CELEX: 62019CJ0700
Fellebbezés
Verseny
Kartellek
Optikailemez‑meghajtók
Az EUMSZ 101. cikk és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
Egységes és folyamatos jogsértés
Fogalom
Két számítógépgyártó által szervezett, hordozható számítógépekben és asztali számítógépekben használt optikailemez‑meghajtókra vonatkozó beszerzési eljárásokkal kapcsolatos összejátszásra irányuló megállapodások

Fellebbezésükkel a Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (a továbbiakban: TSST Japán) és a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (a továbbiakban: TSST KR) (a továbbiakban együtt: fellebbezők) az Európai Unió Törvényszéke 2019. július 12‑i Toshiba Samsung Storage Technology és Toshiba Samsung Storage Technology Korea kontra Bizottság ítéletének (
T‑8/16
, a továbbiakban: megtámadott ítélet,
EU:T:2019:522
) hatályon kívül helyezését kéri, amely ítéletben a Törvényszék elutasította az elsődlegesen az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók” ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozat (a továbbiakban: vitatott határozat) őket érintő részében történő teljes vagy részleges megsemmisítése, illetve – másodlagosan – a velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetüket.
I.

Jogi háttér
Az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (
HL 2003. L 1., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében:
„(2)   A[z Európai] Bizottság határozattal bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy vállalkozások társulásaira, amennyiben azok akár szándékosan, akár gondatlanságból:
a)
megsértik [az EUMSZ 101.] vagy [EUMSZ 102. cikket]; vagy
b)
megszegik a 8. cikk alá tartozó ideiglenes intézkedést elrendelő határozatot; vagy
c)
nem teljesítik a 9. cikk szerinti határozat alapján kötelező érvényű kötelezettségvállalást.
A jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át.
Amennyiben egy társulás jogsértése a tagok tevékenységéhez kapcsolódik, a bírság nem haladhatja meg a társulás jogsértésével érintett piacon működő tagjai teljes forgalma összegének 10%‑át.
(3)   A bírság mértékének meghatározásakor tekintetbe kell venni mind a jogsértés súlyát, mind annak időtartamát.”
E rendelet 27. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 7., 8., 23. cikkben és a 24. cikk (2) bekezdésében meghatározott határozatok meghozatala előtt a Bizottság az általa lefolytatott eljárás alá vont vállalkozásoknak vagy vállalkozások társulásainak lehetőséget nyújt arra, hogy meghallgassák őket a Bizottság által kifogásolt kérdésekkel kapcsolatban. A Bizottság csak olyan kifogásokra alapozhatja határozatát, amelyekre az érintett felek megtehették észrevételeiket. A panaszosok szorosan kapcsolódnak az eljáráshoz.
(2)   Az érintett felek védekezéshez való jogát az eljárás során teljes mértékben tiszteletben kell tartani. Jogukban áll a Bizottság irataiba a vállalkozások üzleti titkaik védelmére irányuló jogos érdekének figyelembevételével betekinteni. A betekintési jog nem terjed ki a bizalmas jellegű információkra és a Bizottság vagy a tagállamok versenyhatóságainak belső dokumentumaira. A betekintési jog különösen nem terjed ki a Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai közti levelezésre, illetve a tagállamok versenyhatóságainak egymás közötti levelezésére, ideértve a 11. és 14. cikk alapján készült dokumentumokat. E bekezdés egyik rendelkezése sem sérti [helyesen: sem akadályozza] a Bizottságot abban, hogy a jogsértés bizonyításához szükséges információt feltárja és felhasználja.”
Az említett rendelet 31. cikkének szövege a következő:
„A Bíróság korlátlan jogkörrel rendelkezik az olyan határozatok felülvizsgálatára, amelyekben a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot határozott meg. A Bíróság törölheti, csökkentheti vagy növelheti a kiszabott bírság vagy kényszerítő bírság összegét.”
Az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás (
HL 2006. C 210., 2. o.
) 6. és 13. pontja a bírságok kiszámításával kapcsolatban kimondja:
„6.   A jogsértéssel összefüggő eladások értékének és az időtartamnak a kombinációja megfelelő helyettesítő értéknek tekinthető, mely tükrözi a jogsértés gazdasági jelentősségét, valamint a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások egymáshoz viszonyított súlyát. A fenti jelzőszámok jól tükrözik a bírság nagyságrendjét, de nem szolgálhatnak automatikus számtani számítási módszer alapjául.
[…]
13.   A kiszabásra kerülő bírságok alapösszegének meghatározásához a Bizottság a jogsértés által közvetlenül vagy közvetve érintett, a vállalkozás által az [Európai Gazdasági Térségen (EGT) belül], az érintett földrajzi területen értékesített áruk és szolgáltatások eladásának értékét alkalmazza. […]”
II.

A jogvita előzményei és a vitatott határozat
A megtámadott ítélet 1–37. pontja tárgyalja a jogvita előzményeit, amelyeket a jelen ügyhöz szükséges információk szempontjából az alábbiak szerint lehet összefoglalni.
A fellebbezők, a TSST Japán és a TSST KR, optikailemez‑meghajtók (a továbbiakban: OLM‑ek) gyártói és szállítói. Közelebbről a TSST Japán a Japánban letelepedett Toshiba Corporation társaság, valamint a Dél‑Koreában letelepedett Samsung Electronics Co. Ltd társaság tulajdonában álló közös vállalkozás. A jogsértés időszakában a TSST Japán a TSST KR anyavállalata volt.
A TSST Japán és a TSST KR működésüket két különálló üzleti egységként kezdték meg 2004. április 1‑jén. 2005 decemberében a TSST Japán elhagyta a piacot, és a 2008. év elejéig csökkentett mértékben végzett átmeneti értékesítési tevékenységeket. A TSST KR fokozatosan átvállalta a TSST Japán értékesítési tevékenységeit, és közvetlenül látta el az OLM‑ek fejlesztésével, kereskedelmével, értékesítésével, valamint az értékesítést követő szolgáltatással kapcsolatos teendőket.
A szóban forgó jogsértés a többek között a Dell Inc. és a Hewlett Packard (a továbbiakban: HP) által gyártott személyi számítógépekben (asztali számítógépek és hordozható számítógépek) használt OLM‑eket érinti.
A Dell és a HP a két legfontosabb eredetitermék‑gyártó a személyi számítógépek világpiacán. E két társaság világszinten lefolytatott olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmaz, amelyek magukban foglalják többek között azt, hogy kisszámú előre kiválasztott OLM‑szállítóval negyedévi tárgyalásokat folytatnak a világszintű árról és a globális vételi mennyiségekről.
A beszerzési eljárások árajánlatkéréseket, elektronikus árajánlatkéréseket, online tárgyalásokat, elektronikus árveréseket és kétoldalú (offline) tárgyalásokat foglalnak magukban. A beszerzés lezárásakor a megrendelők aszerint osztják fel a mennyiségeket a részt vevő OLM‑szállítók vonatkozásában, hogy azok milyen árakat ajánlanak.
2009. január 14‑én a Koninklijke Philips NV által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (
HL 2006. C 298., 17. o.
) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy e társaság mellett abba belefoglalják a Lite‑On IT Corporationt és közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt is.
2009. június 30‑án a Bizottság feltételes mentességet biztosított a Koninklijke Philips, a Lite‑On IT és a Philips & Lite‑On Digital Solutions részére.
2009. augusztus 4‑én és 6‑án a Hitachi‑LG Data Storage Inc. és a Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc. a jelen ítélet 12. pontjában említett közlemény alapján a bírság összegének csökkentése iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz.
2012. július 18‑án a Bizottság kifogásközlést küldött tizenhárom OLM‑szállítónak, köztük a fellebbezőknek (a továbbiakban: kifogásközlés), amelyben jelezte, hogy e társaságok megsértették az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás (
HL 1994. L 1., 3. o.
; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 52. kötet, 3. o.; a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét azáltal, hogy 2004. február 5‑től 2009. június 29‑ig az OLM‑ekkel kapcsolatos olyan kartellben vettek részt, amely keretében összehangolták két számítógépgyártó, azaz a Dell és a HP által szervezett beszerzési eljárásokkal összefüggésben tanúsított magatartásukat.
2012. október 29‑én a fellebbezők a Bizottság elé terjesztették a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeiket. 2012. november 29‑én és 30‑án meghallgatásra került sor, amelyen a kifogásközlés összes címzettje részt vett.
2014. február 18‑án a Bizottság két kiegészítő kifogásközlést fogadott el, állítása szerint annak érdekében, hogy kiegészítse, módosítsa és tisztázza a kifogásközlés egyes címzettjeihez az állítólagos jogsértésért való felelősségükkel kapcsolatban intézett kifogásokat. 2015. június 1‑jén a Bizottság egy másik kiegészítő kifogásközlést fogadott el. Ezen új kifogásközlésnek az volt a célja, hogy kiegészítse a két korábbi kifogásközlést azáltal, hogy az e kifogásközlésekben szereplő kifogásokat megküldte az azon vállalatcsoportokhoz tartozó további jogi személyeknek is (anyavállalatok vagy beolvadt jogalanyok), amelyek már címzettjei voltak az első kifogásközlésnek. A 2014. február 18‑i és 2015. június 1‑jei kifogásközlések címzettjei írásban ismertették a Bizottsággal az álláspontjukat, anélkül hogy meghallgatás tartását kérték volna.
2015. október 21‑én a Bizottság elfogadta a vitatott határozatot.
E határozatban a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői legalább 2004. június 23‑tól 2008. november 25‑ig összehangolták a versenymagatartásukat. A Bizottság kifejtette, hogy ez az összehangolás párhuzamos kétoldalú kapcsolatfelvételek hálózata útján történt. Megállapította, hogy a kartell résztvevői arra törekedtek, hogy a piaci mennyiségeiket egymáshoz igazítsák, és gondoskodjanak arról, hogy az árak magasabb szinten maradjanak, mint amelyen e kétoldalú kapcsolatfelvételek hiányában lettek volna.
A Bizottság a vitatott határozatban kifejtette, hogy a kartell résztvevői közötti összehangolás a Dell és a HP ügyfélkörét érintette. A Bizottság szerint a Dell és a HP az OLM‑szállítóikkal folytatott kétoldalú tárgyalásokon kívül olyan standard beszerzési eljárásokat alkalmazott, amelyekre legalább negyedévenként került sor. A Bizottság kiemelte, hogy a kartell tagjai a kétoldalú kapcsolatfelvételi hálózatukat arra használták, hogy manipulálják e beszerzési eljárásokat, ezáltal keresztülhúzva a megrendelőik azon kísérleteit, hogy ösztönözzék az árversenyt.
A Bizottság szerint a rendszeres információcserék többek között lehetővé tették a kartell tagjai számára, hogy még azt megelőzően nagyon összetett ismeretekkel rendelkezzenek a versenytársaik szándékairól, hogy belépnének a beszerzési eljárásba, következésképpen pedig előre lássák azok versenystratégiáját.
A Bizottság hozzátette, hogy a kartell tagjai rendszeres időközönként konkrét ügyfélkörökkel kapcsolatos árazási információkat, valamint az árral össze nem függő olyan információkat is cseréltek, mint például a fennálló termelés, a szállítási kapacitás, a leltári helyzet, a minősítési helyzet, valamint az új termékek vagy fejlesztések piaci bevezetésének időzítése. A Bizottság kiemelte, hogy az OLM‑szállítók ráadásul figyelemmel kísérték a lezárt beszerzési eljárások végeredményeit, vagyis a sorrendben így elfoglalt helyet, valamint az így kapott árat és mennyiséget.
A Bizottság jelezte azt is, hogy az OLM‑szállítók – tudva, hogy kapcsolatfelvételeiket a megrendelőkkel szemben titokban kell tartani – olyan eszközöket használtak az egymással való kapcsolatfelvételekhez, amelyeket kellően alkalmasnak ítéltek a kívánt eredmény elérésére. A Bizottság kifejtette, hogy 2003‑ban egyébként kudarcba fulladt az a kísérlet, hogy az e szállítók közötti rendszeres többoldalú találkozók szervezése érdekében ülést hívjanak össze, miután arról az egyik megrendelő tudomást szerzett. A Bizottság szerint e találkozók helyett kétoldalú kapcsolatfelvételekre került sor lényegében telefonhívások, esetenként pedig elektronikus üzenetek formájában is, ideértve a magán‑e‑mail‑címeket és az azonnali üzenetváltásokat, vagy pedig találkozók során, elsősorban a globális ügyfélkapcsolati vezetők szintjén.
A Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevői rendszeresen kapcsolatba léptek egymással, továbbá hogy a kapcsolatfelvételek – elsősorban telefonon keresztül – gyakoribbá váltak a beszerzési eljárások alatt, amelyek során naponta több hívásra is sor került a kartell bizonyos résztvevőpárosai között. A Bizottság kifejtette, hogy általában a kartell bizonyos résztvevőpárosai között jelentősen gyakoribbak voltak a kapcsolatfelvételek, mint bizonyos egyéb párosok között.
A fellebbezők felelősségének megállapítására egyrészt a TSST KR‑nek a kartellben való, 2004. június 23‑tól 2008. november 17‑ig tartó közvetlen részvétele miatt került sor, különösen a más versenytársakkal a Dell és a HP tekintetében történő összehangolás miatt, valamint másrészt amiatt, hogy a TSST Japán – a Bizottság vélelmezése szerint – döntő befolyást gyakorolt a leányvállalatára a jogsértés teljes időszakában.
A fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásra támaszkodott.
Mindenekelőtt a bírság alapösszegének meghatározása érdekében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy figyelembe véve az OLM‑szállítók kartellben való részvételének időtartamai közötti jelentős eltéréseket, továbbá abból a célból, hogy jobban kifejezésre lehessen juttatni a kartell tényleges hatását, helyénvaló olyan éves átlagot alkalmazni, amelyet az érintett vállalkozások által a jogsértésben való saját részvételük teljes naptári hónapjai során teljesített eladások valós értéke alapján számítanak ki.
A Bizottság így kifejtette, hogy az eladások értékét a személyi számítógépekhez való OLM‑eknek a HP és a Dell EGT‑n belüli jogalanyai részére kiszámlázott eladásai alapján számította ki.
A Bizottság egyébiránt úgy ítélte meg, hogy mivel a HP‑vel szemben tanúsított versenyellenes magatartás később kezdődött, továbbá annak érdekében, hogy figyelembe vegye a kartell alakulását, az eladások releváns értékét a HP és a Dell vonatkozásában elkülönítve számítja ki, továbbá hogy az időtartam függvényében két szorzótényezőt alkalmaz.
Továbbá a Bizottság akként határozott, hogy mivel az árak összehangolására irányuló megállapodások jellegüknél fogva az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, továbbá mivel a kartell legalább az EGT‑re kiterjedt, a jelen ügyben a jogsértés súlya címén alkalmazott százalékos arány a vitatott határozat összes címzettje vonatkozásában 16%. A Bizottság egyébiránt jelezte, hogy a jelen ügy körülményeire tekintettel – elrettentés céljából – 16%‑os kiegészítő összeget kell alkalmazni.
Végül, mivel a fellebbezőkkel szemben kiszabott bírság kiigazított alapösszege elérte a forgalmuk 10%‑ában meghatározott felső határt, a Bizottságnak azt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján újból ki kellett igazítania.
A vitatott határozat rendelkező része a fellebbezőket érintő részében a következőképpen szól:
„1. cikk
A következő vállalkozások megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a megjelölt időszakokban több elkülönülő jogsértésből álló olyan egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt az optikailemez‑meghajtóknak az EGT egészét lefedő ágazatában, amely az árak összehangolására irányuló megállapodásokból állt:
[…]
e)
[a fellebbezők] 2004. június 23‑tól 2008. november 17‑ig, a Dell és a HP tekintetében történő összehangolásuk útján;
[…]
2. cikk
Az 1. cikkben megállapított jogsértésért a következő bírságok kerülnek kiszabásra:
[…]
e) [a fellebbezőkkel] szemben egyetemleges felelősség mellett: 41304000 euró;
[…]”
III.

