ja tuvastada, et 756381,89 euro suurust võlanõuet hariduskeskuste lepingu alusel ning 1039444,41 euro suurust võlanõuet enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu alusel ei ole olemas.
Peale selle märkis hageja, et enam ei ole vaja teha otsust hagiavalduses esitatud kolmanda nõude kohta, sest EACEA oli otsustanud peatada 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas nõutud summade sissenõudmise; hagejat teavitati sellest 9. aprilli 2018. aasta kirjas, mis on esitatud kostja vastuse lisas C.5. Vastates Üldkohtu sellekohasele küsimusele kinnitas hageja kohtuistungil, et ta loobus oma kolmandast nõudest, ja selle kohta tehti märge kohtuistungi protokolli.
EACEA palub Üldkohtul:
–
jätta hagi ilmselge vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või teise võimalusena jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Kohtuistungil teatas EACEA, et ta ei vaidle enam vastu asjaolule, et ta saab olla kostja, ja seega loobub ta hagi vastuvõetavuse vaidlustamisest osas, milles see on esitatud tema vastu; selle kohta tehti märge kohtuistungi protokolli.
Õiguslik käsitlus
Üldkohtu pädevus ja EACEA esiletoodud asja läbivaatamist takistavad asjaolud
[…]
Hagi ümberkvalifitseerimine nii, nagu see oleks esitatud ELTL artikli 272 alusel
[…]
Eeltoodust tuleneb esiteks, et käesolev hagi, mis alguses esitati ELTL artikli 263 alusel, tuleb ümber kvalifitseerida ELTL artikli 272 alusel esitatud hagiks, ja teiseks, et Üldkohus on pädev seda hagi ELTL artikli 272 alusel ning hariduskeskuste lepingu artiklis I.8 ning enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu artiklis I.9 sätestatud vahekohtuklauslite alusel lahendama.
Sisulised küsimused
Hagi põhjendades esitab hageja neli väidet, millest esimene käsitleb õiguse olla ära kuulatud rikkumist, teine „Euroopa õiguse väära kohaldamist“, kolmas puudulikku põhistamist ja neljas proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist.
Kõigepealt tuleb analüüsida esimest ja kolmandat väidet, seejärel teist ja lõpuks neljandat väidet.
Esimene ja kolmas väide, millest esimene käsitleb õiguse olla ära kuulatud rikkumist ja kolmas puudulikku põhistamist
–
Võimalus tugineda lepingulist laadi kohtuvaidluses õigusele olla ära kuulatud ja põhjendamiskohustusele
EACEA väidab, et õigusele olla ära kuulatud ja põhjendamiskohustusele ei saa lepingulist laadi kohtuvaidluses tulemuslikult tugineda. EACEA sõnul ei olnud tal seega ei kohustust kuulata hagejat ära enne 21. detsembri 2017. aasta ja 8. veebruari 2018. aasta kirja ja võlateate saatmist ega kohustust neid põhjendada.
See vastuväide tuleb tagasi lükata.
Siinkohal tuleb rõhutada, et õigus olla ära kuulatud ja põhjendamiskohustus, millele hageja tugines oma esimeses ja kolmandas väites, on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 41 lõike 2 punktides a ja c, mille kohaselt peavad liidu institutsioonid, organid ja asutused järgima iga isiku õigust olla ära kuulatud enne seda, kui tema suhtes kohaldatakse üksikmeedet, mis võib teda kahjustada, ning neil on kohustus põhjendada oma otsuseid.
Üldkohtul on juba olnud võimalus asuda seisukohale, et esmase õiguse hulka kuuluva harta artikli 51 lõikes 1 on eranditeta märgitud, et selle sätted „on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele“, ning et seega on põhiõiguste eesmärk reguleerida liidu institutsioonidele antud pädevuste kasutamist, sh lepingulises raamistikus (3. mai 2018. aasta kohtuotsus Sigma Orionis vs. komisjon,
T‑48/16
,
EU:T:2018:245
, punktid
ja
, ja 3. mai 2018. aasta kohtuotsus Sigma Orionis vs. Teadusuuringute Rakendusamet (REA),
T‑47/16
, ei avaldata,
EU:T:2018:247
, punktid
ja
; vt analoogia alusel ka 13. mai 2020. aasta kohtuotsus Talanton vs. komisjon,
T‑195/18
, ei avaldata, edasi kaevatud,
EU:T:2020:194
, punkt
).
