CELEX: 62016CJ0283
Zahtjev za prethodnu odluku
Uredba (EZ) br. 4/2009
Članak 41. stavak 1.
Priznavanje i izvršenje sudskih odluka te suradnja u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja
Izvršenje odluke u državi članici
Podnošenje zahtjeva izravno nadležnom tijelu u državi članici izvršenja
Nacionalno zakonodavstvo kojim se nalaže podnošenje zahtjeva središnjem tijelu države članice izvršenja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja (
SL 2009., L 7, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 5., str. 138. i ispravak u SL‑u, 2013., L 281, str. 29.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između M. S., s prebivalištem u Njemačkoj i P. S.-a, s prebivalištem u Ujedinjenoj Kraljevini, povodom zahtjeva za uzdržavanje.
Pravni okvir
Uredba br. 4/2009
Uvodne izjave 9., 27., 31. i 32. Uredbe br. 4/2009 glase:
„9.
Uzdržavana bi osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti.
[…]
27.
Također bi bilo prikladno, u mjeri u kojoj je to moguće, ograničiti formalne zahtjeve izvršenja koji bi mogli povećati troškove koje snosi uzdržavana osoba. […]
[…]
31.
Radi lakše prekogranične naplate tražbina za uzdržavanje, trebalo bi uspostaviti sustav suradnje među središnjim tijelima koja imenuju države članice. Ta tijela moraju pomagati uzdržavanim osobama i obveznicima uzdržavanja u dokazivanju njihovih prava u drugoj državi članici podnošenjem zahtjeva za priznavanjem, proglašenjem izvršivosti već postojećih odluka, njihove izmjene ili dobivanje odluke. Trebalo bi također razmjenjivati informacije radi pronalaženja obveznika uzdržavanja ili uzdržavane osobe te, kad je to potrebno, utvrditi njihove prihode i imovinu. […]
32.
[…] Kriterij za određivanje prava o tome ima li neka osoba pravo zatražiti pomoć od središnjeg tijela ne bi trebao biti tako strog kao što je povezujući faktor „uobičajenog boravišta” koji se primjenjuje drugdje u ovoj Uredbi. Međutim, kriterij „boravišta” trebao bi isključivati samo prisutnost.”
Poglavlje IV. te uredbe naslovljeno je „Priznavanje, izvršivost i izvršenje sudskih odluka”. Ono obuhvaća članke 16. do 43. te uredbe.
Članak 17. navedene uredbe pod naslovom „Ukidanje egzekvature”, sadržan u odjeljku 1. tog poglavlja IV. koji se odnosi na „[o]dluke donesene u državi članici koju obvezuje Haški protokol iz 2007.” određuje:
„Odluka donesena u državi članici koju obvezuje Haški protokol iz 2007. priznaje se i u drugoj državi članici bez potrebe pokretanja posebnog postupka i bez mogućnosti ukidanja njezina priznavanja.”
Odjeljak 1. navedenog poglavlja IV. također sadržava članak 20. iste uredbe. Taj članak naslovljen „Pismena za potrebe izvršenja” u stavku 1. utvrđuje dokumente koje podnositelj zahtjeva podnosi „nadležnom izvršnom tijelu”.
Članak 41. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Postupak i uvjeti za izvršenje”, u stavku 1. propisuje:
„Ovisno o odredbama ove Uredbe, postupak za izvršenje sudskih odluka donesenih u drugoj državi članici uređuje se pravom države članice izvršenja. Odluka donesena u državi članici koja je izvršiva u državi članici izvršenja provodi se pod jednakim uvjetima kao i odluka donesena u toj državi članici izvršenja.”
Pod naslovom „Pristup pravosuđu” poglavlje V. Uredbe br. 4/2009 obuhvaća članke 44. do 47. Članak 45. te uredbe, naslovljen „Sadržaj pravne pomoći” određuje:
„Pravna pomoć zajamčena ovim poglavljem je pomoć koju strane trebaju da se upoznaju sa svojim pravima i da ih traže; nadalje pravna pomoć osigurava da se njihovi zahtjevi uloženi putem središnjih tijela ili izravno nadležnim tijelima u cijelosti i učinkovito obrađuju. […]
[…]”
Članci 49. do 63. iste uredbe nalaze se u njezinu poglavlju VII. naslovljenom: „Suradnja među središnjim tijelima”. Članak 49. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Određivanje središnjih tijela”, u stavku 1. propisuje:
„Svaka država članica imenuje jedno središnje tijelo za obavljanje dužnosti koje su mu određene ovom Uredbom.”