A Törvényszék előtti eljárás és a megtámadott ítélet
A Törvényszék Hivatalához 2016. január 5‑én benyújtott keresetlevélben a fellebbezők elsődlegesen a vitatott határozat egészben vagy részben történő megsemmisítése, másodlagosan pedig a velük szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti keresetet terjesztettek elő.
Keresetük alátámasztása érdekében a fellebbezők kilenc jogalapra hivatkoztak. Az első a lényeges eljárási szabályok és a védelemhez való jog megsértésén alapult, a második a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó hatáskörének hiányán, a harmadik a jogsértés földrajzi kiterjedésének meghatározása során elkövetett ténybeli hibákon és téves jogalkalmazáson, a negyedik az egységes és folyamatos jogsértés megállapítása során elkövetett ténybeli hibákon és téves jogalkalmazáson, az ötödik a fellebbezőknek a jogsértés egészéről való állítólagos tudomásával kapcsolatos ténybeli hibákon és téves jogalkalmazáson, a hatodik a fellebbezők kartellben való részvétele kezdetének időpontjával kapcsolatos ténybeli hibákon és téves jogalkalmazáson, a hetedik azon bizonyítékok hiányán, hogy a fellebbezők összehangolt magatartásokban vagy versenyellenes megállapodásokban vettek volna részt, a nyolcadik a vizsgálat túl hosszú időtartama miatt a megfelelő ügyintézéshez való jog megsértésén, a kilencedik pedig – amelyet másodlagosan terjesztettek elő – a bírság összegének kiszámítása során a Bizottság által elkövetett hibákon alapult.
A Törvényszék a megtámadott ítéletben e jogalapok egyikét sem fogadta el, és ennélfogva a keresetet teljes egészében elutasította.
IV.

A felek kérelmei
Fellebbezésükben a fellebbezők azt kérik, hogy a Bíróság:
–
helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;
–
a fellebbezőket érintő részében semmisítse meg a vitatott határozatot;
–
törölje az e határozatban velük szemben kiszabott bírságot, vagy csökkentse annak összegét;
–
kötelezze a Bizottságot az elsőfokú eljárásban, valamint a jelen fellebbezési eljárásban felmerült összes költség viselésére, és
–
az ügy körülményeire tekintettel rendeljen el minden megfelelő intézkedést.
A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság:
–
utasítsa el a fellebbezést, és
–
kötelezze a fellebbezőket a jelen eljárás során felmerült összes költség viselésére.
V.

A fellebbezésről
Fellebbezésük alátámasztása érdekében a fellebbezők négy jogalapra hivatkoznak, amelyek lényegében először is a Törvényszék azzal kapcsolatos értékelésére vonatkoznak, hogy a Bizottság megállapítása szerint az ezen intézmény által nekik felrótt egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll, másodszor a Törvényszéknek az egységes és folyamatos jogsértés fennállásával, harmadszor a védelemhez való joggal, negyedszer pedig a Bizottság hatáskörével kapcsolatos értékelésére vonatkoznak.
A.

Az első jogalapról
1.

A felek érvelése
Első jogalapjukban a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot az első megsemmisítési jogalap első három, lényeges eljárási szabályok és a védelemhez való jog megsértésére alapított részének vizsgálata során, mivel megerősítette, hogy a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll, noha e „kettős” minősítés a kifogásközlésben nem szerepel.
E jogalap két részből áll.
A Bizottság előzetesen azzal érvel, hogy a Törvényszék helybenhagyta a vitatott határozat azon megállapítását, miszerint a fellebbezők egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt. Következésképpen úgy véli, hogy hatástalanok a fellebbezők által azon megállapítással kapcsolatban előadott érvek, amely járulékosan került megfogalmazásra, és amely szerint e jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll.
a)

Az első jogalap első része
Első jogalapjuk három kifogást tartalmazó első részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék az általuk első fokon felhozott, a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó első jogalap első részének elemzése során több tekintetben is tévesen alkalmazta a jogot.
Általánosságban a Bizottság először is azzal érvel, hogy téves azt állítani, hogy a Bizottság csak a vitatott határozat szakaszában tett elkülönülő jogsértésekre vonatkozó megfontolásokat. A Törvényszék a megtámadott ítélet 60. pontjában helyesen mutatott rá arra, hogy a Bizottság a kifogásközlés (308), (353) és (354) preambulumbekezdésében jogsértések, megállapodások és összehangolt magatartások bonyolult rendszerére hivatkozott. A Törvényszék ezen ítélet 61–63. pontjában azt is helyesen vezette le a fellebbezők kifogásközlésre adott válaszából, hogy utóbbiak megértették, mit rónak fel nekik, és hogy a terhükre rótt kétoldalú kapcsolatfelvételek összességét illetően védekezhettek. Ezenkívül a Törvényszék az említett ítélet 56. és 57. pontjában helyesen állapította meg egyrészt, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma a felek által tanúsított olyan magatartások összességét feltételezi, amelyek ugyanazon versenyellenes gazdasági célra irányulnak, másrészt pedig, hogy magából az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalmából következik, hogy egy ilyen jogsértés magatartások vagy jogsértések összességét feltételezi. Így a fellebbezőket mind a szóban forgó jogsértések bonyolult rendszerét, mind pedig az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának megállapításához szükséges további kritériumokat illetően meghallgatták.
Másodszor, a fellebbezők állításával ellentétben a Bizottság a Törvényszék előtt azt állította, hogy a szóban forgó elkülönülő jogsértésekkel kapcsolatban meghallgatta a vitatott határozat címzettjeit. Harmadszor, a 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítéletből (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) és a Törvényszék 2014. október 10‑iSoliver kontra Bizottság ítéletéből (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) eredő ítélkezési gyakorlat nem releváns, mivel a fellebbezőknek a közigazgatási eljárás során lehetőségük volt megérteni, hogy az egységes és folyamatos jogsértést alkotó minden egyes magatartást felrótták nekik. Negyedszer, közelebbről a 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítéletből (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) kitűnik, hogy a határozat címzettjeit meg kell hallgatni az egységes és folyamatos jogsértés, valamint az azt alkotó magatartások vonatkozásában. Márpedig a jelen esetben ez a helyzet. Végül ez utóbbi ítéletből az is kitűnik, hogy még ha a kifogásközlés – a fellebbezők védelemhez való jogát megsértve – nem is minősítette egyértelműen a kifogásolt magatartásokat korlátozottabb jogsértéseknek, ez nem ellentétes a Bíróság ítélkezési gyakorlatával, amely nem követel meg ilyen minősítést, amennyiben a feleket a szóban forgó magatartások vonatkozásában meghallgatták.
1)