Samamoodi jäävad Euroopa Kohtu hinnangul liidu institutsioonid, organid ja asutused lepingu täitmisel seotuks neile hartast ja liidu õiguse üldpõhimõtetest tulenevate kohustustega (vt selle kohta 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus ADR Center vs. komisjon,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punkt
).
Veel on Euroopa Kohus rõhutanud, et kui pooled annavad lepingus vahekohtuklausliga liidu kohtule pädevuse vaadata läbi selle lepinguga seotud vaidlusi, siis on nimetatud kohus sõltumata lepingus määratletud kohaldatavast õigusest pädev hindama võimalikke harta ja liidu õiguse üldpõhimõtete rikkumisi (16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Inclusion Alliance for Europe vs. komisjon,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punkt
).
Lisaks tuleb rõhutada, et liidu institutsioonid, organid ja asutused ei ole lepingulistes suhetes tegutsedes täielikult võrreldavad eraõiguslike lepingupooltega. Esiteks on nende makstud toetused pärit liidu avalik-õiguslikest vahenditest, mistõttu liidu institutsioonid, organid ja asutused jäävad selliste toetuste andmisel seotuks eelkõige ELTL artiklist 317 tulenevate eelarveliste nõuete ja kohaldatavas finantsmääruses selleks ette nähtud finantseeskirjadega. Teiseks on lepingu puhul, mis – nagu käesolevas kohtuasjas – sisaldab vahekohtuklauslit, mis annab pädevuse liidu kohtule, komisjonil eeskätt tavaliselt õiguses selle kohta ette nähtust kõrvale kalduvad eelisõigused, mis võimaldavad tal määrata ametlikult kindlaks lepingust tuleneva võlanõude, võttes nõukogu 25. juuni 2002. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1605/2002, mis käsitleb Euroopa ühenduste üldeelarve suhtes kohaldatavat finantsmäärust (
EÜT 2002, L 248, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 74), artikli 72 lõike 2 või määruse nr 966/2012 artikli 79 lõike 2 alusel ühepoolselt vastu täitmisele pööratava otsuse ELTL artikli 299 tähenduses, mille tagajärjed ja siduvus tulenevad neist sätetest (vt selle kohta 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus ADR Center vs. komisjon,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punktid
–
ja
). Lisaks tuleb tõdeda, et määruse nr 1605/2002 artikli 108 lõike 1 teise lõigu ja määruse nr 966/2012 artikli 121 lõike 1 teise lõigu järgi võib toetust anda kas kirjaliku lepingu või toetusesaajale teatavaks tehtud komisjoni otsusega. Niisiis on liidu seadusandja ette näinud, et toetust võib anda nii lepingulisel teel kui ka halduslikult. Liidu institutsioonid, organid ja asutused ei saa aga oma suva järgi vältida oma esmasest õigusest, sealhulgas hartast tulenevaid kohustusi seeläbi, et nad otsustavad anda toetusi pigem lepingu kui otsuse alusel.
Seetõttu tuleb tagasi lükata EACEA vastuväide, mille kohaselt ei saa õigusele olla ära kuulatud ja põhjendamiskohustusele tugineda lepingulist laadi kohtuvaidlustes.
–
Õigus olla ära kuulatud
[…]
Esimesena tuleb kontrollida, kas EACEA tagas hagejale võimaluse teha tõhusalt ja tegelikult teatavaks oma seisukoht, enne kui ta edastas talle 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirja ning 13. veebruari 2018. aasta võlateate.
