CELEX: 62019CJ0343
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Súdna spolupráca v občianskych veciach
Nariadenie (EÚ) č. 1215/2012
Článok 7 bod 2
Súdna právomoc vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti
Miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody
Miesto, kde sa škoda prejavila
Manipulácia s emisnými hodnotami výfukových plynov z motorov vyrobených výrobcom automobilov

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 bodu 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. EÚ L 351, 2012, s. 1
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Verein für Konsumenteninformation, združením na informovanie spotrebiteľov so sídlom vo Viedni (Rakúsko) (ďalej len „VKI“), a spoločnosťou Volkswagen AG, výrobcom automobilov vo forme akciovej spoločnosti založenej podľa nemeckého práva, ktorá má sídlo vo Wolfsburgu (Nemecko), vo veci zodpovednosti tejto spoločnosti za škodu vyplývajúcu z toho, že do vozidiel kúpených rakúskymi spotrebiteľmi bol zabudovaný softvér na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 1215/2012
Odôvodnenia 15 a 16 nariadenia č. 1215/2012 znejú:
„(15)
Normy právomoci by mali byť ľahko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného. Právomoc založená na tomto kritériu by mala byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet sporu alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iný hraničný ukazovateľ. Bydlisko [sídlo –
neoficiálny preklad
] právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci.
(16)
Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho riadneho výkonu súdnictva. Existencia takejto úzkej väzby by mala zaručiť právnu istotu a vylúčiť, že osoba by bola žalovaná na súde členského štátu, s čím [ktorého právomoc –
neoficiálny preklad
] nemohla rozumne predvídať. Je to dôležité predovšetkým v prípade sporov týkajúcich sa mimozmluvných záväzkov vyplývajúcich z porušenia práva na súkromie a práva na ochranu osobnosti vrátane poškodzovania dobrého mena.“
Kapitola II nariadenia č. 1215/2012, nazvaná „Právomoc“, obsahuje najmä oddiel 1, nazvaný „Všeobecné ustanovenia“, a oddiel 2, nazvaný „Osobitná právomoc“. Článok 4 ods. 1 tohto nariadenia, ktorý sa nachádza v tomto oddiele 1, stanovuje:
„Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“
Článok 7 nariadenia č. 1215/2012, ktorý sa nachádza v oddiele 2 jeho kapitoly II, znie:
„Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v inom členskom štáte:
…
2.
vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok;
…“
Nariadenie Rím II
Článok 6 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (
Ú. v. EÚ L 199, 2007, s. 40
, ďalej len „nariadenie Rím II“), nazvaný „Nekalá súťaž a konanie obmedzujúce slobodnú súťaž“, v odseku 1 stanovuje:
„Mimozmluvný záväzok vyplývajúci z nekalej súťaže sa spravuje právnym poriadkom krajiny, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k poškodeniu konkurenčných vzťahov alebo kolektívnych záujmov spotrebiteľov.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
VKI, ktorého predmet činnosti zahŕňa úlohu uplatňovať na súdoch nároky, ktoré mu postúpili spotrebitelia na účely súdneho konania, podalo 6. septembra 2018 žalobu na Landesgericht Klagenfurt (Krajinský súd Klagenfurt, Rakúsko), v ktorej navrhovalo, aby bola spoločnosti Volkswagen uložená povinnosť zaplatiť mu sumu vo výške 3611806 eur s príslušenstvom, a určilo sa, že táto spoločnosť je zodpovedná za všetky škody, ktoré ešte nie sú vyčísliteľné a/alebo v budúcnosti vzniknú.