Az első jogalap első részének első kifogásáról
A fellebbezők szerint a Törvényszéknek – azt követően, hogy a megtámadott ítélet 55. és 56. pontjában helyesen mutatta be az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalmára vonatkozó ítélkezési gyakorlatot, emlékeztetve egyrészt arra, hogy az EUMSZ 101. cikk megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata vagy folytatólagos magatartás eredménye is, másrészt pedig arra, hogy e cselekménysorozat vagy magatartás egy vagy több eleme önmagában is az EUMSZ 101. cikk megsértésének minősülhet – ezen ítélet 57. és 58. pontjában azt kellett volna megállapítania, hogy e fogalom nem szükségképpen feltételezi kisebb jelentőségű jogsértések fennállását.
A Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor nem ismerte el, hogy a Bizottságnak minden elkülönülő jogsértést egyértelműen elemeznie kellett volna, és azokat kisebb jelentőségűnek kellett volna minősítenie. A közigazgatási eljárás során ugyanis egyértelműen be kell mutatni a vitatott határozatban említett valamely cselekmény vagy cselekménysorozat bármilyen további jogi minősítését annak érdekében, hogy a feleket meg tudják hallgatni, és utóbbiak megfelelően gyakorolhassák a védelemhez való jogukat. Pusztán annak a ténynek, hogy a vitatott határozat a kifogásközlésben nem szereplő további megállapítást tartalmaz, arra kellett volna vezetnie a Törvényszéket, hogy állapítsa meg a fellebbezők védelemhez való jogának megsértését, amit nem tett meg, megsértve ezáltal a 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítéletet (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) és a Törvényszék 2014. október 10‑iSoliver kontra Bizottság ítéletét (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
A Bizottság előadja, hogy a fellebbezők elferdítik a megtámadott ítéletet, amikor azt állítják, hogy az azon a feltételezésen alapul, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma szükségképpen feltételezi korlátozottabb elkülönülő jogsértések fennállását. Márpedig a Törvényszék ezen ítélet 55–57. pontjában nem szükségességre, hanem lehetőségre hivatkozik. Hasonlóképpen a fellebbezők tévesen következtetnek a 2014. október 10‑iSoliver kontra Bizottság ítéletből (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) arra, hogy a Törvényszék nem mondta volna ki az ez utóbbi ítélet alapjául szolgáló ügyben szóban forgó vitatott határozat megsemmisítését, ha az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozó állítás a kisebb jelentőségű elkülönülő jogsértésekre vonatkozó állítást is feltételezné. Mindenesetre a fellebbezők egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele megerősítést nyert, és a fellebbezőket az e jogsértést alkotó magatartások vonatkozásában meghallgatták. A Törvényszék a megtámadott ítélet 58. pontjában tehát helyesen állapította meg, hogy nem áll fenn semmilyen inkoherencia a kifogásközlés és a vitatott határozat között, és hogy tiszteletben tartották a védelemhez való jogot.
2)

Az első jogalap első részének második kifogása
A fellebbezők előadják, hogy noha valamely határozat a felek válaszainak figyelembevétele érdekében kiegészítheti és módosíthatja a kifogásközlésben szereplő elemzést, nem vezethet be elkülönülő jogsértésekre vonatkozó további megállapításokat.
Márpedig a Törvényszék a megtámadott ítélet 59. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor ennek ellenkezőjét állapította meg. A Törvényszék – ahelyett, hogy az ezen ítélet 51. pontjában helyesen kifejtett ítélkezési gyakorlatot alkalmazta volna – az említett ítélet 53. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra hivatkozva egyszerűen megállapította, hogy valamely határozat végső következtetéseinek nem feltétlenül kell mindenben megfelelniük a kifogásközlésben foglalt közbenső minősítésnek. A Törvényszék mindazonáltal figyelmen kívül hagyta, hogy a Bizottság e szabadságával csak a felek észrevételeinek figyelembevétele érdekében élhet, további megállapítások tétele érdekében nem.
A Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen alkalmazta a meghallgatáshoz való jogra vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. A fellebbezők állításával ellentétben a Törvényszék a megtámadott ítélet 59. pontjában nem volt köteles alkalmazni az ezen ítélet 51. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatot. Először is érvelésük hatástalan, mivel ezen 59. pont olyan indokolást tartalmaz, amely nem szükséges az említett ítélet 64–66. pontjában tett megállapítás alátámasztásához. Másodszor a fellebbezők érvelése a kifogásközlés és a vitatott határozat közötti olyan állítólagos jelentős különbségen alapul, amely nem létezik. Harmadszor a megtámadott ítélet 51. és 53. pontja nem hivatkozik eltérő ítélkezési gyakorlatokra. Negyedszer, mivel a kifogásközlésre adott válaszukban a fellebbezők tagadták, hogy bármilyen jogellenes kapcsolatfelvételben részt vettek volna, és azt állították, hogy az egységes és folyamatos jogsértés megállapításához szükséges kritériumok nem teljesülnek, a Bizottságnak jogában állt figyelembe venni ezen érveket, és a (352) preambulumbekezdést beilleszteni a vitatott határozatba.
3)

Az első jogalap első részének harmadik kifogása
A fellebbezők előadják, hogy ellentétben azzal, amit a Törvényszék a megtámadott ítélet 60–64. pontjában állított, a Bizottság a kifogásközlésben nem állapított meg az egységes és folyamatos jogsértésen kívül más jogsértéseket. A kifogásközlésben semmilyen más cselekmény, cselekménysorozat vagy bármilyen típusú magatartás nem képezi az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítéshez képest további elkülönülő jogi minősítés tárgyát.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 60–63. pontjában tévesen állapította meg, hogy a kifogásközlés lehetőséget biztosított a fellebbezők számára, hogy észrevételeket tegyenek a szóban forgó egységes és folyamatos jogsértésen kívüli jogsértésekre vonatkozóan. A kifogásközlésben az elkülönülő jogsértésekre tett mindössze két utalás nem felel meg az ezen ítélet 52. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat által megkövetelt szintű egyértelműségnek, és a kifogásközlés egyáltalán nem tartalmaz az egységes és folyamatos jogsértéstől elkülönülő jogsértésnek minősítést és ennek egyértelmű leírását sem. Puszta ténybeli leírások e tekintetben nem lehetnek elegendőek.
Ráadásul a Törvényszék állításával ellentétben a fellebbezőknek a kifogásközlésre adott válasza nem támasztja alá azon állítást, miszerint a fellebbezőknek lehetőségük volt arra, hogy az elkülönülő jogsértésekkel kapcsolatban érdemben válaszoljanak. E válasz csak az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozó bizonyítékokra vonatkozik, és nem vonatkozik semmilyen elkülönülő jogsértésre.
A Bizottság azt állítja, hogy a kifogásközlés megfogalmazott elkülönülő jogsértésekre vonatkozó állítást, amit a Törvényszék helyesen el is ismert. Először is az az érv, miszerint a kifogásközlés az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítésen kívül nem tartalmaz más jogi minősítést, hatástalan, mivel a megtámadott ítélet azon a feltevésen alapul, hogy a szóban forgó jogsértés egyetlen jogi minősítése az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítés, amely maga több magatartás vagy jogsértés összességét feltételezi. Másodszor a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a kifogásközlésből kitűnik, hogy e jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll. A kifogásközlés meghatározta a fellebbezők magatartásának terjedelmét és jellegét, azaz számos, az árak összehangolására irányuló kétoldalú megállapodást, amelyeket a Bizottság az EUMSZ 101. cikk megsértésének tekintett. A Törvényszék tehát a megtámadott ítélet 61–63. pontjában helyesen állapította meg, hogy a fellebbezők megérthették a Bizottság állításait. Harmadszor, a fellebbezők állításával ellentétben az ezen ítélet 61. pontjában a „jogi minősítésre” való hivatkozás nem jelenthet olyan jogi minősítést, amely meghaladja az egységes és folyamatos jogsértés megállapításának keretét. Negyedszer, a fellebbezők mesterségesen különböztetik meg az egységes és folyamatos jogsértést az azt alkotó elkülönülő jogsértésektől. Végül a Bíróság ítélkezési gyakorlata lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bizonyos tényeket csak a határozata meghozatalának szakaszában minősítsen, amennyiben a feleknek lehetőségük volt kifejteni álláspontjukat a Bizottság által megállapított tényállással kapcsolatban, és amennyiben a kifogásközlés tartalmazza a releváns jogelveket és ténybeli elemeket.
b)

Az első jogalap második része
Első jogalapjuk második részében, amely három kifogást tartalmaz, a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet indokolásában tévesen alkalmazta a jogot, amikor az általuk első fokon felhozott első jogalap második és harmadik részét elutasította.
A Törvényszék előtt a fellebbezők azt állították, hogy a vitatott határozatnak az állítólagos elkülönülő jogsértések jogi minősítésére vonatkozó indokolása elégtelen, illetve ellentmondásos, mivel e minősítést nem fejtették ki, és nem is indokolták meg. Ennélfogva ezen indokolás nem tette lehetővé a fellebbezők számára a velük szemben megállapított jogsértés jellegének és terjedelmének megértését, nem fejtette ki a releváns megfontolásokat, és belső ellentmondásokat tartalmaz.
1)

Az első jogalap második részének első kifogása
A fellebbezők először is előadják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott ítélet 76–78., valamint 81. és 82. pontjában azt feltételezte, hogy valamely egységes és folyamatos jogsértés egyedi jogsértésekből áll.
Másodszor a Törvényszék azáltal, hogy ezen ítélet 78., 80. és 82. pontjában úgy ítélte meg, hogy a különböző egyedi kapcsolatfelvételek elkülönülő jogsértéseknek minősülnek, maga minősítette a tényeket, ami sérti az EUMSZ 101. cikk által a Bizottságra ruházott jogköröket. Márpedig a vitatott határozatban a Bizottság a vitatott határozat (352) preambulumbekezdésében egyetlen alkalommal hivatkozott az egységes és folyamatos jogsértésen kívül más jogsértésekre, anélkül azonban, hogy megemlített volna egyedi és kétoldalú kapcsolatfelvételeket.
A Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozat preambuluma és rendelkező része koherens. A fellebbezők állításai a megtámadott ítélet téves értelmezésén alapulnak. Először is a Törvényszék ezen ítélet 78. pontjában nem állapította meg, hogy minden egyes kétoldalú kapcsolatfelvétel elkülönülő jogsértésnek minősül. Az említett ítélet 80. pontjában csupán arra emlékeztetett, hogy a vitatott határozat I. melléklete tartalmazza azon kapcsolatfelvételek listáját, amelyek jogsértésnek minősülhetnek. Ugyanakkor a Törvényszék ugyanezen ítélet 70–87. pontjában nem foglalt állást sem a Bizottság megállapításairól, sem pedig arról a kérdésről, hogy a kétoldalú kapcsolatfelvételek ténylegesen elkülönülő jogsértéseknek minősülnek‑e. Másodszor, a Bizottság másodlagosan azzal érvel, hogy a megtámadott ítélet 80–84. pontjában tett megállapítások egyike sem alapul azon az előfeltevésen, hogy a megállapított különböző egyedi kapcsolatfelvételek elkülönülő jogsértéseknek minősülnek. A fellebbezők érvei tehát hatástalanok.
2)

Az első jogalap második részének második kifogása
A fellebbezők szerint a Törvényszék a megtámadott ítélet 76–79. pontjában több tekintetben is tévesen alkalmazta a jogot. Először is a Törvényszék nem válaszolt a fellebbezők azon érvére, miszerint a vitatott határozat (352) preambulumbekezdése nem elegendő a határozat 1. cikkének alátámasztásához. Ezen ítélet 76. pontja annak megállapítására szorítkozik, hogy e preambulumbekezdés és ezen 1. cikk között nincs semmilyen inkoherencia. Másodszor az említett ítélet 77. pontja azt feltételezi, hogy valamely egységes és folyamatos jogsértés szükségképpen magában foglal elkülönülő jogsértéseket. Harmadszor ugyanezen ítélet 78. pontjában ugyanezen vélelem szerepel. Téves ugyanis azt állítani, hogy a Bizottság a vitatott határozat (303) és (346) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az egyedi kapcsolatfelvételek is sértik az EUMSZ 101. cikket. Negyedszer a Törvényszék nem vette figyelembe a nagyon hasonló érvekre vonatkozó saját ítélkezési gyakorlatát.
A Bizottság azt állítja, hogy a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozat nem tartalmaz semmilyen ellentmondást. A Törvényszék válaszolt a fellebbezők kifogásainak alapjául szolgáló állításokra, tehát nem volt köteles válaszolni az inkoherenciára vonatkozó állításokra azt követően, hogy megállapította az inkoherencia teljes hiányát.
3)