Nimelt on Euroopa Kohtul juba olnud võimalus sedastada, et liidu institutsioonid, organid või asutused peavad eelkõige hea halduse põhimõtte nõuete kohaselt järgima võistlevuse põhimõtet niisuguses auditiprotseduuris, nagu on ette nähtud vaidlusaluste lepingute artiklis II.19. Liidu institutsioonid, organid ja asutused peavad koguma kogu asjakohase teabe – eelkõige teabe, mida lepingupartner saab neile esitada – enne tagasinõudmise otsuse tegemist, võlateate väljastamist, lepingu lõpetamist või lepingupartnerile lisamaksete tegemisest keeldumist (vt selle kohta 11. juuni 2015. aasta kohtuotsus EMA vs. komisjon,
C‑100/14 P
, ei avaldata,
EU:C:2015:382
, punkt
).
Sellega seoses tõdeb Üldkohus esiteks, et auditiaruande eelnõu edastati hagejale ning EACEA palus hagejal esitada oma seisukoht audiitorite järelduste kohta, mida ta ka tõepoolest üksikasjalikult tegi oma 29. septembri ja 11. novembri 2016. aasta kirjas (vt eespool punktid 10 ja 11). Eelkõige oli auditiaruande eelnõus märgitud, et tuvastatud eeskirjade eiramised võivad olla süstemaatilised ja korduvad. Eespool mainitud kirjades esitas hageja oma seisukoha kõigi auditiaruande eelnõus sisalduvate järelduste kohta.
Teiseks olgu märgitud, et EACEA edastas 26. juuli 2017. aasta kirjaga hagejale auditi lõpparuande ja Euroopa Pettustevastase Ameti (OLAF) lõpparuande. Esimeses viidati seisukohtadele ja tõenditele, mille hageja esitas oma 29. septembri ja 11. novembri 2016. aasta kirjas seoses kõigi 35 finantsjäreldusega (Financial Audit Findings) ja kõigi seitsme haldamist käsitleva järeldusega (Management Audit Findings), selgitades iga kord audiitorite vastavaid hinnanguid.
Kolmandaks, EACEA märkis 26. juuli 2017. aasta kirjas, et tuvastatud eeskirjade eiramiste raskuse ning süstemaatilise ja korduva laadi tõttu kavatseb ta nõuda tagasi kõik hagejale vaidlusaluste lepingute alusel makstud summad. Hagejal paluti kavandatava tagasinõudmise kohta esitada oma seisukoht 60 päeva jooksul.
Hageja täitis selle palve 25. septembri 2017. aasta kirjas ja esitas veel kord dokumente.
Neil asjaoludel märkis EACEA 21. detsembri 2017. aasta kirjas eelkõige enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu kohta, et ta kavatseb nõuda tagasi summa, mille hageja sai lõpliku toetusesaajana, ning et kuna hageja ei olnud esitanud vajalikku teavet, mis võimaldaks tal kindlaks teha, kui suur see summa tegelikult on, siis ei ole tal muud valikut, kui määrata see kindlaks olemasoleva teabe põhjal. EACEA teavitas hagejat ka oma otsusest nõuda tagasi kogu summa, mille EACEA maksis hariduskeskuste lepingu alusel ja mille puhul oli hageja ainus toetusesaaja.
EACEA määras 7. veebruari 2018. aasta kirjas kindlaks summad, mis tuleb tagasi nõuda enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu alusel, tuginedes seejuures teabele, mille ta ise sai mõne kaastoetusesaaja käest.
Neil asjaoludel tuleb tõdeda, et hagejal oli võimalus teha mitmel korral tulemuslikult ja tegelikult teatavaks oma seisukoht nii tuvastatud eeskirjade eiramiste laadi ja ulatuse kui ka tagasinõutavate summade kohta enne, kui talle saadeti 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kiri ning võlateade.
Teisena väidab hageja siiski, et tal ei olnud võimalik esitada EACEA 26. juuli 2017. aasta kirjas nõutud teatavate arvete originaale seetõttu, et sel hetkel ei olnud need enam tema käes, sest need arved võeti Koblenzi prokuratuuri algatatud kriminaaluurimise raames ära.