Članak 51. Uredbe br. 4/2009, naslovljen „Posebne funkcije središnjih tijela”, u stavku 1. propisuje:
„Središnja tijela osiguravaju pomoć u vezi zahtjeva iz članka 56., a ponajprije pri:
(a)
slanju i zaprimanju takvih zahtjeva;
(b)
pokretanju postupka ili omogućivanju lakšeg pokretanja postupka na temelju takvih zahtjeva.”
Na temelju članka 55. te uredbe, naslovljenog „Zahtjev putem središnjih tijela”:
„Zahtjev iz ovog poglavlja ulaže se preko središnjeg tijela države članice u kojoj podnositelj zahtjeva boravi središnjem tijelu zamoljene države članice.”
U članku 56. navedene uredbe, naslovljenom „Vrste zahtjeva”, određeno je:
„1.   Uzdržavana osoba koja u skladu s ovom Uredbom nastoji naplatiti uzdržavanje može uložiti sljedeće vrste zahtjeva:
[…]
(b)
zahtjev za izvršni postupak sudske odluke donesene ili priznate u zamoljenoj državi članici;
[…]
4.   Osim ako je drukčije propisano ovom Uredbom, zahtjevi iz stavaka 1. i 2. određuju se u skladu s pravom zamoljene države članice i za njih vrijede pravila o nadležnosti koja su na snazi u toj državi članici.”
Članak 76. iste uredbe, naslovljen „Stupanje na snagu”, predviđa:
„Ova Uredba stupa na snagu dvadesetog dana od dana objave u Službenom listu Europske unije.
[…]
Ova se Uredba, s iznimkom odredaba iz drugog stavka, primjenjuje od 18. lipnja 2011., pod uvjetom da se na taj u Zajednici primjenjuje Haški protokol iz 2007. Ako taj uvjet nije ispunjen ova se Uredba primjenjuje od datuma primjene tog Protokola u Zajednici.
[…]”
Pravo Ujedinjene Kraljevine
U skladu s člankom 4. Priloga I. Civil Jurisdiction and Judgments (Maintenance) Regulations 2011 (Uredba iz 2011. o sudskoj nadležnosti i presudama u građanskim stvarima (obveze koje se odnose na uzdržavanje), u daljnjem tekstu: CJJMR 2011).
„1.   Sukladno odredbama stavka 2., kad odluka koja se odnosi na uzdržavanje treba biti izvršena u Ujedinjenoj Kraljevini na temelju odjeljka 1. poglavlja IV. Uredbe [br. 4/2009], sud kojem mora biti upućen zahtjev za izvršenje jest:
(a)
u Engleskoj i Walesu, Family Court,
[…]
2.   Zahtjev za izvršenje upućuje se Family Courtu […] („sud izvršenja”)
(a)
u Engleskoj i Walesu, Lord Chancelloru,
[…]
4.   U svrhu izvršenja odluke o obvezi koja se odnosi na uzdržavanje,
(a)
odluka ima istu snagu i isti učinak,
(b)
sud izvršenja raspolaže istim ovlastima, i
(c)
postupak izvršenja ili s njime povezan postupak može se pokrenuti na isti način,
kao da je odluku prvotno donio sud izvršenja.”
Sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da je središnje tijelo za Englesku i Wales, u skladu s člankom 49. Uredbe br. 4/2009, Lord Chancellor (Lord kancelar, Ujedinjena Kraljevina), koji je svoju funkciju izvršenja dodijelio Reciprocal Enforcement of Maintenance Orders Unit (Jedinica za uzajamno izvršavanje rješenja o obvezama koje se odnose na uzdržavanje, u daljnjem tekstu: REMO).
Činjenice u glavnom postupku i prethodna pitanja
P. S. i M. S. stupili su u brak 2005., a rastali se 2012. godine. Na dan podnošenja zahtjeva za prethodnu odluku imali su dvoje djece, u dobi od devet i pet godina. Razvod njihova braka proglasio je Amtsgericht Walsrode (Općinski sud u Walsrodeu, Njemačka) koji je rješenjem od 7. kolovoza 2014. odlučio o uzdržavanju to dvoje djece (u daljnjem tekstu: rješenje njemačkog suda).