Na podporu svojho návrhu sa VKI opiera o mimozmluvnú zodpovednosť spoločnosti Volkswagen, pričom sa odvoláva na skutočnosť, že 574 spotrebiteľov, ktorí mu postúpili svoje nároky na účely žaloby vo veci samej, nadobudlo v Rakúsku nové alebo ojazdené vozidlá vybavené motorom AE 189 predtým, než sa verejnosť 18. septembra 2015 dozvedela o manipulácii s emisnými hodnotami výfukových plynov z týchto vozidiel zo strany spoločnosti Volkswagen. Podľa VKI sú tieto motory vybavené „rušiacim zariadením“, ktoré je protiprávne vzhľadom na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 715/2007 z 20. júna 2007 o typovom schvaľovaní motorových vozidiel so zreteľom na emisie ľahkých osobných a úžitkových vozidiel (Euro 5 a Euro 6) a o informáciách o opravách a údržbe vozidiel (
Ú. v. EÚ L 171, 2007, s. 1
). Ide o softvér, ktorý umožňuje, aby zo skúšok a meraní vyplynuli emisie výfukových plynov rešpektujúce maximálne stanovené hodnoty, zatiaľ čo v reálnych podmienkach, teda pri bežnej prevádzke dotknutých vozidiel, dosahujú skutočne vypúšťané znečisťujúce látky úrovne, ktoré niekoľkonásobne prevyšujú predpísané horné hranice. Volkswagen mohla získať typové schválenie vozidiel vybavených motorom AE 189, ktoré stanovuje právna úprava Únie, len vďaka tomuto softvéru na manipuláciu s emisnými hodnotami.
Podľa VKI škoda spôsobená majiteľom týchto vozidiel spočíva v tom, že ak by o predmetnej manipulácii vedeli, buď by takéto vozidlo nekúpili, alebo by získali zľavu z ceny vo výške najmenej 30 %. Vzhľadom na to, že predmetné vozidlá majú od začiatku vadu, ich trhová hodnota, a teda ich kúpna cena, sú podstatne nižšie než cena, ktorá bola skutočne zaplatená. Rozdiel predstavuje škodu zakladajúcu nárok na náhradu.
Na odôvodnenie medzinárodnej právomoci vnútroštátneho súdu sa VKI opiera o článok 7 bod 2 nariadenia č. 1215/2012. K uzavretiu kúpnej zmluvy, zaplateniu kúpnej ceny a odovzdaniu alebo dodaniu predmetných vozidiel došlo v územnej pôsobnosti tohto súdu. Nejde len o škodu vzniknutú po kúpe vozidiel, ale o pôvodnú škodu, ktorá odôvodňuje právomoc uvedeného súdu. Tá spočíva v znížení majetku každého dotknutého spotrebiteľa, ku ktorému došlo najprv ku dňu kúpy a odovzdania predmetných vozidiel v mieste dodania, a v dôsledku toho v obvode vnútroštátneho súdu. Na tomto mieste po prvýkrát došlo k úkonu zakladajúcemu mimozmluvnú zodpovednosť spoločnosti Volkswagen a k priamemu poškodeniu dotknutých spotrebiteľov.
Volkswagen navrhuje zamietnuť žalobu spoločnosti VKI a spochybňuje medzinárodnú právomoc vnútroštátneho súdu vzhľadom na článok 7 bod 2 nariadenia č. 1215/2012.
Tento súd má pochybnosti o tom, či v prejednávanej veci samotná kúpa predmetných vozidiel od ďalších predajcov motorových vozidiel so sídlom v Rakúsku a dodanie týchto vozidiel do Rakúska samy osebe postačujú na založenie právomoci rakúskych súdov so zreteľom na toto ustanovenie. Z judikatúry Súdneho dvora a najmä z rozsudku z 19. septembra 1995, Marinari (
C‑364/93
,
EU:C:1995:289
, body
a
), vyvodzuje záver, že právomoc súdu vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti majú právo využiť len priamo poškodené osoby, ak si uplatňujú pôvodnú škodu a nielen následné škody.
Uvedený súd sa totiž domnieva, že softvér umožňujúci manipulovať s emisnými hodnotami výfukových plynov z predmetných vozidiel spôsobil pôvodnú škodu, zatiaľ čo škoda uvádzaná VKI spočívajúca v znížení hodnoty týchto vozidiel predstavuje následnú škodu vyplývajúcu zo skutočnosti, že uvedené vozidlá sú postihnuté vecnou vadou.
Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či čisto majetková škoda vyplývajúca zo skutkových okolností, ktoré môžu viesť k vzniku mimozmluvnej zodpovednosti, môže založiť právomoc podľa článku 7 bodu 2 nariadenia č. 1215/2012.
