CELEX: 62017CJ0463
Обжалване
Иск за отговорност
Недостатъчни мотиви на решение, постановено от Съда в производство по обжалване
Изопачаване на предмета на искането за обезщетение

С жалбата си Ori Martin SA иска да се измени определението на Общия съд на Европейския съюз от 1 юни 2017 г., Ori Martin/Съд на Европейския съюз (
T‑797/16
, непубликувано, наричано по-нататък обжалваното определение,
EU:T:2017:396
), с което същият е отхвърлил иска му за обезщетение за вредите, които е претърпял от твърдяно нарушение от страна на Съда на Европейския съюз на член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Обстоятелства, предхождащи спора
На 14 септември 2010 г. Ori Martin внася в секретариата на Общия съд жалба против Решение C(2010) 4387 окончателен на Комисията от 30 юни 2010 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (дело COMP/38344 — Стомана за предварително напрягане), изменено с Решение C(2010) 6676 окончателен на Комисията от 30 септември 2010 г. и с Решение C(2011) 2269 окончателен на Комисията от 4 април 2011 г., с което Комисията по-специално налага глоба в размер на 15,96 милиона евро на Siderurgica Latina Martin SpA (наричано по-нататък „SLM“), от която 14 милиона евро са наложени при условията на солидарност на Ori Martin.
С жалбата, по която е образувано дело Т‑419/10, жалбоподателят иска от Общия съд да отмени спорното решение в частта, установяваща солидарната му отговорност за деянията на SLM, и да отмени или намали размера на наложената му с това решение глоба.
С решение от 15 юли 2015 г., SLM и Ori Martin/Комисия (
T‑389/10 и T‑419/10
,
EU:T:2015:513
) Общият съд по-специално намалява размера на наложената при условията на солидарност на жалбоподателя и на SLM глоба до 13,3 милиона евро и отхвърля жалбата в останалата ѝ част.
На 18 септември 2015 г. жалбоподателят внася в секретариата на Съда жалба против посоченото съдебно решение, по която е образувано дело C‑490/15 P.
Тя е отхвърлена с решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
).
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
С молба, внесена в секретариата на Общия съд на 15 ноември 2016 г., Ori Martin предявява срещу Съда на Европейския съюз иск за обезщетение за вредите, причинени му с решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
).
С обжалваното определение на основание член 126 от своя Процедурен правилник Общият съд отхвърля иска като явно лишен от всякакво правно основание.
От една страна, в точки 6 и 7 от това определение Общият съд посочва, че предявеният от жалбоподателя иск се различава от исковете, които могат да бъдат предявени с цел поправяне на твърдените вреди, претърпени в резултат от прекомерна продължителност на производството пред съдилищата на Съюза, и които не са свързани с преценка на основателността на съображенията на Съда или на Общия съд, изложени в техните решения или определения. Според Общия съд всъщност с иска се цели оспорване на съображенията относно прилагането по отношение на жалбоподателя на презумпцията за упражняване на решаващо влияние над SLM, съдържаща се в решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
).
От друга страна, в точки 8—10 от обжалваното определение Общият съд счита, че срещу решение или определение на Съда, постановено в производство по обжалване, могат да се подават единствено молбите и жалбите, посочени в членове 154, 155 и 157—159 от Процедурния правилник на Съда, към които препраща член 190, параграф 1 от същия. Той уточнява, че посочените молби и жалби трябва освен това да бъдат внесени в самия Съд. Според Общия съд обаче предявеният от жалбоподателя иск не разкрива сходства нито с молбата за поправка на техническа грешка, за отстраняване на пропуск при произнасяне, за отмяна на съдебен акт по искане на трето лице, нито пък за отмяна на влязъл в сила съдебен акт, предвидени в членове 154, 155 и 157—159.
Искания на страните
Ori Martin иска от Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да установи и обяви нарушението на член 47 от Хартата, допуснато от Съда на Европейския съюз, и следователно,
–
да осъди Съюза да поправи претърпените вреди, оценявани в размер на 13,3 милиона евро, или да му бъде присъдена всякаква друга сума, която Съдът счита за справедлива.
Съдът на Европейския съюз иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
По жалбата
Ori Martin сочи две основания, а именно изопачаването на първоинстанционния иск и наличието на грешка при прилагане на правото.