Od tog razvoda, M. S. s djecom je nastavila živjeti u Njemačkoj. P. S. živi i radi u Ujedinjenoj Kraljevini. On odbija isplatiti uzdržavanje koje je njemački sud odredio rješenjem jer tvrdi da M. S. neprestano ometa njegove kontakte s djecom.
Sud koji je uputio zahtjev, High Court of Justice (England and Wales), Family Division (Visoki sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina), vodi postupak po zahtjevu M. S. koji se temelji na odredbama Uredbe br. 4/2009 te se njime traži izvršenje rješenja njemačkog suda.
Taj sud navodi da prije svega mora utvrditi može li se zahtjev za izvršenje rješenja o obvezama koje se odnose na uzdržavanje, poput onog u glavnom postupku, podnijeti izravno sudu nadležnom u stvarima koje se odnose na uzdržavanje, u ovom predmetu Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo, Ujedinjena Kraljevina) ili se zahtjev u svakom slučaju najprije mora podnijeti središnjem tijelu iz članka 49. Uredbe br. 4/2009 ili, u predmetnom slučaju, Lord Chancelloru (Lord kancelar) koji će ga dalje proslijediti Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo) putem REMO‑a.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da nacionalni sudovi primjenjuju različite pristupe te u tom pogledu navodi dva predmeta. U prvome je nadležni sud ocijenio da tužitelj može podnijeti svoj zahtjev za izvršenje odluke izravno Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo) i da nacionalna pravila koja nalažu podnošenje zahtjeva središnjem tijelu očito sadržavaju pogrešku. U drugom predmetu, koji se ne odnosi na izvršenje odluke već na njezinu izmjenu, nadležni sud izrazio je dvojbe u vezi presude u prvom predmetu te je ocijenilo da tužitelj obavezno mora svoj zahtjev podnijeti putem središnjeg tijela. Sud koji je uputio zahtjev, upitan u okviru glavnog postupka, dodaje da je REMO, prema njegovu mišljenju, smatrao da nacionalno zakonodavstvo ne sadržava pogrešku time što predviđa obvezno podnošenje zahtjeva središnjem tijelu i da su nacionalne odredbe o kojima je riječ bile namjerno sastavljene na taj način.
Mišljenje je suda koji je uputio zahtjev, vodeći računa o formulaciji odredbi poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009, uključujući one koji se nalaze u odjeljku 1. tog poglavlja, koje se primjenjuju na Saveznu Republiku Njemačku, da bi u skladu sa svrhom te uredbe trebalo biti moguće podnijeti zahtjev za izvršenje odluke u stvarima koje se odnose na uzdržavanje izravno Family Courtu (Sud za obiteljsko pravo), kao što je slučaj u potpuno unutarnjoj situaciji.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da o tome ipak postoji dvojba te da se pitanje postavlja u trenutku brojnih predmeta u Ujedinjenoj Kraljevini.
U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Visoki Sud (Engleska i Wales), odjel za obiteljsko pravo) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
U okolnostima kada uzdržavana osoba želi u jednoj državi članici izvršiti sudsku odluku dobivenu u svoju korist u drugoj državi članici, priznaju li joj odredbe poglavlja IV. Uredbe Vijeća 4/2009 pravo na podnošenje zahtjeva za izvršenje izravno nadležnom tijelu zamoljene države?
2.
Ako je odgovor na prvo pitanje potvrdan, treba li odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da svaka država članica mora predvidjeti postupak ili mehanizam koji će omogućiti priznanje tog prava?”
Postupak pred Sudom
U svojem zahtjevu za prethodnu odluku, sud koji je uputio zahtjev zatražio je primjenu ubrzanog postupka iz članka 105. stavka 1. Poslovnika Suda. Taj zahtjev odbačen je rješenjem predsjednika Suda od 27. lipnja 2016., S. (
C‑283/16
, neobjavljeno,
EU:C:2016:482
). Odlukom od 6. lipnja 2016. predsjednik Suda je ovaj predmet odlučio rješavati prioritetno.
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 tumačiti na način da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može podnijeti svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, ili joj se može naložiti da podnese svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.
Odgovor na to pitanje zahtijeva tumačenje članka 41. stavka 1. Uredbe br. 4/2009 koji se odnosi na postupak i uvjete izvršenja u državi članici odluke u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja, a koja je donesena u drugoj državi članici.