Tento súd uvádza, že vzhľadom na rozsudok zo 16. júna 2016, Universal Music International Holding (
C‑12/15
,
EU:C:2016:449
), niektoré aspekty veci samej svedčia v prospech určenia miesta vzniku predmetnej škody v Nemecku. Aj keď sa táto škoda podľa názoru združenia VKI prejavila pri kúpe a dodávaní vozidiel vybavených softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov do Rakúska, všetky návrhy na náhradu škody sa vzhľadom na skutkové okolnosti týkali jednej a tej istej veci, a to protiprávneho konania vytýkaného spoločnosti Volkswagen, ku ktorému došlo v sídle tejto spoločnosti, teda v Nemecku. Z hľadiska hospodárnej organizácie konania, a najmä z dôvodu úzkej súvislosti s predmetom sporu a ľahšieho dokazovania, by však aj v prejednávanej veci boli nemecké súdy objektívne spôsobilejšie objasniť zodpovednosť za údajné škody. Navyše právomoc súdov podľa miesta kúpy predmetných vozidiel a ich dodania konečnému užívateľovi, medzi ktorými sa nachádzajú aj nadobúdatelia ojazdených vozidiel, nevyhnutne nezodpovedá požiadavke predvídateľnosti súdnej právomoci.
Vnútroštátny súd sa napokon pýta, či by uznanie medzinárodnej právomoci rakúskych súdov bolo zlučiteľné so striktným výkladom pravidiel osobitnej právomoci stanovených nariadením č. 1215/2012, ako to vyžaduje judikatúra Súdneho dvora.
Za týchto podmienok Landesgericht Klagenfurt (Krajinský súd Klagenfurt) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 7 bod 2 nariadenia… č. 1215/2012… vykladať v tom zmysle, že v prípade okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, možno za ‚miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody‘, považovať miesto v členskom štáte, kde vznikla škoda, ak takáto škoda spočíva výlučne vo finančnej strate, ktorá bezprostredne vyplynula z protiprávneho konania, ku ktorému došlo v inom členskom štáte?“
O prípustnosti
VKI vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný z dôvodu, že položená otázka nie je relevantná a je hypotetická.
Podľa ustálenej judikatúry však pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri najmä rozsudok zo 7. mája 2020, Rina,
C‑641/18
,
EU:C:2020:349
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba návrh na začatie prejudiciálneho konania vyhlásiť za prípustný, keďže z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že požadovaný výklad článku 7 bodu 2 nariadenia č. 1215/2012 je nevyhnutný na určenie, či vnútroštátny súd má podľa tohto ustanovenia právomoc rozhodnúť spor vo veci samej.
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 bod 2 nariadenia č. 1215/2012 vykladať v tom zmysle, že ak výrobca v jednom členskom štáte protiprávne vybavil vozidlá softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov, predtým, ako tretia osoba tieto vozidlá nadobudla v inom členskom štáte, miesto, kde sa škoda prejavila, sa nachádza v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.
Na úvod treba pripomenúť, že v rozsahu, v akom v súlade s odôvodnením 34 nariadenia č. 1215/2012 toto nariadenie zrušuje a nahrádza nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (
Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1
; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ktoré samo nahradilo Dohovor z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [
neoficiálny preklad
] (
Ú. v. ES L 99, 1972, s. 32
), zmenený neskoršími dohovormi týkajúcimi sa pristúpenia nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“), platí výklad poskytnutý Súdnym dvorom vo vzťahu k ustanoveniam týchto posledných uvedených právnych nástrojov rovnako aj vo vzťahu k nariadeniu č. 1215/2012, pretože tieto ustanovenia možno kvalifikovať ako „rovnocenné“ (rozsudok z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatúra). Je to prípad na jednej strane článku 5 bodu 3 Bruselského dohovoru a nariadenia č. 44/2001, a na druhej strane článku 7 bodu 2 nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 31. mája 2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, bod
a citovanú judikatúru).