Siinkohal tuleb märkida, et põhimõtteliselt võib – teatud juhul – objektiivne ja tõendatud ning asjaomasest isikust mitteolenevatest põhjustest tingitud võimatus esitada teatavaid dokumente, mida EACEA nõuab, võtta sellelt isikult igasuguse võimaluse esitada tulemuslikult ja tegelikult oma seisukoht nende dokumentide esemeks olevate faktiliste asjaolude kohta, juhul kui dokumentide esitamata jätmine mõjutab tagasimaksmise nõuete esemeks olevate summade kindlaksmääramist.
Käesolevas kohtuasjas aga ei ole see nii. Kuigi ei ole vaidlust selles, et hagejal oli temast mitteolenevatel põhjustel objektiivselt ja tõendatult võimatu esitada nende arvete originaalid, mida EACEA 26. juuli 2017. aasta kirjas nõudis, ei avaldanud see esitamata jätmine siiski mingit mõju nende summade kindlaksmääramisele, mis olid 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas ja 13. veebruari 2018. aasta võlateates esitatud tagasimaksmise nõuete esemeks.
Nimelt nähtub toimikust ühelt poolt, et Koblenzi prokuratuur võttis dokumendid ära 22. juunil 2017, samas toimusid audit ja OLAFi uurimine aastatel 2014–2016, see tähendab enne arvete äravõtmist, mistõttu said nii audiitorid kui ka OLAF tutvuda nende arvete sisuga ning teha sellest asjakohased järeldused, nagu hageja ka möönab oma seisukohas, mille ta esitas vastuseks Üldkohtu 27. mai 2020. aasta menetlust korraldavale meetmele. Samuti toimus arvete äravõtmine pärast seda, kui hagejale oli 22. aprillil 2016 edastatud auditiaruande eelnõu, mis sisaldas juba peamisi järeldusi vaidlusaluste lepingute haldamise kohta. Auditiaruandest nähtub eelkõige, et audiitorite järeldused põhinevad peaaegu kõigi niisuguste kulude analüüsil, mis vaidlusaluste lepingute raames esitati (vt eespool punkt 7). Peale selle esitas hageja 29. septembri ja 11. novembri 2016. aasta kirjas – st samuti ammu enne dokumentide äravõtmist – auditiaruande eelnõus tehtud järelduste kohta oma seisukohad, mistõttu tal oli sel hetkel võimalik vaadata kõiki tema käes olevaid asjakohaseid dokumente, sealhulgas hiljem äravõetud arveid, ning esitada seega oma seisukoht kõiki asjaolusid teades.
Teiselt poolt palus EACEA oma 26. juuli 2017. aasta kirjas tõepoolest teatavate originaalarvete esitamist. EACEA märkis 21. detsembri 2017. aasta kirjas siiski, et ta on teadlik, et hagejal ei ole nõutud originaalarveid ja et seega on tal võimatu neid esitada. Ta ei omistanud sellele siiski mingeid tagajärgi. Nimelt ei nähtu selle kirja ega 7. veebruari 2018. aasta kirja ühestki osast, et nende arvete esitamata jätmine oleks kuidagi mõjutanud 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas ning 13. veebruari 2018. aasta võlateates sisalduvate tagasimaksenõuete esemeks olevate summade kindlaksmääramist. Nagu selgitas EACEA oma vastuses ühele 12. märtsi 2020. aasta menetlust korraldava meetme raames esitatud küsimusele ja nagu ta märkis kohtuistungil – ilma et hageja oleks talle selles osas vastu vaielnud –, oli mõni auditi lõpparuandes ja OLAFi lõpparuandes tuvastatud arvukatest eeskirjade eiramistest seotud eeskätt vastuoludega, mis esinesid arvete sisus (vt eespool punkt 15), ja mitte asjaoluga, et need ei olnud originaalid.