Доводи на страните
С първото си основание жалбоподателят поддържа, че Общият съд е изопачил предмета на искането му за обезщетение, като в точка 7 от обжалваното определение е приел, че с исковата си молба той цели оспорване на съображенията относно прилагането по отношение на него на презумпцията за упражняване на решаващо влияние над SLM, съдържащи се в решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
). В действителност от молбата в първоинстанционното производство се виждало ясно, че искането е за поправяне на вредите, причинени не в резултат от неоснователността на посоченото съдебно решение по този въпрос, а от липсата на мотиви, дължаща се на неуточнените от ответника съображения, обосноваващи необорването на тази презумпция въпреки приведените доказателства.
С второто си основание жалбоподателят твърди, че в точки 8—10 от обжалваното определение Общият съд погрешно е ограничил хипотезите на нередовност, засягащи постановено от съд на Съюза решение, във връзка с които може да се породи право на обезщетение на основание на член 47 от Хартата, само до случаите на прекомерна продължителност на производството.
В отговор на първото посочено основание Съдът на Европейския съюз сочи, че доколкото с първоинстанционната молба жалбоподателят е целял да се допълнят липсващи според него мотиви, Общият съд правилно е приел, че тя е била насочена към оспорване на съдържанието на това съдебно решение.
Съдът на Европейския съюз иска отхвърляне на двете посочени основания, както следователно и на жалбата в нейната цялост.
Съображения на Съда
Що се отнася до първото основание за обжалване, следва да се напомни, че съдът на Съюза не би действал съобразно изискванията, ако не изпълни задължението си да разгледа различните искания и основания, представени от ищеца или жалбоподателя, формулирани в писмените му изявления, без да ги променя по предмет или по същество (вж. в този смисъл решение от 29 юни 1994 г., Klinke/Съд,
C‑298/93 P
,
EU:C:1994:273
, т.
).
В случая в точки 2, 6 и 7 от молбата в първоинстанционното производство се уточнява, че твърдяната нередовност се състои в това, че жалбоподателят не е поставен в положение да разбере причините, поради които му е наложена санкция, което го е лишило от възможността да избегне евентуално отново да бъде санкциониран.
В точка 22 посочената молба допълва, че „като в точки 53—72 от решението от 14 септември 2016 г.[, Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
),] не е посочил мотивите, обосноваващи отхвърлянето на фактическите уточнения, внесени от жалбоподателя в това производство […], [ответникът] е нарушил член 47 от Хартата, тъй като не му е позволил […] да получи справедлив процес, при който осъденият или санкционираният субект трябва да знае истинските съображения за осъдителното решение или за санкционирането си и в какво точно е упрекнат“.
В точки 25—28 от същата молба във връзка с правилото, чието нарушаване в случая пораждало право на обезщетение, е посочено, от една страна, че „са налице основателни причини да се смята, че е налице нарушение на член 47 от Хартата винаги когато юрисдикция взема мярка, която не позволява на лицето ясно и обективно да разбере мотивите, поради които е санкционирано и в какво точно е упрекнато“, а от друга страна, че „задължението на съдебните институции да осигурят правото на справедлив процес изисква съгласно принципа на добро правораздаване съдебните решения винаги да излагат конкретните мотиви, въз основа на които са приети, предшествани от конкретните укорими факти“.
В точки 30—43 от молбата в първоинстанционното производство се повтаря, че в случая незаконосъобразността на укоримите действия произтича от това, че „[п]редоставените от ответника в обжалваното съдебно решение разяснения не позволяват [на жалбоподателя] […] да разбере защо конкретно се приема, че той отговаря за нарушението, допуснато от SLM, както и да разбере защо се приема, че неговите особености — макар да са били очертани — не могат да оборят презумпцията за ефективно упражняване на решаващо влияние върху SLM“.
Същевременно в точка 7 от обжалваното определение Общият съд е постановил, че с молбата си жалбоподателят е целял да оспори съображенията относно прилагането по отношение на него на презумпцията за упражняване на решаващо влияние над SLM, съдържащи се в решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
), докато, видно от изложените по-горе съображения, нередовността, на която се позовава жалбоподателят, се състои в липсата на мотиви и следователно в съществено процесуално нарушение, поради което Общият съд е изопачил предмета на единственото свързано с присъждането на обезщетение искане на жалбоподателя в първоинстанционното производство и по което следователно той не се е произнесъл надлежно.