U svojoj prvoj rečenici ta odredba određuje da je, sukladno drugim odredbama Uredbe br. 4/2009, postupak izvršenja odluka donesenih u drugoj državi članici uređen „pravom države članice izvršenja” i, u drugoj rečenici, da se takva odluka provodi „pod jednakim uvjetima” kao odluka donesena u toj državi članici izvršenja.
Uputivši na primjenu prava države članice izvršenja, prva rečenica navedene odredbe može se, na prvi pogled, tumačiti u smislu da država članica izvršenja može u svojim postupovnim pravilima o izvršenju uključiti obvezatno podnošenje zahtjeva središnjem tijelu zamoljene države.
Ipak, vodeći računa o formulaciji druge rečenice iste odredbe, prema kojoj se odluka mora izvršiti „pod jednakim uvjetima” kao odluka donesena u državi članici izvršenja, valja utvrditi da se navedeni članak 41. stavak 1. protivi obvezatnom podnošenju zahtjeva središnjem tijelu ako ono nije predviđeno u potpuno unutarnjim predmetima, kao što je to slučaj u državi članici u kojoj se nalazi sud koji je uputio zahtjev.
Posljedično tomu, valja razmotriti doseg pojma „jednaki uvjeti” u svrhu ispitivanja poštuje li nacionalni propis, poput članka 4. stavka 4. točaka (a), (b) i (c) Priloga I. Uredbi iz 2011. o sudskoj nadležnosti i presudama u građanskim stvarima (obveze koje se odnose na uzdržavanje), članak 41. stavak 1. Uredbe br. 4/2009, čak i ako uzdržavana osoba, poput M. S., za razliku od uzdržavane osobe u okviru potpuno unutarnjih zahtjeva, ne može pokrenuti postupak izravno pred nadležnim sudom.
U tom pogledu, valja voditi računa o svrsi Uredbe br. 4/2009 i sustavu čiji je dio njezin članak 41. stavak 1.
Kad je riječ o svrsi te uredbe, iz pripremnih radova, a osobito Komisijine Zelene knjige od 15. travnja 2004. o obvezama koje se odnose na uzdržavanje (COM(2004) 254
final
) proizlazi da je zakonodavac Europske unije namjeravao zamijeniti odredbe u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja iz Uredbe Vijeća (EZ) br. 44/2001 od 22. prosinca 2000. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima (
SL 2001., L 12, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 30.) odredbama koje, s obzirom na osobitu hitnost postupanja u području tražbina za uzdržavanje, pojednostavljuju postupak pred sudom izvršenja te ga ubrzavaju.
Sud je u istom smislu podsjetio da je cilj Uredbe br. 4/2009 što više olakšati naplatu međunarodnih tražbina za uzdržavanje (presuda od 18. prosinca 2014., Sanders i Huber,
C‑400/13 i C‑408/13
,
EU:C:2014:2461
, t.
41.
).
Ti ciljevi jednostavnosti i brzine također proizlaze iz uvodnih izjava 9. i 27. Uredbe br. 4/2009. U uvodnoj izjavi 9. istaknuto je da bi uzdržavana osoba trebala imati mogućnost da u državi članici lako dobije odluku koja će automatski biti izvršiva u drugoj državi članici bez ikakvih daljnjih formalnosti. Prema navedenoj uvodnoj izjavi 27., jedan od ciljeva Uredbe br. 4/2009 jest, u mjeri u kojoj je to moguće, ograničiti formalne zahtjeve izvršenja koji bi mogli povećati troškove koje snosi uzdržavana osoba.
Osim toga valja spomenuti uvodne izjave 31. i 32. Uredbe br. 4/2009. Uvodna izjava 31. te uredbe naglašava zakonodavčevu namjeru uspostavljanja suradnje između središnjih tijela radi lakše prekogranične naplate tražbina za uzdržavanje i pomaganja uzdržavanim osobama u dokazivanju njihova prava u drugoj državi članici. Uvodnom izjavom 32. navedene uredbe traženje te pomoći kvalificirano je kao „pravo”.
Sustav čiji je dio članak 41. stavak 1. Uredbe br. 4/2009 odražava navedene ciljeve jednostavnosti i brzine u poglavlju IV. te uredbe i predviđa mogućnost traženja pomoći od središnjih tijela u njezinu poglavlju VII.
Stoga, nijedna odredba tog poglavlja IV. naslovljenog „Priznavanje, izvršivost i izvršenje sudskih odluka”, kojim je obuhvaćen navedeni članak 41. stavak 1., ne određuje da bi trebalo slijediti poseban postupak uz postupke koji se primjenjuju u okviru potpuno unutarnjih zahtjeva, ni, osobito, obvezno podnošenje zahtjeva središnjim tijelima država članica.