Peale selle ei olnud asjaolu, et hageja käes ei olnud nõutud originaalarveid, selline, mis oleks takistanud selle teabe esitamist, mis oli vajalik selleks, et eristada EACEA nõudel summad, mille hageja sai enesehindamissüsteemide lepingu ja Türkmenistani lepingu alusel lõpliku toetusesaajana, ja summadest, mille hageja kandis üle nimetatud lepingute kaastoetusesaajatele. EACEA 26. juuli 2017. aasta kirja kohaselt tuli eristuse aluseks võtta pangaülekanded või pangaväljavõtted, mitte aga need arved.
Sellest järeldub, et EACEA 26. juuli 2017. aasta kirjas nõutud arvete originaalide esitamata jätmine ei mõjutanud kuidagi nende summade kindlaksmääramist, mille tagasimaksmist nõuti 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas ning võlateates.
Järelikult tuleb hagi esimene väide, et on rikutud õigust olla ära kuulatud, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Põhjendamiskohustus
[…]
Põhjendamiskohustuse ulatust tuleb hinnata, arvestades konkreetseid asjaolusid, eelkõige akti sisu, esitatud põhjenduste olemust ja huvi, mis akti adressaadil võib selgituste saamiseks olla, ning põhjenduse piisavuse hindamiseks on vaja see asetada faktilisse ja õiguslikku konteksti, milles kõnealune akt vastu võeti. Niisiis on akt piisavalt põhjendatud, kui see on vastu võetud asjaomasele akti adressaadile teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista tema suhtes võetud meetme ulatust (vt analoogia alusel 15. novembri 2012. aasta kohtuotsus nõukogu vs. Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika; 24. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus P vs. parlament,
T‑213/10 P
,
EU:T:2011:617
, punkt
, ja 27. septembri 2012. aasta kohtuotsus Applied Microengineering vs. komisjon,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, punktid
–
).
Käesolevas asjas tõdeb Üldkohus esiteks, et 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas on selgelt nimetatud kavandatava tagasinõude õiguslik alus, nimelt vaidlusaluste lepingute artikli II.19 lõiked 3 ja 5 ning määruse nr 966/2012 artikli 135 lõige 4 (vt eespool punktid 16–20), ja summad, mida EACEA hinnangul tuleb tagasi nõuda.
Teiseks sisaldavad arvukad kirjad, mida pooled üksteisele saatsid alates auditiaruande eelnõu hagejale edastamisest 22. aprilli 2016. aasta kirjaga (ja millele osutati eespool punktides 7–20), piisavaid ja kokkulangevaid andmeid, mis võimaldavad hagejal mõista põhjuseid, miks EACEA otsustas tagasimaksmist nõuda, ja seda, kuidas tagasimaksmisele kuuluvad summad kindlaks määrati. Eelkõige, nagu on märgitud eespool punktides 80 ja 81, võeti auditi lõpparuandes – mille järeldustele EACEA kavatsetava tagasinõude puhul tugineb – arvesse kõiki hageja seisukohti ja tema esitatud tõendeid, analüüsiti neid ükshaaval ja lükati need ümber, tuues iga kord välja põhjused, miks need seisukohad või tõendid ei sea kahtluse alla järeldusi, millele audiitorid jõudsid.
Kolmandaks vastas EACEA 21. detsembri 2017. aasta kirjas kõigile hageja 9. augusti ja 25. septembri 2017. aasta kirjas esitatud argumentidele ning selgitas, et tagasinõutavate summade kindlaks määramisel ei ole lähtutud mitte toetuskõlbmatuks peetavatest kuludest, vaid selle aluseks on eeskirjade raske, süstemaatilise ja korduva eiramise tuvastamine, mis mõjutab vaidlusaluste lepingute rakendamist.
Sellest järeldub, et 21. detsembri 2017. aasta ja 7. veebruari 2018. aasta kirjas sisalduvad põhjendused on piisavad selleks, et võimaldada hagejal mõista põhjuseid, miks EACEA otsustas nõuda kõnealuste summade tagasimaksmist, samuti selleks, et liidu kohus saaks teha oma kontrolli.