Съгласно постоянната съдебна практика обаче, ако мотивите на решение на Общия съд разкриват нарушение на правото на Съюза, но неговият диспозитив се окаже обоснован поради други правни съображения, жалбата до Съда трябва да бъде отхвърлена (вж. в този смисъл решение от 3 октомври 2013 г., Rintisch/СХВП,
C‑121/12 P
,
EU:C:2013:639
, т.
).
Следователно твърдяната нередовност, изтъкната в първоинстанционното производство, не е установена.
Действително, следва да се отбележи, че от една страна, задължението за мотивиране не задължава съда на Съюза да направи изложение, което да следва изчерпателно и едно по едно всички логически разсъждения, направени от страните по спора, и че мотивирането следователно може да бъде имплицитно, при условие че позволява на заинтересуваните лица да научат причините, поради които той не е уважил доводите им (решение от 6 септември 2012 г., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Комисия,
C‑422/11 P и C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, т.
). От друга страна, съгласно член 256, параграф 1 ДФЕС и член 59, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз обжалването е ограничено само до правни въпроси.
В този смисъл по делото, приключило с решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
), за да даде възможност на жалбоподателя да се запознае с причините, поради които според ответника Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като въпреки посочените от жалбоподателя доказателства е отказал да обори презумпцията за упражняване на решаващо влияние над SLM, и следователно за да изпълни задължението си за мотивиране, е било достатъчно ответникът да напомни за правния принцип, съгласно който счита, че Общият съд е имал основание да приеме, че приведените доказателства не са в състояние да оборят посочената презумпция.
Ответникът в достатъчна степен е изпълнил това задължение. Действително в точка 60 от своето решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
) Съдът посочва, от една страна, че съгласно постоянната съдебна практика, за да се установи дали дадено дъщерно дружество определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, следва да се вземат предвид всички релевантни елементи относно икономическите, организационните и юридическите връзки, които свързват това дъщерно дружество с неговото дружество майка и които могат да варират във всеки отделен случай, а от друга страна, че Комисията е оправомощена да налага глоби на дружество майка, когато то и неговото дъщерно дружество са част от едно-единствено предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, без да се изискват отношение на подбудителство за извършване на нарушението между дружеството майка и неговото дъщерно дружество, нито — на по-силно основание — участие на първото в посоченото нарушение.
От това следва, че твърдяната нередовност, на която жалбоподателят се позовава в първоинстанционното производство, очертана в молбата му в това производство, не е установена и следователно диспозитивът на обжалваното определение, очертан в точка 8 от настоящото решение, трябва да се счита за обоснован.
Поради това първото основание за обжалване следва да се отхвърли.
Що се отнася до второто основание, трябва да се напомни, че същото се състои в твърдението, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че единствените нередности, засягащи решение, постановено от съда на Съюза, които могат да породят право на обезщетение, са свързани с прекомерната продължителност на производството.
В това отношение следва обаче да се отбележи, че съгласно постоянната съдебна практика са неприложими и следователно трябва да се отхвърлят основанията, посочени в производството по обжалване, които са насочени срещу мотиви, несъставляващи необходима обосновка на диспозитива на обжалваното съдебно решение или определение (определение на председателя на Съда от 12 февруари 2003 г., Marcuccio/Комисия,
C‑399/02 P(R)
,
EU:C:2003:90
, т.
и цитираната съдебна практика).
Трябва следователно да се приеме, че тъй като твърдяната нередовност, която се твърди, че опорочава решение от 14 септември 2016 г., Ori Martin и SLM/Комисия (
C‑490/15 P и C‑505/15 P
, непубликувано,
EU:C:2016:678
), не е установена, изобщо не се е налагало Общият съд да се произнася относно евентуалните последици от нередностите, опорочаващи решение на Съда относно отговорността на Съюза.
Тъй като съображенията, изложени в точка 31 от настоящото съдебно решение, следователно не съставляват необходима обосновка на диспозитива на обжалваното определение, второто основание трябва да се обяви за неприложимо и следователно да се отхвърли.
С оглед на всички изложени съображения жалбата трябва да се отхвърли изцяло.
По съдебните разноски
Съгласно член 138, параграф 1 от Процедурния правилник на Съда, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като ответникът е поискал жалбоподателят да бъде осъден за разноските, а жалбоподателят е загубил делото, следва същият да бъде осъден да понесе, наред с направените от него съдебни разноски, и тези на ответника.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Ori Martin SA понася, освен собствените си съдебни разноски, и тези на Съда на Европейския съюз.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.