Nepostojanje obveze podnošenja zahtjeva tim središnjim tijelima još je jednom istaknuto kad je riječ o odlukama donesenima u državi članici koja je vezana protokolom o mjerodavnom pravu za obveze uzdržavanja, sklopljenom u Hagu 23. studenoga 2007., poput Savezne Republike Njemačke. Članak 17. stavak 1. Uredbe br. 4/2009., koji se nalazi u njezinu poglavlju IV. te je naslovljen „Ukidanje egzekvature” određuje da su te odluke priznate u drugoj državi članici bez potrebe pokretanja posebnog postupka. Članak 20. stavak 1. navedene uredbe koji je dio istog poglavlja IV. određuje dokumente koje podnositelj zahtjeva podnosi „nadležnom izvršnom tijelu”, iz koje formulacije je moguće zaključiti da se dokumenti podnose izravno nadležnim tijelima.
Podnošenje zahtjeva središnjim tijelima predviđeno je odredbama iz poglavlja VII. Uredbe br. 4/2009 o suradnji središnjih tijela. Na temelju članka 51. stavka 1. te uredbe ta tijela osiguravaju pomoć u vezi zahtjeva iz članka 56., osobito njihovim prosljeđivanjem. U smislu potonjeg članka, uzdržavana osoba koja nastoji naplatiti tražbinu za uzdržavanje „može” uložiti zahtjev među ostalim za izvršenje odluke donesene ili priznate u zamoljenoj državi članici. U tom slučaju, ona se obraća, u skladu s člankom 55. navedene uredbe, središnjem tijelu države članice u kojoj prebiva, koja ga je dužna proslijediti središnjem tijelu zamoljene države članice.
Iz članaka 51. i 56. Uredbe br. 4/2009, u vezi s njezinim uvodnim izjavama 31. i 32., proizlazi da zahtjev za pomoć podnesen središnjim tijelima, na temelju odredbi iz poglavlja VII. te uredbe, predstavlja pravo, a ne obvezu. On je, posljedično tomu, fakultativan te se primjenjuje samo ako se uzdržavana osoba želi na njega pozvati, primjerice kako bi svladala određene osobite poteškoće, poput pronalaženja obveznika uzdržavanja.
Očito je stoga da Uredba br. 4/2009 predviđa dvije mogućnosti pokretanja postupka pred nadležnim sudovima, od kojih je jedan izravan i temelji se na odredbama koje se nalaze u poglavlju IV. te uredbe, a drugi se odvija putem središnjih tijela, ako uzdržavana osoba traži pomoć središnjeg tijela države članice svojeg prebivališta, na temelju odredbi koje se nalaze u poglavlju VII. navedene uredbe.
Ta je analiza potkrijepljena formulacijom članka 45. Uredbe br. 4/2009, koji je dio njezina Poglavlja V. Taj članak koji se odnosi na pravnu pomoć izričito razlikuje dvije mogućnosti koje ima uzdržavana osoba za podnošenje zahtjeva za izvršenje, naime putem središnjih tijela „ili” izravno nadležnim tijelima.
U tim okolnostima, valja utvrditi da je obveza podnošenja zahtjeva središnjem tijelu zamoljene države članice, koja je nametnuta uzdržavanoj osobi nacionalnim propisom poput onog u glavnom postupku iako ta osoba želi zahtjev podnijeti izravno nadležnim tijelima na temelju poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 i koja, prema sudu koji je uputio zahtjev, dovodi do daljnjih odgoda, protivna članku 41. stavku 1. te Uredbe, u vezi sa svrhom navedene uredbe i sustavom kojeg je ta odredba dio.
Posljedično tomu, na prvo pitanje valja odgovoriti da odredbe poglavlja IV. Uredbe br. 4/2009 i osobito članka 41. stavka 1. te uredbe valja tumačiti tako da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može podnijeti svoj zahtjev izravno nadležnom tijelu u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, i ne može biti obvezna podnijeti svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.
Drugo pitanje
Drugo pitanje odnosi se na posljedice koje za državu članicu izvršenja ima potvrdan odgovor na prvo pitanje te se njime konkretno nastoji saznati postoji li obveza uspostavljanja postupka ili mehanizma kojim se omogućuje izravno podnošenje zahtjeva tijelu nadležnom u državi članici izvršenja.