Järelikult tuleb hagiavalduse kolmas väide, mille kohaselt põhjendused puuduvad või on ebapiisavad, põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Teine väide „Euroopa õiguse väära kohaldamise“ kohta
[…]
–
Esimene väiteosa, mille kohaselt puudub makstud summade täies ulatuses tagasinõudmiseks õiguslik alus
Hageja leiab, et ei vaidlusaluste lepingute artikli II.19 lõiked 3 ja 5 ega määruse nr 966/2012 artikli 135 lõige 4 ei võimalda EACEA‑l nõuda täies ulatuses tagasi summasid, mis hagejale vaidlusaluste lepingute alusel maksti.
EACEA ei nõustu hageja argumentidega.
Praegusel juhul tõdeb Üldkohus, et hariduskeskuste lepingu artikli I.8 esimese lõigu kohaselt reguleerivad lepingu esemeks oleva toetuse andmist kõnealuse lepingu sätted, „kohaldatavad ühenduse sätted“ ja subsidiaarsena Belgia õiguse toetuste andmist käsitlevad sätted. Nii enesehindamissüsteemide lepingu kui ka Türkmenistani lepingu artikli I.9 kohaselt kuuluvad nende suhtes kohaldamisele lepingutingimused ja liidu õiguse kohaldatavad sätted.
Esiteks tuleb asjakohaste lepingutingimuste kohta märkida, et kõigi kõnealuste toetuslepingute artikli II.19 lõike 3 alusel on EACEA‑l õigus kontrollida toetuste kasutamist. Selle sätte kohaselt võidakse kontrolli tulemuste alusel võtta vastu tagasinõudmisotsused. Samuti on toetuslepingute artikli II.19 lõikes 5 täpsustatud, et OLAFil on kontrollimisõigus ja kontrolli tulemusel võidakse ühtlasi teha otsus tagasinõudmiseks.
Need tingimused, mille rikkumisele hageja tugineb, ei välista seega võimalust, et EACEA saaks nende lepingute alusel makstud summad nõuda tagasi täies ulatuses. Nimelt on neis tingimustes märgitud, et EACEA võib toetusi „tagasi nõuda“ – ilma et seda oleks kuidagi piiratud.
Teiseks märgib Üldkohus „kohaldatavate liidu sätete“ kohta hariduskeskuste lepingu artikli I.8 esimese lõigu ning enesehindamissüsteemide lepingu ning Türkmenistani lepingu artikli I.9 tähenduses, et käesolevas asjas on
rationae temporis
kohaldatav algul määrus nr 1605/2002, mis tunnistati kehtetuks alates 1. jaanuarist 2013 (määruse nr 966/2012 artikkel 212), ja seejärel määrus nr 966/2012, mis tunnistati omakorda kehtetuks alates 2. augustist 2018 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. juuli 2018. aasta määrusega (EL, Euratom) 2018/1046, mis käsitleb liidu üldeelarve suhtes kohaldatavaid finantsreegleid ja millega muudetakse määrusi (EL) nr 1296/2013, (EL) nr 1301/2013, (EL) nr 1303/2013, (EL) nr 1304/2013, (EL) nr 1309/2013, (EL) nr 1316/2013, (EL) nr 223/2014 ja (EL) nr 283/2014 ja otsust nr 541/2014/EL ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EL, Euratom) nr 966/2012 (
ELT 2018, L 193, lk 1
). Määruse nr 1605/2002 artikli 187 teise lõigu ja määruse nr 966/2012 artikli 212 kohaselt kohaldati määrust nr 1605/2002 üldreeglina 1. jaanuarist 2003 kuni1. jaanuarini 2013, samas kui vaidlusalused lepingud sõlmiti vastavalt 2008. aastal ja 2010. aastal (vt eespool punkt 2). Peale selle oli lepingute täitmise periood ja järelikult auditeeritud ajavahemik hariduskeskuste lepingu puhul 15. jaanuarist 2009 kuni 14. jaanuarini 2011, enesehindamissüsteemide lepingu puhul ajavahemik 15. oktoobrist 2010 kuni 14. oktoobrini 2012 ja Türkmenistani lepingu puhul ajavahemik 15. oktoobrist 2010 kuni 14. oktoobrini 2013. Sellest järeldub, et hariduskeskuste lepingule ja enesehindamissüsteemide lepingule oli
rationae temporis
kohaldatav määrus nr 1605/2002 ning Türkmenistani lepingule olid üksteise järel kohaldatavad seesama määrus ja määrus nr 966/2012.