Az első jogalap második részének harmadik kifogása
Az első fokon hivatkozott, a vitatott határozat elégtelen indokolására alapított érv elutasításakor a Törvényszék a megtámadott ítélet 80–82. és 85. pontjában több tekintetben is tévesen alkalmazta a jogot.
Ezen ítélet 80. pontjában a Törvényszék nem válaszolt a fellebbezők kifogásaira. A vitatott határozat, illetve annak I. melléklete ugyanis nem tartalmaz az e határozat 1. cikkében említett elkülönülő jogsértésekre vonatkozó megállapításokat. Az, hogy a Törvényszék azt állítja, hogy „a Bizottság világosan és egyértelműen leírja a kartell működését, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének az állítólagos magatartásokra való alkalmazását, valamint a kartell felelőseit”, nem releváns, mivel ezen állítás nem ezen elkülönülő jogsértésekre, hanem az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozik. Így a Törvényszék nem válaszol azon érvre, amely szerint az említett elkülönülő jogsértések terjedelmét illetően az említett határozat (352) preambulumbekezdése és 1. cikke még együttesen értelmezve sem egyértelmű.
Egyébiránt a megtámadott ítélet 81. pontjában szereplő azon állítás, miszerint az, hogy ezen elkülönülő jogsértésekhez nem fűződik részletezhető további jogi minősítés, nem jelenti az említett határozat indokolásának az ítélkezési gyakorlattal ellentétes hiányát, azon a téves előfeltevésen alapul, hogy maga az egységes és folyamatos jogsértésnek minősítés magatartások vagy jogsértések összességét feltételezi.
Ezen ítélet 82. pontjában a Törvényszék egy másik hibát is elkövet, amikor azt állítja, hogy a vitatott határozatban az elkülönülő jogsértések megfelelnek a hivatkozott különböző kétoldalú kapcsolatfelvételeknek, noha e határozat nem minősíti e kapcsolatfelvételeket.
Az említett ítélet 85. pontjában a Törvényszék tévesen úgy értelmezte a keresetlevelet, hogy az részletesen kifejti a különböző kapcsolatfelvételekre vonatkozó érveket, ami azt bizonyítja, hogy a vitatott határozat megfelelő indokolást tartalmazott, és hogy a fellebbezők lehetőséget kaptak arra, hogy hatékonyan védekezzenek.
A Bizottság véleménye szerint a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta az indokolási kötelezettséget. Először is a Bizottság nem köteles állást foglalni olyan tényekről, amelyek nyilvánvalóan nem a tárgyhoz tartoznak, jelentéktelenek vagy egyértelműen mellékesek. A megtámadott ítélet 80–84. pontjában a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a vitatott határozat megfelelően részletezi a releváns tényeket, és egyértelműen megjelöli a fellebbezőkkel szemben kifogásolt magatartás jellegét és terjedelmét, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése e magatartásra való alkalmazásának módját, valamint az annak alapjául szolgáló bizonyítékokat. Másodszor, az egyszerű jogsértések, illetve az egységes és folyamatos jogsértés megállapítása között csak fokozatbeli különbség van. Így a Bizottság nem volt köteles részletesebb indokolást adni, mivel az elkülönülő jogsértések megállapítása csupán olyan járulékos következtetés, amely az egységes és folyamatos jogsértés elsődleges megállapításához képest másodlagos jelentőségű. Harmadszor a fellebbezők mesterségesen tesznek különbséget az egységes és folyamatos jogsértés és az azt alkotó elkülönülő jogsértések között. Tekintettel arra, hogy e jogsértések pontosan ugyanazon tényállásra és ugyanazon bizonyítékokra vonatkoznak, a fellebbezőknek a különböző egyedi kapcsolatfelvételekre vonatkozó érvelése egyaránt szolgál mind az egységes és folyamatos jogsértés, mind pedig az elkülönülő jogsértések megállapításának vitatására.
2.

A Bíróság álláspontja
Első jogalapjukkal a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék több tekintetben is tévesen alkalmazta a jogot, amikor megerősítette, hogy az egységes és folyamatos jogsértés több elkülönülő jogsértésből áll, és hogy a Bizottság a vitatott határozatban elfogadott e kettős minősítést megfelelően bemutatta a kifogásközlésben, és e határozatban megfelelően meg is indokolta.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a vitatott határozat 1. cikkének e) pontjában a Bizottság lényegében megállapította egyrészt az egységes és folyamatos jogsértés fennállását, másrészt pedig az e jogsértést alkotó „több elkülönülő jogsértés” fennállását.
Ebben az összefüggésben rá kell mutatni arra is, hogy az első jogalap kizárólag ez utóbbi – a több elkülönülő jogsértés fennállásra vonatkozó – megállapítás Törvényszék általi értékelésének vitatására irányul. Ezzel szemben e jogalap nem vonatkozik az e rendelkezésben szereplő azon következtetés Törvényszék általi értékelésére, miszerint a fellebbezők egységes és folyamatos jogsértésben vettek részt.
Ebből következik, hogy a Bizottság állításával ellentétben, mivel a jelen ügyben a Bizottság a vitatott határozatot a jogsértések két különböző megállapítására alapította, az említett jogalapot nem lehet eleve elutasítani mint hatástalant.
a)

Előzetes észrevételek
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet, hanem cselekmények sorozata vagy akár folyamatos magatartás eredménye is, miközben e cselekménysorozat vagy e folyamatos magatartás egy vagy több eleme önmagában, külön‑külön is e rendelkezés megsértésének minősülhet. Így, amennyiben a különböző magatartások azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító céljuk alapján „átfogó terv” keretébe illeszkednek, a Bizottság az e magatartások miatti felelősséget jogszerűen tudhatja be az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
41.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így az a vállalkozás, amely ilyen egységes és folyamatos jogsértésben a saját magatartása révén vett részt, amely magatartás az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú „megállapodás” vagy „összehangolt magatartás” fogalmába tartozik, és amely a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányult, az említett jogsértésben való részvételének teljes időszakát illetően felelősségre vonható azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak (lásd ebben az értelemben: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Amint arra a főtanácsnok az indítványának 59. pontjában rámutatott, valamely vállalkozás egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele nem követeli meg az e jogsértést képező versenyellenes magatartások összességében való közvetlen részvételét (lásd ebben az értelemben: 2020. október 22‑iSilver Plastics és Johannes Reifenhäuser kontra Bizottság ítélet,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
82.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az első jogalapot e megfontolásokra figyelemmel kell megvizsgálni.
b)

Az első jogalap első részéről
Első jogalapjuk első részében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, és ennek következtében azt állapította meg, hogy a Bizottság nem sértette meg a védelemhez való jogukat. Először is a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjában a Törvényszék tévesen mondta ki, hogy az egységes és folyamatos jogsértés fogalma eltérő, kisebb jelentőségű elkülönülő jogsértések fennállását feltételezi. Másodszor a megtámadott ítélet 59. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy valamely határozat végső következtetéseinek nem feltétlenül kell mindenben megfelelniük a kifogásközlésben foglalt közbenső minősítésnek, és elmulasztotta hozzátenni, hogy a Bizottság a minősítés során e szabadsággal csak a felek észrevételeinek figyelembevétele érdekében élhet, további megállapítások tétele érdekében nem. Harmadszor a megtámadott ítélet 60–64. pontjában a Törvényszék tévesen állapította meg, hogy a Bizottság a kifogásközlésben az egységes és folyamatos jogsértésen kívül más jogsértéseket is megállapított.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalma olyan magatartások összességét feltételezi, amelyek önmagukban is az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének minősülhetnek. Noha bizonyos magatartások összességét a jelen ítélet 72. és 73. pontjában említett feltételek mellett egységes és folyamatos jogsértésnek lehet minősíteni, ebből nem vonható le az a következtetés, hogy e magatartások mindegyikét – külön‑külön véve – önmagában szükségképpen e rendelkezésbe ütköző elkülönülő jogsértésnek kell minősíteni. Ehhez ugyanis a Bizottságnak még meg kell határoznia és ilyennek kell minősítenie az említett magatartások mindegyikét, majd ezt követően bizonyítania kell azon érintett vállalkozás részvételét, amelynek e magatartásokat betudja.
Ebben az értelemben a Bíróság már kimondta, hogy egy átfogó kartellt egységes és folyamatos jogsértésnek minősítő bizottsági határozat csak akkor választható szét, ha egyrészt a Bizottság a közigazgatási eljárás során lehetőséget adott az említett vállalkozás számára, hogy megértse, hogy az ilyen jogsértést képező minden egyes magatartásért is felelősségre kívánja vonni, és hogy ezzel kapcsolatosan védekezzen, másrészt pedig, ha a szóban forgó határozat e tekintetben kellőképpen egyértelmű (lásd analógia útján: 2012. december 6‑iBizottság kontra Verhuizingen Coppens ítélet,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
46.
pont).
Másodszor a védelemhez való jogot illetően az állandó ítélkezési gyakorlat szerint e jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a Bizottság teljes mértékben köteles biztosítani (lásd ebben az értelemben: 2015. március 5‑iBizottság és társai kontra Versalis és társai ítélet,
C‑93/13 P és C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
94.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az 1/2003 rendelet előírja, hogy a Bizottság kifogásközlést intéz a felekhez, amelynek világosan fel kell tüntetnie minden olyan lényeges bizonyítékot, amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. E kifogásközlés az eljárási biztosíték azon uniós jogi alapelv érvényesülésére, amely megköveteli a védelemhez való jog tiszteletben tartását minden olyan eljárásban, amely szankció kiszabásához vezethet. Ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a versenyszabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges tényezőket, mint például a vele szemben kifogásolt tényeket, minősítésüket, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy e vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 3‑iPapierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑322/07 P, C‑327/07 P és C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
35.
és
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Kétségtelen, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 88. pontjában emlékeztetett – a Bizottság a végleges határozatában pontosíthatja a tényállásnak a kifogásközlésben általa előzetesen elfogadott jogi minősítését, figyelembe véve a közigazgatási eljárásból eredő bizonyítékokat akár a megalapozatlannak bizonyult kifogásoktól való elállás céljából, akár pedig az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelésének mind ténybeli, mind jogi szempontból való kiigazítása és kiegészítése céljából (lásd ebben az értelemben: 2013. december 5‑iSNIA kontra Bizottság ítélet,
C‑448/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:801
,
–
44.
pont). Ez azonban azt jelenti, hogy a Bizottságnak a kifogásközlésben közölnie kell a tényállás minden olyan jogi minősítését, amelyet a végleges határozatában meg kíván állapítani.
Ebből következik, hogy az érintett vállalkozás védelemhez való joga a kifogásközlés és a végleges határozat közötti eltérés miatt csak akkor sérül, ha a végleges határozatban felhozott kifogást a kifogásközlésben nem fejtették ki, vagy azt nem fejtették ki kellő mértékben ahhoz, hogy a kifogásközlés címzettjei a velük szemben indított eljárásban megfelelően kifejthessék érveiket.
Ebből következik, hogy amikor a Bizottság a kifogásközlés címzettjeinek nemcsak egységes és folyamatos jogsértést kíván felróni, hanem az e jogsértést képező minden egyes magatartást is – külön‑külön véve – mint elkülönülő jogsértéseket, e címzettek védelemhez való jogának tiszteletben tartása megköveteli, hogy a Bizottság a kifogásközlésben kifejtse az ahhoz szükséges elemeket, hogy utóbbiak megérthessék, hogy a Bizottság az eljárást velük szemben mind ezen egységes és folyamatos jogsértés, mind pedig az egyes elkülönülő jogsértések címén folytatja.
A megtámadott ítélet 50–53. pontjában a Törvényszék helyesen emlékeztetett a védelemhez való jognak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapítására irányuló eljárás keretében történő tiszteletben tartására vonatkozó elvekre. Ezt követően ezen ítélet 55. és 56. pontjában emlékeztetett az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalmának bizonyos aspektusaira, és különösen arra, hogy e fogalom az ugyanazon versenyellenes gazdasági célt követő különböző felek által tanúsított magatartások összességét feltételezi.
Ugyanakkor a jelen ítélet 83. pontjában kifejtettekre tekintettel a Törvényszék a megtámadott ítélet 57. pontjában nem állapíthatta volna meg, hogy az „egységes és folyamatos jogsértés fogalma”„magatartások vagy jogsértések összességét” feltételezi, és hogy a fellebbezők nem állíthatják, hogy a Bizottság további jogi minősítést foglalt a vitatott határozat 1. cikkébe, amikor az egységes és folyamatos jogsértésen felül megállapította, hogy az több „elkülönülő jogsértésből” állt. E következtetés ugyanis azon a téves előfeltevésen alapul, hogy az egységes és folyamatos jogsértés körébe tartozó minden egyes magatartás elkülönülő jogsértésnek minősül, ami nem szükségképpen van így.
Hasonlóképpen a Törvényszék, noha a megtámadott ítélet 53. pontjában helyesen emlékeztetett a védelemhez való jognak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése megsértésének megállapítására irányuló eljárás keretében történő tiszteletben tartására vonatkozó elvekre, amint azt lényegében ezen ítélet 59. pontjában is tette, ebből nem következtethetett volna arra, hogy pusztán az, hogy a Bizottság a kifogásközlésben utalt az érintett magatartások „elkülönülő jogsértéseknek” minősítésének lehetőségére, a jelen ítélet 77–83. pontjában felidézett követelményekre tekintettel elegendő.
Közelebbről az, hogy a Bizottság a kifogásközlésben az egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozó elemzés keretében csupán utal az ilyen „elkülönülő jogsértéseknek” minősítés lehetőségére, nem elegendő ahhoz, hogy lehetővé tegye az érintett vállalkozás számára, hogy az ezen elkülönülő jogsértésekre vonatkozóan vele szemben indított közigazgatási eljárás keretében az érveit megfelelően kifejthesse.
Ekképpen eljárva a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. A fellebbezők ugyanis a kifogásközlésben tett bármilyen egyértelmű utalás hiányában nem érthették meg azt, hogy a Bizottság nem csupán a kifogásközlésben hivatkozott egységes és folyamatos jogsértés címén, hanem az abban említett különböző kétoldalú kapcsolatfelvételekben álló több elkülönülő jogsértés címén is eljárást kíván indítani velük szemben.
Ebből következik, hogy a Törvényszék nem állapíthatta meg – anélkül, hogy ne alkalmazta volna tévesen a jogot –, hogy a Bizottság nem sértette meg a fellebbezők védelemhez való jogát, mivel a kifogásközlés nem tartalmazta az ezen elkülönülő jogsértéseket illetően velük szemben figyelembe vett lényeges elemeket, különösen a nekik felrótt magatartások tervezett minősítését.
Ennélfogva az első jogalap első részének helyt kell adni.
c)