Ako Súdny dvor opakovane rozhodol vo svojej judikatúre týkajúcej sa týchto ustanovení, pojem „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ sa vzťahuje tak na miesto, kde sa škoda prejavila, ako aj na miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá viedla k tejto škode, takže žalovaného možno žalovať podľa výberu žalobcu pred súdom jedného alebo druhého z týchto dvoch miest (rozsudky zo 16. júla 2009, Zuid‑Chemie,
C‑189/08
,
EU:C:2009:475
, bod
, ako aj z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci na jednej strane zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, sa nachádza v členskom štáte, na ktorého území boli predmetné motorové vozidlá vybavené softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov, teda v Nemecku.
Pokiaľ ide na druhej strane o miesto, kde sa škoda prejavila, treba určiť, kde sa nachádza za okolností, o aké ide v spore vo veci samej, teda keď sa škodlivé následky prejavili až po nadobudnutí predmetných vozidiel a v inom členskom štáte, v tomto prípade v Rakúsku.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd správne pripomína, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pojem „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ nemožno vykladať extenzívne v tom zmysle, že zahŕňa každé miesto, kde sa dajú pocítiť škodlivé následky skutočnosti, ktorá už spôsobila škodu vzniknutú v skutočnosti na inom mieste. V dôsledku toho tento pojem nemožno vykladať tak, že zahŕňa miesto, kde poškodený podľa svojho tvrdenia utrpel majetkovú ujmu následne po prvotnej škode, ktorá vznikla a ktorú utrpel v inom štáte (rozsudky z 19. septembra 1995, Marinari,
C‑364/93
,
EU:C:1995:289
, body
a
, ako aj z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor tiež so zreteľom na článok 5 bod 3 Bruselského dohovoru rozhodol, že škoda, ktorá je len nepriamym dôsledkom ujmy utrpenej pôvodne inými priamo poškodenými osobami, pri ktorých sa škoda prejavila na mieste odlišnom od toho, kde nepriamy poškodený následne utrpel vlastnú škodu, nemôže založiť súdnu právomoc na základe tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. januára 1990, Dumez France a Tracoba,
C‑220/88
,
EU:C:1990:8
, body
a
).
Súdny dvor taktiež rozhodol, že neskoršie nepriaznivé následky nemôžu odôvodniť priznanie právomoci na základe článku 7 bodu 2 nariadenia č. 1215/2012 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovanú judikatúru).
Vo veci samej však zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, s výhradou posúdenia skutkových okolností, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, vyplýva, že škoda uvádzaná združením VKI spočíva v znížení hodnoty predmetných vozidiel vyplývajúcom z rozdielu medzi cenou, ktorú nadobúdateľ zaplatil za takéto vozidlo, a jeho skutočnou hodnotou z dôvodu inštalácie softvéru na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov.
V dôsledku toho, hoci tieto vozidlá boli postihnuté vadou od inštalácie tohto softvéru, treba sa domnievať, že uplatňovaná škoda sa prejavila až v okamihu kúpy uvedených vozidiel ich nadobudnutím za cenu vyššiu, ako je ich skutočná hodnota.
Takáto škoda, ktorá neexistovala pred kúpou vozidla konečným nadobúdateľom, ktorý sa považuje za poškodeného, predstavuje pôvodnú škodu v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 26 tohto rozsudku, a nie nepriamy dôsledok škody, ktorú pôvodne utrpeli iné osoby v zmysle judikatúry citovanej v bode 27 tohto rozsudku.
Okrem toho na rozdiel od toho, čo sa domnieva vnútroštátny súd, táto škoda nepredstavuje ani čisto majetkovú škodu.
Je pravda, že predmetom žaloby o náhradu škody, o ktorú ide vo veci samej, je získanie kompenzácie zníženia hodnoty predmetných vozidiel odhadovaného na 30 % ich kúpnej ceny, teda vyčísliteľnej finančnej náhrady. Ako však uviedla Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, skutočnosť, že návrh na náhradu škody je vyjadrený v eurách, neznamená, že ide o čisto majetkovú škodu. Na rozdiel od vecí, v ktorých boli vydané rozsudky z 10. júna 2004, Kronhofer (
C‑168/02
,
EU:C:2004:364
); z 28. januára 2015, Kolassa (
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
), ako aj z 12. septembra 2018, Löber (
C‑304/17
,
EU:C:2018:701
), v ktorých finančné investície viedli k zníženiu finančných aktív dotknutých osôb bez akejkoľvek súvislosti s hmotným majetkom, vo veci samej ide o vadu týkajúcu sa vozidiel, ktoré sú hmotným majetkom.