Määruse nr 1605/2002 artikli 119 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui abisaaja ei täida oma kohustusi, peatatakse toetuse maksmine või toetust vähendatakse või toetuse andmine lõpetatakse rakenduseeskirjades sätestatud juhtudel, olles abisaajale eelnevalt andnud võimaluse esitada oma seisukohad“. Sõna „lõpetatakse“ kasutamine viitab seega olukorrale, kus saadud summa nõutakse tagasi täies ulatuses.
Peale selle on määruse nr 966/2012 artikli 135 lõige 4 sõnastatud nii:
„Kui sellistes vigades, eeskirjade eiramistes või pettuses on süüdi toetusesaaja või kui toetusesaaja rikub toetuslepingust või toetuse andmise otsusest tulenevaid kohustusi, võib vastutav eelarvevahendite käsutaja olenevalt vigade, eeskirjade eiramiste või pettuse või kohustuste täitmatajätmise raskusest lisaks sellele vähendada toetussummasid või nõuda toetuslepingu või toetuse andmise otsuse raames alusetult makstud summad tagasi, tingimusel et toetusesaajale on antud võimalus esitada oma seisukohad.“
Määruse nr 966/2012 artikli 135 lõikes 5 on ühtlasi ette nähtud:
„Kui kontrollimiste või auditite tulemusena ilmneb, et toetusesaajale võib süüks panna süstemaatilisi või korduvaid vigu, eeskirjade eiramisi, pettust või kohustuste täitmata jätmist, mis mõjutavad oluliselt mitmeid nimetatud toetusesaajale sarnastel tingimustel antud toetusi, võib vastutav eelarvevahendite käsutaja olenevalt vigade, eeskirjade eiramiste, pettuse või kohustuste täitmatajätmise raskusest ja pärast toetusesaajale oma seisukohtade esitamiseks võimaluse andmist peatada kõigi asjaomaste toetuste rakendamise või vajaduse korral lõpetada kõik seda toetusesaajat puudutavad asjaomased toetuslepingud või toetuse andmise otsused.
Lisaks sellele võib vastutav eelarvevahendite käsutaja ärakuulamismenetlust järgides vähendada toetussummasid või nõuda tagasi kõik summad, mis on alusetult makstud seoses toetustega, mis on mõjutatud esimeses lõigus osutatud süstemaatilistest või korduvatest vigadest, eeskirjade eiramistest, pettusest või kohustuste täitmata jätmisest ja mida võib toetuslepingute või toetuse andmise otsuste alusel auditeerida.“
Niisiis ei takista ei määruse nr 1605/2002 artikli 119 lõige 2 ega määruse nr 966/2012 artikli 135 lõige 4 toetuse tagasinõudmist täies ulatuses. Piisab, kui märkida esiteks, et viimati nimetatud säte nõuab otsesõnu, et võetaks arvesse vigade, eeskirjade eiramise, pettuste või kohustuste täitmatajätmise raskust. Seega on asjaolu, et need on süstemaatilised või korduvad, ilmselgelt selline, mida tuleb nende eeskirjade eiramise raskuse hindamisel arvesse võtta. Järelikult kui tuvastatud vigade, eeskirjade eiramise, pettuste või kohustuste täitmatajätmise raskus on selline, et see mõjutab kogu asjaomaste lepingute kontrolli- ja haldussüsteemi ning seega kõiki esitatud kulusid, ei saa makstud summade tagasinõudmist täies ulatuses pidada ebaproportsionaalseks.