Kako bi se sudu koji je uputio zahtjev pružio odgovor, valja ne samo pojasniti jesu li države članice obvezne uspostaviti takav postupak ili mehanizam, već i pojasniti, u slučaju poput onog u glavnom predmetu, obvezu nacionalnog suda.
Kad je riječ o provedbi uredbe, valja podsjetiti da je prema članku 288. drugom stavku UFEU‑a, takav akt Unije obvezujući u cijelosti te se izravno primjenjuje u svim državama članicama.
Izravna primjenjivost uredbe zahtijeva da za njezino stupanje na snagu i primjenu u korist ili na štetu pravnih subjekata nije potreban nikakav propis kojim se ona prenosi u nacionalno pravo, osim ako ta uredba ostavlja državama članicama da same donose zakonodavne, druge pravne, upravne i financijske mjere potrebne za primjenu odredaba spomenute uredbe (presuda od 14. lipnja 2012., Association nationale d’assistance aux frontières pour les étrangers,
C‑606/10
,
EU:C:2012:348
, t.
72.
).
U predmetnom slučaju, Uredba br. 4/2009 koja se primjenjuje od 18. lipnja 2011. u članku 76. predviđa različitu primjenu svojih odredbi u odnosu na datum njezina stupanja na snagu, 20. siječnja 2009. Između ta dva datuma države članice bile su dužne prilagoditi, prema potrebi, svoje nacionalno pravo izmjenom svojih postupovnih pravila kako bi izbjegle svaku nesukladnost s Uredbom br. 4/2009 i osobito kako bi se uzdržavanim osobama, poput M. S., omogućilo izvršavanje prava na izravno podnošenje zahtjeva nadležnom tijelu države članice izvršenja, poput onog predviđenog navedenom uredbom.
U svakom slučaju, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da nacionalni sud koji u okviru svoje nadležnosti mora primijeniti odredbe prava Unije ima dužnost osigurati puni učinak tih pravnih pravila izuzimajući po potrebi od primjene, na temelju samostalne ovlasti, svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak ako je ona donesena i poslije, bez potrebe da zatraži ili čeka prethodno stavljanje izvan snage te odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom (vidjeti osobito, u tom smislu, presude od 9. ožujka 1978., Simmenthal,
106/77
,
EU:C:1978:49
, t.
21.
i
24.
; od 22. lipnja 2010., Melki i Albdeli,
C‑188/10 i C‑189/10
,
EU:C:2010:363
, t.
43.
i od 4. lipnja 2015., Kernkraftwerke Lippe‑Ems,
C‑5/14
,
EU:C:2015:354
, t.
32.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da su države članice obvezne osigurati punu učinkovitost prava iz članka 41. stavka 1. Uredbe br.4/2009 izmjenama, u slučaju potrebe, svojih postupovnih pravila. U svakom slučaju, na nacionalnom je sudu da primijeni odredbe tog članka 41. stavka 1. izuzimajući po potrebi od primjene suprotne odredbe nacionalnog prava i, posljedično tomu, omogući uzdržavanoj osobi da podnese svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u državi članici izvršenja, čak i ako nacionalno pravo to ne predviđa.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Odredbe poglavlja IV. Uredbe Vijeća br. 4/2009 od 18. prosinca 2008. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja i osobito članak 41. stavak 1. te uredbe valja tumačiti tako da uzdržavana osoba, koja je dobila odluku u svoju korist u jednoj državi članici i koja traži njezino izvršenje u drugoj državi članici, može izravno podnijeti svoj zahtjev nadležnom tijelu u toj potonjoj državi članici, poput specijaliziranog suda, i ne može biti obvezna podnijeti svoj zahtjev tom potonjem putem središnjeg tijela države članice izvršenja.

2.
Države članice obvezne su osigurati punu učinkovitost prava iz članka 41. stavka 1. Uredbe br.4/2009 izmjenama, u slučaju potrebe, svojih postupovnih pravila. U svakom slučaju, na nacionalnom sudu je da primijeni odredbe tog članka 41. stavka 1. izuzimajući po potrebi od primjene suprotne odredbe nacionalnog prava i, posljedično tomu, omogući uzdržavanoj osobi da podnese svoj zahtjev izravno tijelu nadležnom u državi članici izvršenja, čak i ako nacionalno pravo to ne predviđa.

Potpisi
(
)	Jezik postupka: engleski