V prejednávanej veci teda ide skôr o vecnú škodu vyplývajúcu zo straty hodnoty každého dotknutého vozidla, než o čisto majetkovú škodu vyplývajúcu zo skutočnosti, že po odhalení inštalácie softvéru na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov, je protihodnotou platby za nadobudnutie takéhoto vozidla vozidlo, ktoré má vadu, a teda nižšiu hodnotu.
Treba teda dospieť k záveru, že v prípade predaja vozidiel, ktoré ich výrobca vybavil softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov, škoda spôsobená konečnému nadobúdateľovi nie je ani nepriama, ani čisto majetková a prejavila sa pri nadobudnutí takéhoto vozidla od tretej osoby.
Za takých okolností, aké sú uvedené v bodoch 34 a 35 tohto rozsudku, takýto výklad článku 7 bodu 2 nariadenia č. 1215/2012 rešpektuje cieľ predvídateľnosti pravidiel právomoci uvedený v odôvodnení 15 tohto nariadenia, keďže výrobca automobilov usadený v členskom štáte, ktorý sa dopúšťa nezákonných manipulácií s vozidlami predávanými v iných členských štátoch, môže rozumne očakávať, že bude žalovaný na súdoch týchto štátov (pozri analogicky rozsudky z 28. januára 2015, Kolassa,
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
, bod
, a z 12. septembra 2018, Löber,
C‑304/17
,
EU:C:2018:701
, bod
).
Takýto výrobca totiž musí tým, že vedome poruší právne požiadavky, ktoré sú mu uložené, predvídať, že škoda vznikne v mieste, kde predmetné vozidlo nadobudla osoba, ktorá mohla legitímne očakávať, že toto vozidlo je v súlade s týmito požiadavkami a ktorá následne zistí, že má vadný tovar s menšou hodnotou.
Tento výklad je aj v súlade s cieľmi blízkosti a riadneho výkonu spravodlivosti uvedenými v odôvodnení 16 nariadenia č. 1215/2012, keďže na určenie výšky spôsobenej škody môže vnútroštátny súd posúdiť trhové podmienky v členskom štáte, na území ktorého bolo toto vozidlo zakúpené. Súdy tohto posledného uvedeného členského štátu pravdepodobne majú najjednoduchší prístup k dôkazným prostriedkom potrebným na vykonanie týchto posúdení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
).
Napokon uvedený výklad je v súlade s požiadavkami koherencie stanovenými v odôvodnení 7 nariadenia Rím II, keďže podľa článku 6 ods. 1 tohto nariadenia sa za miesto, kde vznikla škoda vo veci, ktorá sa týka nekalej súťaže, považuje miesto, kde „došlo alebo by mohlo dôjsť k poškodeniu konkurenčných vzťahov alebo kolektívnych záujmov spotrebiteľov“. Taký akt, o aký ide vo veci samej, ktorý tým, že môže poškodiť kolektívne záujmy spotrebiteľov ako skupiny, predstavuje nekalú súťaž (rozsudok z 28. júla 2016, Verein für Konsumenteninformation,
C‑191/15
,
EU:C:2016:612
, bod
), môže tieto záujmy poškodiť vo všetkých členských štátoch, na území ktorých spotrebitelia nakupujú vadný výrobok. Podľa nariadenia Rím II je teda miestom, kde vznikla škoda, miesto, kde je takýto výrobok zakúpený (pozri analogicky rozsudok z 29. júla 2019, Tibor‑Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na otázku odpovedať tak, že článok 7 bod 2 nariadenia č. 1215/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že ak výrobca v jednom členskom štáte protiprávne vybavil vozidlá softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov predtým, ako tieto vozidlá nadobudla tretia osoba v inom členskom štáte, miesto, kde sa škoda prejavila, sa nachádza v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 7 bod 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že ak výrobca v jednom členskom štáte protiprávne vybavil vozidlá softvérom na manipuláciu s emisnými hodnotami výfukových plynov predtým, ako tieto vozidlá nadobudla tretia osoba v inom členskom štáte, miesto, kde sa škoda prejavila, sa nachádza v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.