Seda järeldust kinnitab pealegi määruse nr 966/2012 artikli 135 lõike 5 teine lõik, mille kohaselt võib eelarvevahendite käsutaja juhul, kui esineb süstemaatilisi ja korduvaid eeskirjade eiramisi, mis on toetusesaajale omistatavad ning mis mõjutavad oluliselt mitut toetust, „nõuda tagasi kõik summad, mis on alusetult makstud“ kõigi eeskirjade eiramisest mõjutatud lepingute alusel. See säte ei välista seega konkreetse toetuse täies ulatuses tagasinõudmise võimalust, kui tuvastatud eeskirjade eiramise raskus on selline, et kõiki vastavaid summasid tuleb pidada alusetult makstuks.
Niisugune järeldus on kooskõlas ka ELTL artiklis 317 ette nähtud liidu vahendite usaldusväärse ja hea finantsjuhtimise põhimõttega. Juhul, kui toetuslepingus kindlaks määratud tingimusi ei täideta, on liidu institutsioonid, organid või asutused kohustatud makstud toetuse tagasi nõudma ulatuses, mida peetakse ebausaldusväärseks või mida ei ole võimalik kontrollida.
Lisaks on liidu kohtul juba olnud võimalus asuda seisukohale, et liidu rahalise toetuse andmise süsteemis toimub toetuse kasutamine reeglite alusel, mille kohaselt võib juba antud toetuse osaliselt või täielikult tagasi nõuda (7. juuli 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hellenic Ventures jt,
T‑44/06
, ei avaldata,
EU:T:2010:284
, punkt
, ja 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsus komisjon vs. Arci Nuova associazione comitato di Cagliari ja Gessa,
T‑259/09
, ei avaldata,
EU:T:2010:536
, punkt
).
Kõike eeltoodut arvestades tuleb teha järeldus, et ei lepingutingimused ega määruse nr 1605/2002 ja määruse nr 966/2012 asjakohased sätted – neile liidu kohtu antud tõlgenduses – ei takista EACEA‑l põhimõtteliselt vaidlusaluste lepingute alusel hagejale makstud summade tagasinõudmist täies ulatuses. Küsimus, kas selline tagasinõudmine on praegusel juhul kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, on hagi neljanda väite esemeks ja seetõttu analüüsitakse seda edaspidi.
Seega tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
–
Teine väiteosa, mille kohaselt ei esine süstemaatilisi ja korduvaid eeskirjade eiramisi
[…]
Viimaks tuleb tõdeda, et hageja ei saa tuletada ühtegi argumenti asjaolust, et määruse nr 966/2012 artikli 135 lõikes 4 ei ole osutatud süstemaatilisele ja korduvale eeskirjade eiramisele või et neid mõisteid ei ole määruses määratletud. Piisab, kui märkida, et selles sättes on otsesõnu nõutud, et võetaks arvesse tuvastatud eeskirjade eiramiste raskust. Asjaolu, et need on süstemaatilised või korduvad, on ilmselgelt selline, mida tuleb nende eeskirjade eiramise raskuse hindamisel arvesse võtta. Ka ei saa asjaolu, et määruses nr 966/2012 – eelkõige artikli 135 lõikes 5 – on kõnealuseid mõisteid kasutatud neid otsesõnu määratlemata, mõjutada kuidagi kavatsetavat tagasinõudmist, kuna nende mõistete sisu tuleneb kahtlemata nende tavapärasest tähendusest, mille kohaselt süstemaatilised ja korduvad eeskirjade eiramised on sellised, mida iseloomustab nende korduvus ja asjaolu, et need mõjutavad kogu kontrolli- ja haldussüsteemi, nagu need, millele on osutatud eespool punktides 124–131.
[…]
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt EACEA nõuetele hageja kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (kümnes koda laiendatud koosseisus)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Universität Koblenz-Landault.

Papasavvas
Kornezov
Buttigieg
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 24. veebruaril 2021 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse need punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.