Az első jogalap második részéről
Első jogalapjuk második részében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, aminek következtében úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozatban nem fejtett ki ellentmondásos és elégtelen indokolást. A megtámadott ítélet 76–85. pontjában a Törvényszék először is vélelmezte, hogy valamely egységes és folyamatos jogsértés szükségképpen egyedi jogsértésekből áll. Másodszor a Törvényszék ezenkívül a saját indokolásával helyettesítette a Bizottság indokolását, amikor úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó különböző egyedi kapcsolatfelvételek elkülönülő jogsértéseknek minősülnek. Harmadszor a Törvényszék nem indokolta meg kellőképpen azt, hogy miért utasította el a fellebbezők azon érvét, miszerint a vitatott határozat (352) preambulumbekezdése és 1. cikke ezen elkülönülő jogsértések terjedelmét illetően nem egyértelmű.
E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EUMSZ 296. cikkben előírt indokolásnak a kérdéses jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a kifogásolt aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést igazoló okokat, az európai uniós bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi releváns tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikkben meghatározott követelményeknek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére tekintettel is (2019. július 10‑iBizottság kontra Icap és társai ítélet,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint továbbá az indokolási kötelezettség nem követeli meg, hogy a Törvényszék olyan magyarázatot adjon, amely kimerítően és egyenként követi a jogvitában részes felek által előadott összes érvet. Az indokolás tehát lehet hallgatólagos is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára azon indokok megismerését, amelyek alapján a Törvényszék nem adott helyt az érveiknek, a Bíróság számára pedig azt, hogy felülvizsgálatának gyakorlásához elegendő információ álljon rendelkezésére (lásd különösen: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch Austria kontra Bizottság ítélet,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadszor, amint arra a Bíróság az első jogalap első részének vizsgálata keretében már emlékeztetett, abból, hogy a Bizottság bizonyos magatartások összességét egységes és folyamatos jogsértésnek minősíti, nem vonható le az a következtetés, hogy e magatartások mindegyikét – külön‑külön véve – önmagában szükségképpen elkülönülő jogsértésnek kell minősíteni. Ha ugyanis a Bizottság úgy dönt, hogy a szóban forgó magatartásokat ilyennek minősíti és a fellebbezőknek betudja, azokat még egyenként meg kell vizsgálnia, és bizonyítania kell azok jogsértő jellegét, valamint azt, hogy a fellebbezők az említett magatartások mindegyikében részt vettek.
Ebből következik, hogy amikor a Bizottság azt kívánja a fellebbezők terhére róni, hogy nem csupán „egységes és folyamatos jogsértésben”, hanem az e jogsértést képező magatartásoknak megfelelő több elkülönülő jogsértésben is részt vettek, pontosan ki kell fejtenie és meg kell indokolnia azt, hogy jogilag miért minősíti e magatartások mindegyikét elkülönülő jogsértésnek.
A jelen ügyben a Törvényszék a megtámadott ítélet 76–78., 81. és 82. pontjában hallgatólagosan kimondta, hogy valamely egységes és folyamatos jogsértés szükségképpen egyedi jogsértésekből áll. Ezen ítélet 76. pontjában ugyanis azt állította, hogy magának az „egységes és folyamatos jogsértésnek” a fogalma magatartások vagy jogsértések összességét feltételezi, és ebből további pontosítás nélkül azt a következtetést vonta le, hogy a vitatott határozat 1. cikkében említett elkülönülő jogsértések tehát nem jelentenek további jogi minősítést. A „jogsértés” és a „magatartás” szavak ezen összemosása az említett ítélet 78., 81. és 82. pontjában is megtalálható.
Ezen összemosás következtében a Törvényszék a megtámadott ítélet 82–84. pontjában azt állapította meg, hogy a Bizottság kellőképpen megindokolta határozatát, noha a vitatott határozatból nem tűnik ki, hogy a Bizottság a szóban forgó kétoldalú kapcsolatfelvételek mindegyikét elkülönülő jogsértésnek minősítette volna.
Márpedig ekképpen eljárva a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot. Ellentétben ugyanis azzal, amit a Törvényszék megállapított, a fellebbezők által állítólag elkövetett több elkülönülő jogsértés megállapításának indokolása – amint az e határozat (352) preambulumbekezdésében szerepel – nem megfelelő. Ily módon e preambulumbekezdésből kitűnik, hogy az említett határozat 4. szakaszában és I. mellékletében leírt tényállás alapján a tanúsított magatartásnak, illetve a kétoldalú kapcsolatfelvételek összességének (vagy több csoportjának) minden egyes megnyilvánulása a verseny korlátozására irányult, és így az EUMSZ 101. cikk megsértésének minősül, anélkül azonban, hogy a Bizottság kifejtené azon indokokat, amelyek miatt álláspontja szerint a fellebbezőknek felrótt magatartások mindegyikét nem csupán „egységes és folyamatos jogsértés” címén, hanem az EUMSZ 101. cikkbe ütköző több elkülönülő jogsértés címén is be kellett tudni nekik.
Ebből következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság eleget tett a vitatott határozat indokolására vonatkozó kötelezettségének azáltal, hogy megállapította, hogy a fellebbezők az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételükön kívül több elkülönülő jogsértésben is részt vettek.
Ennélfogva az első jogalap második részének, következésképpen pedig e jogalapnak teljes egészében helyt kell adni.
B.

A második jogalapról
Második jogalapjukkal a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék több alkalommal is tévesen alkalmazta a jogot, amikor meghatározta az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyításakor alkalmazandó jogi kritériumot. E jogalap két részből áll.
1.

A második jogalap első részéről
a)

A felek érvelése
Második jogalapjuk első részében a fellebbezők azt állítják, hogy a megtámadott ítélet 123., 205. és 206. pontjában az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyításakor alkalmazandó jogi kritériumot illetően téves jogalkalmazás történt.
A Törvényszék e pontokban tévesen állítja, hogy nem szükséges megvizsgálni azt, hogy a hivatkozott magatartások kiegészítik‑e egymást, ahhoz, hogy azokat egységes és folyamatos jogsértésnek lehessen minősíteni. Márpedig ez az állítás ellentétes a Törvényszék ítélkezési gyakorlatával, amely szerint az egymást kiegészítő kapcsolat az ilyen jogsértés fennállása bizonyításának szükséges feltétele minden olyan esetben, ha nincs a jogsértés különböző elemeit összekötő formális tervre vonatkozó közvetlen bizonyíték. A 2013. december 19‑iSiemens és társai kontra Bizottság ítélet (
C‑239/11 P, C‑489/11 P és C‑498/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:866
), amelyre a Törvényszék támaszkodik, a jelen ügyétől eltérő tényállásra vonatkozik, mivel az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy tárgyát képező kartell résztvevői előzetesen írásban aláírtak egy formális tervet. Hasonlóképpen a 2017. január 26‑iVilleroy & Boch Belgium kontra Bizottság ítélet (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) és a 2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
) szintén a jelen ügyétől eltérő ténybeli összefüggésbe illeszkedik.
A fellebbezők által említett ítélkezési gyakorlat szerint a cselekmények különböző csoportjai közötti egyszerű hasonlóságok nem elegendőek az egységes és folyamatos jogsértés bizonyításához. Bizonyítani kell továbbá egymást kiegészítő jellegüket és kölcsönhatásaikat is.
A Bizottság szerint a második jogalap első része megalapozatlan.
b)

A Bíróság álláspontja
Második jogalapjuk első részében a fellebbezők lényegében azt kifogásolják, hogy a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a cselekmények különböző csoportjai közötti egyszerű hasonlóságok elegendőek az egységes és folyamatos jogsértés bizonyításához, anélkül hogy szükséges lenne azok egymást kiegészítő jellegének és kölcsönhatásainak bizonyítása.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ahhoz, hogy különböző magatartásokat egységes és folyamatos jogsértésnek lehessen minősíteni, nem kell megvizsgálni azt, hogy e magatartások kiegészítik‑e egymást abban az értelemben, hogy mindegyiknek a rendes verseny egy vagy több következményével való szembenézés volt a célja, és a kölcsönhatás révén hozzájárultak‑e a gazdasági szereplők által – az egységes célra irányuló átfogó terv keretében – kívánt versenyellenes hatás egészének megvalósításához. Ezzel szemben az „egységes cél” fogalmával kapcsolatos feltétel magában foglalja, hogy meg kell vizsgálni, hogy nincsenek‑e a jogsértés részét képező különböző magatartásokat meghatározó olyan elemek, amelyek arra utalhatnak, hogy a más részt vevő vállalkozások által ténylegesen végrehajtott magatartások nem ugyanazon versenyellenes célra vagy hatásra irányulnak, következésképpen pedig nem illeszkednek „átfogó terv” keretébe az azonos, a belső piacon fennálló versenyt torzító céljuk alapján (2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítélet,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatából nem lehet arra következtetni, hogy az csak olyan helyzetekre alkalmazandó, amikor közvetlen bizonyíték van a jogsértés különböző összetevőit összekötő formális tervre, és hogy ilyen bizonyítékok hiányában az ilyen egymást kiegészítő kapcsolat szükséges feltétele lenne az ilyen jogsértés fennállása megállapításának. A jelen ítélet 103. pontjában említett ítéletekben ugyanis a Bíróság – éppen ellenkezőleg – általános hatályú, az egységes és folyamatos jogsértések összességére kiterjedő pontosításokat tett, függetlenül e jogsértések végrehajtásának ténybeli körülményeitől.
A fellebbezők érve tehát a Bíróság ítélkezési gyakorlatának téves értelmezésén alapul.
A megtámadott ítélet 205. és 206. pontjában a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy az egységes és folyamatos jogsértés fennállása szempontjából a meghatározó kritériumot az jelenti, hogy a jogsértés részét képező különböző magatartások egységes célkitűzésre irányuló „átfogó tervbe” illeszkednek. E tekintetben kifejtette, hogy nem szükséges megvizsgálni, hogy az említett magatartások kiegészítik‑e egymást, ahhoz, hogy azokat egységes és folyamatos jogsértésnek lehessen minősíteni. Így nem róható fel a Törvényszéknek, hogy nem követte a Bíróság ítélkezési gyakorlatát.
A második jogalap első részét tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.

A második jogalap második részéről
a)

A felek érvelése
Második jogalapjuk második részében a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy az átfogó terv, illetve az egységes és folyamatos jogsértés fennállását illetően tévesen alkalmazta a jogot. A Törvényszék a megtámadott ítéletben tévesen alkalmazta a 2013. december 19‑iSiemens és társai kontra Bizottság ítéletben (
C‑239/11 P, C‑489/11 P és C‑498/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:866
), a 2017. január 26‑iVilleroy & Boch Belgium kontra Bizottság ítéletben (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) és a 2017. január 26‑iVilleroy & Boch kontra Bizottság ítéletben (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
) kialakított releváns jogi kritériumot.
A Törvényszék a megtámadott ítélet 209–213. pontjában tévesen állapította meg, hogy a hivatkozott cselekmények közötti hasonlóságok az egységes és folyamatos jogsértés megállapításához releváns és elegendő kritériumnak minősülnek, és hogy az egymást kiegészítő kapcsolat fennállása e tekintetben nem szükséges feltétel. Márpedig a fellebbezők azt állítják, hogy noha a cselekmények hasonlósága releváns kritérium, az nem elegendő, és kizárólag az ilyen kapcsolat fennállása alkalmas arra, hogy a kölcsönhatásra vagy az előzetesen elkészített formális tervre vonatkozó közvetlen bizonyíték hiányában bizonyítsa ilyen jogsértés fennállását.
A Bizottság szerint a második jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.
b)

A Bíróság álláspontja
Második jogalapjuk második részében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 209–213. pontjában úgy ítélte meg, hogy a cselekmények közötti hasonlóságok elegendő releváns kritériumot jelentenek az egységes és folyamatos jogsértés megállapításához, és hogy az e cselekmények közötti egymást kiegészítő kapcsolat fennállása e tekintetben nem szükséges feltétel.
E tekintetben a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az olyan különböző magatartások közös célja fennállásának bizonyítása érdekében, amelyek együttesen egységes és folyamatos jogsértésnek minősíthetők, a Bizottság figyelembe vehet különböző objektív elemeket, mint például a szóban forgó összejátszásra irányuló megállapodások végrehajtásának hasonlóságát, valamint az érintett magatartások közötti anyagi, földrajzi és időbeli átfedéseket (lásd ebben az értelemben: 2017. január 26‑iVilleroy & Boch Belgium kontra Bizottság ítélet,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
,
62.
pont).
Márpedig a Törvényszék a megtámadott ítélet 209. pontjában lényegében rámutatott arra, hogy a Bizottság hangsúlyozta, hogy az összejátszásra irányuló különböző kapcsolatfelvételek ugyanazon termékre vonatkoztak, hasonló tartalommal bírtak, jelentős mértékben ugyanazon feleket érintette, földrajzi kiterjedésük azonos volt, és ugyanazon célt követték, és ebből a Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy e különböző objektív elemek az átfogó terv fennállásának bizonyítása szempontjából releváns valószínűsítő körülményeknek minősülnek.
A Törvényszék ezt követően a megtámadott ítélet 212. pontjában emlékeztetett arra, hogy a kifogásolt magatartások közötti hasonlóságok releváns kritériumot jelentenek az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyításához. Hozzátette, hogy más kritériumok is relevánsak, mint például az érintett természetes személyek azonossága vagy a szóban forgó magatartások azonos földrajzi hatálya.
Így a fellebbezők állításával ellentétben a Törvényszék nem azt állapította meg, hogy a szóban forgó magatartások közötti hasonlóságok elegendőek az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyításához, hanem azt, hogy e hasonlóságok csak egyikét jelentik azon kritériumoknak, amelyek az – ilyen jogsértés megállapításának egyik feltételét képező – átfogó terv fennállásának bizonyítása során relevánsak.
Ennélfogva a megtámadott ítélet 213. pontjában a Törvényszék helyesen állapította meg, hogy a fellebbezők által hivatkozott hasonlóságok releváns kritériumoknak minősülnek annak meghatározása szempontjából, hogy az egységes és folyamatos jogsértés részét képező különböző magatartások egységes célra irányuló átfogó tervbe illeszkedtek‑e, anélkül hogy szükség lenne egyfajta, „a felrótt cselekmények közötti szinergia” bizonyítására.
A második jogalap második részét tehát mint megalapozatlant, ennélfogva pedig e jogalapot mint megalapozatlant teljes egészében el kell utasítani.
C.

A harmadik jogalapról
1.

A felek érvelése
Harmadik jogalapjukkal a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 120–130. pontjában elutasította azon érvüket, miszerint a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat, amikor a vitatott határozatban az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyítása érdekében egy új lényeges kritériumot vezetett be, nevezetesen a kifogásolt magatartások közötti egymást kiegészítő kapcsolat kritériumát, noha e kritériumot a kifogásközlésben nem fejtette ki, és a fellebbezőknek nem volt lehetőségük arra, hogy e határozat meghozatalát megelőzően ezzel kapcsolatban észrevételeket tegyenek.
Márpedig a Törvényszék ezen ítélet 120–125. pontjában először is megállapította, hogy az ilyen kapcsolat nem minősül lényeges kritériumnak az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának megállapításához, másodszor pedig az említett ítélet 126–130. pontjában úgy ítélte meg, hogy ezen új elemnek a vitatott határozatba való beillesztése nem sérti a fellebbezők védelemhez való jogát, mivel a Bizottság végleges határozatának nem kell feltétlenül pontosan megegyeznie a kifogásközléssel.
Ez utóbbi megfontolást illetően a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta az annak értékelése szempontjából releváns jogi kritériumot, hogy fennáll‑e a védelemhez való jog megsértése. Véleményük szerint ugyanis a kifogásközlés és a Bizottság végleges határozata közötti eltérések csak a kifogásközlés címzettjei által a közigazgatási eljárás során felhozott érvekkel lehetnek kapcsolatosak. A Törvényszék tehát tévesen állapította meg, hogy a Bizottság az egységes és folyamatos jogsértés fennállásának bizonyítása érdekében a vitatott határozatba jogszerűen beilleszthette a kifogásközlésben követett megközelítés meghatározó elemzését és jelentős módosítását.
A Bizottság azt állítja, hogy a harmadik jogalapot mint hatástalant, illetve mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.

A Bíróság álláspontja
Harmadik jogalapjukkal a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 120–130. pontjában tévesen alkalmazta a jogot, amikor elutasította a fellebbezők azon kifogását, miszerint a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat azzal, hogy a vitatott határozat szakaszában alkalmazta első alkalommal a hivatkozott magatartások közötti egymást kiegészítő kapcsolatra vonatkozó kritériumot.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy kifogásközlést kell küldeni a feleknek. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek egyértelműen fel kell tüntetnie mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. E bizonyítékokat azonban elegendő összefoglaló jelleggel megjelölni, és a Bizottság által ezt követően hozott határozatnak nem kell feltétlenül megegyeznie a kifogásközléssel, mivel a kifogásközlés olyan előkészítő dokumentumnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai pusztán előzetes jellegűek (2021. március 25‑iSlovak Telekom kontra Bizottság ítélet,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
82.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy mivel a tényeknek a kifogásközlésben megállapított jogi minősítése természetszerűleg csak előzetes lehet, a későbbi bizottsági határozat nem semmisíthető meg kizárólag azért, mert az e tényekből levont végleges következtetések nem egyeznek meg pontosan ezen előzetes minősítéssel. A Bizottságnak ugyanis pontosan a védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében meg kell hallgatnia a kifogásközlés címzettjeit, és adott esetben az elemzését módosítva figyelembe kell vennie a felhozott kifogásokra válaszul tett észrevételeiket. Így lehetővé kell tenni a Bizottság számára, hogy az említett minősítést a végleges határozatában pontosítsa, figyelembe véve a közigazgatási eljárásból eredő bizonyítékokat akár a megalapozatlannak bizonyult kifogásoktól való elállás céljából, akár pedig az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelésének mind ténybeli, mind jogi szempontból való kiigazítása és kiegészítése céljából, feltéve azonban, hogy a Bizottság csak olyan tényeket állapít meg, amelyekkel kapcsolatban az érintettek kifejthették álláspontjukat, és a Bizottság a közigazgatási eljárásban átadta a védekezésükhöz szükséges információkat (2021. március 25‑iSlovak Telekom kontra Bizottság ítélet,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
83.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a megtámadott ítélet 120–130. pontjában a Törvényszék elutasította a fellebbezők azon kifogását, miszerint a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat, amikor az egységes és folyamatos jogsértés fennállását egy új lényeges kritérium, nevezetesen a hivatkozott magatartások közötti egymást kiegészítő kapcsolat alapján állapította meg, anélkül hogy a kifogásközlésben hivatkozott volna e kritériumra.
E következtetés levonását megelőzően a Törvényszék emlékeztetett a Bíróságnak a jelen ítélet 107. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatára, amely szerint ahhoz, hogy a szóban forgó magatartásokat összességükben egységes és folyamatos jogsértésnek lehessen minősíteni, nem kell megvizsgálni azt, hogy e magatartások kiegészítik‑e egymást. Ebből a megtámadott ítélet 124. és 125. pontjában azt a következtetést vonta le, hogy az ilyen egymást kiegészítő kapcsolat nem minősül a jelen ítélet 127. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett lényeges elemnek, és hogy ennélfogva a Bizottság a kifogásközlésben nem volt köteles e kapcsolatot elemezni.
Ebből következik, hogy a Törvényszék ezáltal a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően járt el, és nem róható fel neki az állítólagos téves jogalkalmazás.
Ennélfogva a harmadik jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
D.

A negyedik jogalapról
Negyedik jogalapjukkal a fellebbezők azt róják fel a Törvényszéknek, hogy lényeges eljárási szabályokat sértett, megsértette az indokolási kötelezettséget az általuk első fokon felhozott, arra alapított második jogalap elutasításakor, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására nem rendelkezett hatáskörrel, valamint a bizonyítékok elfogadhatóságának feltételeivel kapcsolatos mérlegelési hibákat követett el.
E második jogalap keretében a fellebbezők lényegében azzal érveltek, hogy a Bizottság nem bizonyította „belső hatáskörét”, mivel a vitatott határozatban nem bizonyította, hogy magatartásuk az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében érintette a tagállamok közötti kereskedelmet, így a Bizottság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy e rendelkezés és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alapján bírságot szabjon ki velük szemben. A megtámadott ítéletben, különösen annak 169., 173. és 177. pontjában a Törvényszék elutasította az említett jogalapot, megállapítva, hogy a Bizottság a „végrehajtás” kritériuma alapján bizonyította a „külső hatáskörét”, azzal az indokkal, hogy az EGT‑ben is értékesítettek OLM‑eket.
A negyedik jogalap három részből áll.
1.

A negyedik jogalap első részéről
a)

A felek érvelése
A negyedik jogalap első része a megtámadott ítéletnek a fellebbezők által első fokon felhozott második jogalappal kapcsolatos elégtelen indokolásán alapul, amely jogalap arra vonatkozott, hogy a Bizottság nem rendelkezik hatáskörrel az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására. E második jogalap első részét illetően, amely a kartellnek a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatására vonatkozó bizonyítékok hiányára vonatkozott, a Törvényszék nem válaszolt a fellebbezők érveire, és azok elutasításakor a hatáskör téves kritériumára, azaz a végrehajtás szempontjára összpontosított.
Márpedig a külső hatáskör kritériuma és a belső hatáskör kritériuma nem zárja ki egymást. A külső hatáskör kritériuma az EUMSZ 101. cikk alkalmazásának előfeltétele akkor, ha a kifogásolható magatartás az Unión vagy az EGT‑n kívül valósul meg. Azonban, még ha e kritérium teljesül is, a Bizottság továbbra is köteles annak megvizsgálására, hogy a szóban forgó magatartás hatással lehet‑e a tagállamok közötti kereskedelemre.
A fellebbezők első fokon arra hivatkoztak, hogy az OLM‑ek tagállamok közötti kereskedelmére vonatkozó elegendő bizonyíték hiányában a Bizottság nem bizonyította az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke értelmében vett, a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatást. A Törvényszék ezen érvekre nem válaszolt, és illogikus, illetve alá nem támasztott indokokra szorítkozott, mivel figyelmen kívül hagyta a Bizottság által szolgáltatott bizonyítékok hiányát, és a megtámadott ítélet 174. pontjában összekeverte a Dell és a HP számára az EGT‑n belül teljesített értékesítéseket az OLM‑eknek az EGT‑n belüli esetleges értékesítéseivel.
A Bizottság szerint a negyedik jogalap első része megalapozatlan.
b)

A Bíróság álláspontja
Negyedik jogalapjuk első részében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék megsértette az indokolási kötelezettséget, amikor a Bizottság hatáskörének hiányára vonatkozóan első fokon felhozott jogalapjukra válaszolt. A Törvényszék nem válaszolt az érveikre, és azok elutasításakor a hatáskör téves kritériumára összpontosított.
Amint arra a jelen ítélet 93. pontja emlékeztetett, egyrészt az indokolási kötelezettség nem követeli meg, hogy a Törvényszék olyan magyarázatot adjon, amely kimerítően és egyenként követi a jogvitában részes felek által előadott összes érvet. Az indokolás tehát lehet hallgatólagos is, amennyiben lehetővé teszi az érdekelt felek számára azon indokok megismerését, amelyek alapján a Törvényszék nem adott helyt az érveiknek, a Bíróság számára pedig azt, hogy felülvizsgálatának gyakorlásához elegendő információ álljon rendelkezésére.
Másrészt az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon feltétel teljesüléséhez, hogy valamely megállapodás az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, az szükséges, hogy a ténybeli és jogi tényezők összessége alapján kellő valószínűséggel előre lehessen látni, hogy e megállapodás a tagállamok közötti kereskedelmi forgalomra közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan hatást gyakorolhat oly módon, hogy az akadályozhatja a tagállamok közötti egységes piac megvalósítását. Ezenkívül az is szükséges, hogy e hatás ne legyen jelentéktelen (2015. július 16‑iING Pensii ítélet,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 170–172. pontjában a Törvényszék többek között megállapította, hogy a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a vitatott határozat címzettjei OLM‑eket szállítottak ügyfeleik, a Dell és a HP részére, amely utóbbiak több tagállamban is letelepedett vállalkozások. Márpedig, még ha ezen elemeket az úgynevezett „végrehajtás” kritériumának értékelése keretében mutatták is be, a fellebbezők tökéletesen megérthették, hogy azok elegendőek annak megállapításához, hogy a Bizottság bizonyította, hogy a kartell alkalmas volt arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet, annál is inkább, mivel a Törvényszék ezt követően ezen ítélet 179–191. pontjában elemezte a fellebbezők arra alapított kifogását, hogy a Bizottság nem értékelte a szóban forgó kartell tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásának érzékelhető jellegét. E kifogás elutasításakor a Törvényszék a megtámadott ítélet 187. pontjában kifejezetten kimondta, hogy a Bizottság megfelelt az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102.] cikkben szereplő, a kereskedelemre gyakorolt hatás fogalmáról szóló iránymutatás (
HL 2004. C 101., 81. o.
) 53. pontjában előírt, arra vonatkozó kritériumnak, hogy a kartellnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet.
Ebből következik, hogy a Törvényszék indokolása, noha hallgatólagos, lehetővé tette a fellebbezők számára azon indokok megismerését, amelyek miatt a Törvényszék nem adott helyt az első fokon benyújtott keresetük második jogalapja első részének.
A negyedik jogalap első részét tehát mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.

A negyedik jogalap második részéről
a)

A felek érvelése
Negyedik jogalapjuk második részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy az azon feltételre vonatkozó bizonyítékok, miszerint a kartellnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet, amely bizonyítékokra a Bizottság első alkalommal első fokon az ellenkérelmében hivatkozott, elfogadhatók többek között azzal az indokkal, hogy a Bizottság e bizonyítékokat a kifogásközlésben megemlítette.
A megtámadott ítélet 176. pontjában a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy elfogadhatók azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság az említett feltételre vonatkozó megállapításainak alátámasztása érdekében első alkalommal első fokon az ellenkérelmében hivatkozott. A Törvényszék szerint e bizonyítékokat a kifogásközlés megemlítette.
Először is a kifogásközlés a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatás kérdésével kapcsolatban semmilyen megállapítást nem tartalmaz. Másodszor, a Törvényszék állításával ellentétben, a Bizottság az általa első fokon hivatkozott dokumentumok közül bizonyos dokumentumokra nem hivatkozott a kifogásközlésben a hatásköre megállapításának alátámasztása érdekében. Bizonyos dokumentumokat nem említett meg. Másokat a kifogásközlés megemlít, de a vitatott határozat nem, ami azt jelenti, hogy a Bizottság azokat már nem tekintette relevánsnak. Megint másokat a kifogásközlés és a vitatott határozat is megemlít, azonban olyan fejtegetések keretében, amelyek nem azon feltétel értékelésére vonatkoznak, hogy a kartellnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet.
Márpedig a Bíróság úgy ítélte meg, hogy még olyan dokumentumokra sem lehet érvényesen hivatkozni valamely határozatban, amelyekről az eljárás alá vont vállalkozás már tudomással bírt, amennyiben azokat a kifogásközlésben korábban nem említették és nem vizsgálták meg.
A Bizottság azt állítja, hogy a negyedik jogalap második része megalapozatlan, és mindenesetre hatástalan.
b)

A Bíróság álláspontja
Negyedik jogalapjuk második részében a fellebbezők azt kifogásolják, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 176. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság által az azon feltételre vonatkozó megállapításainak alátámasztása érdekében első fokon az ellenkérelmében hivatkozott bizonyítékok, hogy a kartellnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet, elfogadhatók, noha e bizonyítékokra a Bizottság első alkalommal hivatkozott.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a megtámadott ítélet 170. pontjából kitűnik, hogy a Törvényszék a vitatott határozat (53), (270) és (464)–(468) preambulumbekezdése alapján helybenhagyta a Bizottság e feltételre vonatkozó értékelését. Márpedig tekintettel arra, hogy a Bizottság által hivatkozott és a fellebbezők által kifogásolt bizonyítékok a Törvényszék által ezen ítélet 171. és 172. pontjában említett bizonyítékok, meg kell állapítani, hogy azok az e 170. pontban kifejtett indokoláshoz képest mellékes jellegűek, és ennélfogva a negyedik jogalap második részét hatástalannak kell tekinteni.
3.

A negyedik jogalap harmadik részéről
a)

A felek érvelése
Negyedik jogalapjuk harmadik részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Bizottság által első fokon hivatkozott „bizonyítékok” elfogadhatatlanok, nem relevánsak és elégtelenek. E harmadik rész a Bizottság által előadott érvekre vonatkozik, és csak abban az esetben hatásos, ha a Bíróság a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezi.
Először is a Dellre vonatkozó bizonyítékok a Törvényszékhez benyújtott válasz 46. pontjában hivatkozott okokból nem relevánsak. Másodszor az a tény, hogy a HP értékesítési irodákkal rendelkezett az Egyesült Királyságban, az e válasz 47. pontjában kifejtett okokból nem releváns. Harmadszor, a Törvényszékhez benyújtott ellenkérelem 74. és 75. lábjegyzetében hivatkozott bizonyítékok csupán egy – nem vitatott – tényt erősítenek meg, nevezetesen azt, hogy az érintett vállalkozások az EGT‑n kívülről származó OLM‑ekkel látták el a Dellt és a HP‑t az EGT‑n belül. Negyedszer a Törvényszékhez benyújtott viszonválasz 25. lábjegyzetében a Bizottság az ellenkérelem 74. lábjegyzetében hivatkozott ID 1412/4 dokumentum egy másik részét idézi. E dokumentumra a viszonválaszban olyan megállapítás alátámasztása érdekében hivatkozik, amely sem a kifogásközlésben, sem a vitatott határozatban nem szerepel. Következésképpen a vitatott határozat jogszerűségének alátámasztására szolgáló ezen új megállapítás a kereset szakaszában elfogadhatatlan, ezért az említett dokumentumot is elfogadhatatlannak kell tekinteni. Ötödször, az ellenkérelem 76. lábjegyzetében hivatkozott bizonyítékok teljesen irrelevánsak. Ezek olyan eladásokra vonatkoznak, amelyeket a piac egy másik, a Delltől és a HP‑től eltérő ügyfeleket érintő szegmensében teljesítettek, és amelyek kívül esnek a szóban forgó magatartás keretein.
Ami az első alkalommal a viszonválasz 26. lábjegyzetében hivatkozott bizonyítékokat illeti, a Bizottság az aktában lévő olyan dokumentumra hivatkozik, amely véleménye szerint azt mutatja, hogy a HP‑t ellátó bizonyos OLM‑szállítók az EGT‑ben voltak letelepedve, ami az EGT‑n belüli kereskedelem fennállását bizonyítja. E dokumentum különösen azért nem fogadható el, mert azt a kifogásközlésben vagy a vitatott határozatban nem említik, és nem is vizsgálták meg az EGT‑n belüli kereskedelemre gyakorolt hatás bizonyítása érdekében.
A Bizottság szerint a negyedik jogalap harmadik része megalapozatlan.
b)

A Bíróság álláspontja
Negyedik jogalapjuk harmadik részében a fellebbezők azt állítják, hogy a Bizottság által első fokon hivatkozott „bizonyítékok” elfogadhatatlanok, nem relevánsak és elégtelenek. E harmadik rész a Bizottság által előadott érvekre vonatkozik, és csak abban az esetben hatásos, ha a Bíróság a megtámadott ítéletet hatályon kívül helyezi.
Márpedig elegendő arra emlékeztetni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az első alkalommal a Bíróság előtti fellebbezési eljárás keretében előterjesztett jogalapot mint elfogadhatatlant el kell utasítani. A fellebbezés keretében a Bíróság hatásköre a Törvényszék előtt megvitatott jogalapok Törvényszék általi értékelésének vizsgálatára korlátozódik. Márpedig, ha valamely félnek megengednék, hogy ennek keretében olyan jogalapot hozzon fel, amelyet a Törvényszék előtt nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy e fél a Törvényszék által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott (2014. július 10‑iTelefónica és Telefónica de España kontra Bizottság ítélet,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
99.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A negyedik jogalap harmadik részét tehát mint elfogadhatatlant el kell utasítani. Ennélfogva e jogalapot mint részben elfogadhatatlant, részben hatástalant, részben pedig megalapozatlant teljes egészében el kell utasítani.
VI.

A megtámadott ítélet hatályon kívül helyezéséről
A jelen ítélet 76–100. pontjából következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a Bizottság nem sértette meg a fellebbezők védelemhez való jogát, és eleget tett a vitatott határozat indokolására vonatkozó kötelezettségének, amikor megállapította, hogy a fellebbezők az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételükön kívül több elkülönülő jogsértésben is részt vettek.
E körülmények között a megtámadott ítéletet hatályon kívül kell helyezni.
VII.

A Törvényszékhez benyújtott keresetről
Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikke első bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, a Bíróság a Törvényszék határozatát hatályon kívül helyezi. Ha a per állása megengedi, az ügyet maga a Bíróság is érdemben eldöntheti, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez.
A jelen ügyben érdemben el kell dönteni az ügyet, amit a per állása megenged.
Amint az a jelen ítélet 34. pontjából kitűnik, a fellebbezők a Törvényszék előtt kilenc jogalapra hivatkoztak.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük első jogalapjában a fellebbezők azzal érvelnek, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogukat azáltal, hogy első alkalommal a vitatott határozatban állította, hogy a nekik betudott egységes és folyamatos jogsértést alkotó több elkülönülő jogsértésben vettek részt, anélkül hogy erre a közigazgatási eljárás során hivatkozott volna. E határozat indokolása is hiányos, mivel a Bizottság abban nem jelölte meg azokat az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a fellebbezők részt vettek ezen elkülönülő jogsértésekben.
Az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogást illetően meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 91–99. pontjában kifejtett indokok miatt a Bizottság a fellebbezőknek az említett elkülönülő jogsértésekben való részvételét illetően nem indokolta meg a határozatát.
Ennélfogva a fellebbezők által keresetük alátámasztása érdekében felhozott első jogalapnak helyt kell adni annyiban, amennyiben azt kifogásolja, hogy a Bizottság a fellebbezők ezen elkülönülő jogsértésekben való részvételét illetően nem indokolta meg megfelelően a vitatott határozatot.
A fentiekre figyelemmel, a jelen ítélet 68–71. pontjában kifejtettek tükrében, és anélkül, hogy szükséges lenne megvizsgálni az ezen első jogalap keretében felhozott többi érvet, e határozat 1. cikkének e) pontját meg kell semmisíteni annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a fellebbezők megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy több elkülönülő jogsértésben vettek részt.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük második jogalapjában a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Bizottság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására nem rendelkezik hatáskörrel. Lényegében azt állítják, hogy a Bizottság a vitatott határozatban nem bizonyítja, hogy a terhükre rótt magatartás érintette a tagállamok közötti kereskedelmet, következésképpen pedig nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alapján bírságot szabjon ki velük szemben. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 165–177. és 181–190. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e második jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük harmadik jogalapjában a fellebbezők a vitatott határozat 1. cikkében foglaltakkal ellentétben vitatják, hogy az állítólagos jogsértés az EGT egészére kiterjedt volna. Azzal érvelnek, hogy az OLM‑eknek a kartell résztvevői általi értékesítése a Dellre és a HP‑re korlátozódott, amely vállalkozások Hollandiában, illetve Németországban rendelkeznek székhellyel. Előadják, hogy annak vizsgálata szempontjából, hogy valamely jogsértés megvalósult‑e, az a hely a meghatározó, ahol az ügyfelek az érintett termékeket megvásárolják. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 194–199. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e harmadik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük negyedik jogalapjában a fellebbezők a Bizottságnak az EUMSZ 101. cikkbe és az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe ütköző egységes és folyamatos jogsértés fennállására vonatkozó megállapításait vitatják. Az első rész keretében azzal érvelnek, hogy a különböző egyedi versenyellenes magatartások közötti egymást kiegészítő kapcsolat bizonyítása az ilyen jogsértés fennállása megállapításának lényeges kritériuma, és hogy a Bizottságnak a vitatott határozatban nem sikerült a jogilag megkövetelt módon bizonyítania e kapcsolatot. A második rész keretében a fellebbezők a Bizottság azon megállapítását vitatják, miszerint a Dellt és a HP‑t érintő magatartás egységes jogsértést eredményezett. Először is előadják, hogy a Dellt és a HP‑t érintő magatartások nem irányultak egyetlen versenyellenes célra, mivel e két vállalkozás két elkülönülő ügyfél volt. Másodszor rámutatnak arra, hogy a Dellt érintő magatartás nem egészítette ki a HP‑t érintő magatartást, mivel e két magatartás között nem volt kölcsönhatás. Harmadszor úgy vélik, hogy az e határozatban felsorolt, a termékekre, működési módra, tartalomra és földrajzi hatályra vonatkozó hasonlóságok nem elegendőek ilyen kapcsolat fennállásának bizonyításához. Negyedszer előadják, hogy a Dellt és a HP‑t érintő magatartások az időtartam, a résztvevők, az ügyfelek, a részt vevő természetes személyek és a földrajzi területek vonatkozásában lényegesen eltértek, ellentétben azzal, ami az említett határozatban szerepel. Ötödször a fellebbezők azzal érvelnek, hogy az e határozatban hivatkozott bizonyítékok nem elegendőek és nem relevánsak a szóban forgó magatartások közötti egymást kiegészítő kapcsolat bizonyításához.
A negyedik jogalap első részét illetően a Bíróság egyetért a megtámadott ítéletnek a jelen ítélet 107–110. és 116–120. pontjával összefüggésben értelmezett 204–216. pontjában szereplő indokolásával. Így az e pontokban kifejtett okokból e jogalap első részét el kell utasítani. Az említett jogalap második részét illetően a Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 220–240. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e jogalap második részét el kell utasítani. Ennélfogva a negyedik jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük ötödik jogalapjában a fellebbezők előadják, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a fellebbezők a vitatott határozatban megállapított egységes és folyamatos jogsértés egészéről, valamint az összes többi résztvevő részvételéről tudtak, vagy arról tudniuk kellett. Következésképpen a fellebbezők szerint a Bizottság nem tudhatja be nekik az e jogsértésben való részvételt, és e határozatot az őket érintő részében teljes egészében meg kell semmisíteni. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 246–277., 280–345. és 349–358. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból ezen ötödik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük hatodik jogalapjában a fellebbezők előadják, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy 2004. június 23‑tól kezdődően tudomásuk volt az állítólagos kartell alkotóelemeinek összességéről, valamint e kartell többi résztvevőjének magatartásáról. E tekintetben megjegyzik, hogy csak 2006. június 20‑tól szerezhettek tudomást az említett kartell egységes céljáról, amely időponttól kezdődően tudták be nekik a HP‑t érintő kapcsolatfelvételekért való felelősséget, következésképpen a vitatott határozatot teljes egészében meg kell semmisíteni. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 362–373. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e hatodik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük hetedik jogalapjában a fellebbezők mindenekelőtt előadják, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy azon kétoldalú kapcsolatok, amelyeknél fogva állítólag részt vettek a megállapított egységes és folyamatos jogsértésben, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése értelmében vett jogellenes megállapodásoknak minősülnek. Ezt követően előadják, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy az állítólagos nyolc kétoldalú kapcsolatfelvétel mindegyike tekintetében fennállt volna bármilyen versenyellenes szándékegység. Vitatják egyébiránt azt is, hogy a Bizottság az engedékenységet kérelmező vállalkozások nyilatkozataira támaszkodott, és megkérdőjelezik e nyilatkozatok bizonyító erejét, valamint a tényállással egyidejű bizonyítékokat, különösen a telefonbeszélgetések nyilvántartásait. Végül úgy vélik, hogy e kapcsolatfelvételek egyszerű információcserét jelentettek, következésképpen a velük szemben kiszabott bírságot csökkenteni kell. Magatartásuk ezen átminősítése – szerintük – ezt követő kártérítési keresetet vonhat maga után. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 377–463. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e hetedik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük nyolcadik jogalapjában a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a vizsgálat időtartama túlzottan hosszú volt, figyelemmel az ügy terjedelmére, az érintett felek számára, kizárólag két ügyfél érintettségére, a Bizottság által hivatkozott egységes és folyamatos jogsértés viszonylag rövid időtartamára, valamint arra, hogy nem álltak fenn olyan rendkívüli körülmények, amelyek igazolták volna a hosszú vizsgálatot. Úgy vélik, hogy e túlzottan hosszú időtartam megállapítása miatt a kiszabott bírság összegét 5%‑kal csökkenteni kell. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 467–472. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okok miatt e nyolcadik jogalapot el kell utasítani.
A Törvényszékhez benyújtott keresetük kilencedik jogalapjában a fellebbezők arra hivatkoznak, hogy a Bizottság tévesen határozta meg a velük szemben kiszabott bírság összegét. E jogalap három részből áll, amelyek először is azon alapulnak, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a fellebbezők egytermékes vállalkozások, másodszor, hogy nem vett figyelembe más olyan körülményeket, amelyek korlátozzák a TSST KR egyéni magatartásának súlyát, valamint harmadszor, hogy az általános súlyossági együttható meghatározásakor nem értékelte megfelelően a szóban forgó jogsértés sajátos körülményeit. A Bíróság egyetért a megtámadott ítélet 477–485., 489–497. és 501–507. pontjában szereplő indokolással. Így az e pontokban kifejtett okokból e kilencedik jogalapot el kell utasítani.
A vitatott határozat 2. cikkének e) pontjában említett bírság összegét illetően a Bíróság úgy véli, hogy a fellebbezők által a jelen ügyben hivatkozott elemek egyike és semmilyen imperatív indok sem indokolja azt, hogy a Bíróság ezen összeg csökkentése érdekében az EUMSZ 261. cikk és az 1/2003 rendelet 31. cikke alapján gyakorolja korlátlan felülvizsgálati jogkörét.
E körülmények között meg kell semmisíteni a vitatott határozat 1. cikkének e) pontját annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a fellebbezők megsértették az EUMSZ 101. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy több elkülönülő jogsértésben vettek részt, a keresetet pedig az ezt meghaladó részében el kell utasítani.
A költségekről
A Bíróság eljárási szabályzata 184. cikke (2) bekezdésének megfelelően, ha a fellebbezés megalapozott, és a Bíróság maga hoz a jogvita kapcsán végleges határozatot, a Bíróság határoz a költségekről.
E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése értelmében, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése alapján a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az említett szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. Azonban, ha az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Bíróság határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is.
A jelen ügyben a fellebbezők kérték, hogy a Bíróság kötelezze a Bizottságot az elsőfokú és a fellebbezési eljárással kapcsolatos valamennyi költség viselésére, és a Bizottság pervesztes lett a jelen fellebbezés keretében, valamint – részben – első fokon is. A fellebbezők első fokon részben pervesztesek lettek. Ugyanakkor a Bíróság a jelen ügy körülményeire tekintettel úgy véli, hogy a Bizottságot kötelezni kell a mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségein felül a fellebbezők részéről a jelen fellebbezés keretében felmerült összes költség, valamint az elsőfokú eljárásban részükről felmerült költségek felének viselésére. A fellebbezők viselik az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségeik felét.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

1)
A Bíróság az Európai Unió Törvényszékének 2019. július 12‑iToshiba Samsung Storage Technology és Toshiba Samsung Storage Technology Korea kontra Bizottság ítéletét (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
) hatályon kívül helyezi.

2)
A Bíróság az EUMSZ 101. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.39639 – „optikailemez‑meghajtók” ügy) 2015. október 21‑én hozott C(2015) 7135 final bizottsági határozat 1. cikkének e) pontját megsemmisíti annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy a Toshiba Samsung Storage Technology Corp. és a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. megsértette az EUMSZ 101. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy 2004. június 23‑tól 2008. november 17‑ig több elkülönülő jogsértésben vettek részt.

3)
A Bíróság a keresetet az ezt meghaladó részében elutasítja.

4)
A Bíróság az Európai Bizottságot kötelezi a mind az elsőfokú eljárással, mind pedig a fellebbezési eljárással összefüggésben felmerült saját költségein felül a Toshiba Samsung Storage Technology Corp. és a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. részéről a jelen fellebbezés keretében felmerült összes költség, valamint az elsőfokú eljárásban részükről felmerült költségek felének viselésére.

5)
A Toshiba Samsung Storage Technology Corp. és a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. maga viseli az elsőfokú eljárással összefüggésben felmerült saját költségeinek a felét.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.