CELEX: 62018CJ0764
Præjudiciel forelæggelse
tilladelse til at udbyde elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester
lokal afgift for optagelse eller anvendelse af det offentlige areal
direktiv 2002/20/EF
anvendelse på virksomheder, der udbyder tjenester i form af fastnettelefoni og internet
begreberne »elektroniske kommunikationsnet« og »elektronisk kommunikationstjeneste«
artikel 12
administrationsgebyrer
artikel 13
afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter
anvendelsesområde
begrænsninger af medlemsstaternes udøvelse af beskatningskompetence

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 12 og 13 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (tilladelsesdirektivet) (
EFT 2002, L 108, s. 21
), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009 (
EUT 2009, L 337, s. 37
) (herefter »tilladelsesdirektivet«).
Anmodningen er blevet indgivet i forbindelse med en tvist mellem Ayuntamiento de Pamplona (Pamplona kommune, Spanien) og Orange España SAU vedrørende afgiften for privat brug eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum og undergrund, som skal betales af virksomheder, som udbyder forsyningstjenesteydelser (herefter »afgiften for udnyttelse af det offentlige rum«), som dette selskab er blevet pålagt.
Retsforskrifter
EU-retten
Rammedirektivet
De fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester består af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (rammedirektivet) (
EFT 2002, L 108, s. 33
), som ændret ved direktiv 2009/140 (herefter »rammedirektivet«) samt fire særdirektiver, herunder direktiv 2002/20.
Rammedirektivets artikel 2, der har overskriften »Definitioner«, bestemmer i litra a) og c) som følger:
»I dette direktiv forstås ved:
a)
»elektronisk kommunikationsnet«: transmissionssystemer og, hvor det er relevant, koblings- og dirigeringsudstyr og andre ressourcer, herunder netelementer, der ikke er aktive, som gør det muligt at overføre signaler ved hjælp af trådforbindelse, radiobølger, lyslederteknik eller andre elektromagnetiske midler, herunder satellitnet, jordbaserede fastnet (kredsløbs- og pakkekoblede, herunder i internettet) og mobilnet, elkabelsystemer, i det omfang de anvendes til transmission af signaler, net, som anvendes til radio- og tv-spredning, samt kabel-tv-net, uanset hvilken type information der overføres
[…]
c)
»elektronisk kommunikationstjeneste«: en tjeneste, som normalt ydes mod betaling, og som udelukkende eller overvejende består i overføring af signaler via elektroniske kommunikationsnet, herunder telekommunikationstjenester og transmissionstjenester på net, der anvendes til radio- og tv-spredning, men ikke tjenester, der består i tilrådighedsstillelse af eller udøvelse af redaktionel kontrol over indhold fremført via elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester; begrebet omfatter ikke informationssamfundets tjenester som defineret i artikel 1 i [Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter (
EFT 1998, L 204, s. 37
)], og som ikke udelukkende eller overvejende består i overføring af signaler via elektroniske kommunikationsnet.«
Tilladelsesdirektivet
Tilladelsesdirektivets artikel 1 har følgende ordlyd:
»1.   Målet med dette direktiv er gennem en harmonisering og forenkling af regler og vilkår for tilladelser at skabe et indre marked for elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester for derigennem at lette udbud heraf i hele Fællesskabet.
2.   Dette direktiv finder anvendelse på tilladelser i forbindelse med udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester.«
Tilladelsesdirektivets artikel 2, stk. 2, bestemmer som følger:
»I dette direktiv forstås endvidere ved:
»generel tilladelse«: retlige rammer, der i overensstemmelse med dette direktiv er fastsat af medlemsstaten, og som sikrer ret til at udbyde elektroniske kommunikationsnet eller ‑tjenester samt opstiller sektorspecifikke forpligtelser, der kan gælde alle eller specifikke typer elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester.«
Tilladelsesdirektivets artikel 12, der har overskriften »Administrationsgebyrer«, bestemmer:
»1.   Administrationsgebyrer, som afkræves virksomheder, der udbyder en tjeneste eller et net i henhold til den generelle tilladelse, eller som har fået tildelt brugsrettigheder,
a)
må i alt kun dække de administrationsomkostninger, der påløber som led i administration, kontrol og gennemførelse af den generelle tilladelsesordning, brugsrettigheder og særlige forpligtelser, jf. artikel 6, stk. 2, som kan omfatte udgifter til internationalt samarbejde, harmonisering og standardisering, markedsanalyse, overensstemmelsesovervågning og anden markedskontrol, samt lovgivningsarbejde vedrørende udarbejdelse og gennemførelse af sekundær ret og administrative afgørelser, såsom afgørelser om adgang og samtrafik, og
b)
skal pålægges de enkelte virksomheder på en objektiv, transparent og forholdsmæssigt afpasset måde, der minimerer ekstra administrationsomkostninger og ledsagende gebyrer.
2.   Når de nationale tilsynsmyndigheder pålægger administrationsgebyrer, offentliggør de en årlig oversigt over deres administrationsomkostninger og det samlede gebyrbeløb, der er opkrævet. På baggrund af forskellen mellem det samlede afgiftsbeløb og administrationsomkostningerne, foretages der passende justeringer.«
Tilladelsesdirektivets artikel 13, der har overskriften »Afgifter for brugsrettigheder og tilladelser til installation af faciliteter«, bestemmer som følger:
»Medlemsstaterne kan give den relevante myndighed tilladelse til at opkræve afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom, som afspejler behovet for at sikre, at disse ressourcer udnyttes optimalt. Medlemsstaterne sikrer, at sådanne afgifter er ikke-diskriminerende, transparente, objektivt begrundede og forholdsmæssigt afpassede efter det tilsigtede formål og tager hensyn til målene i [rammedirektivets] artikel 8 […].«
Spansk ret
Artikel 2, stk. 1, i Ordenanza Fiscal no 22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (Pamplona kommunes afgiftsregulativ nr. 22 om afgiften for særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum og undergrund til fordel for virksomheder, der udbyder forsyningstjenesteydelser) af 28. november 2013 (B.O. Navarra nr. 240 af 16.12.2013, s. 12766) (herefter »afgiftsregulativ nr. 22/2014«) bestemmer som følger:
»Den afgiftsudløsende begivenhed udgøres af privat brug eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum og undergrund med kabler, rør og tunneller til ledninger til elektricitet, vand, gas og andre væsker, fastnettelefoni, mobiltelefoni og andre elektroniske kommunikationstjenester, herunder ledningsmaster, kabler, samleelementer, fastgørings-, distributions- eller registreringskæder, transformatorer, skinner, vægte, antenner, anordninger til automatisk salg og andre tilsvarende anordninger, der er forbundet med leveringen af tjenesten.«
Artikel 4, nr. 3, i afgiftsregulativ nr. 22/2014 bestemmer:
»Mobiltelefonoperatører, der ikke er ejere de netværk, som anvendes til levering af tjenesten, selv om de har ret til brug af, adgang til eller samtrafik på disse netværk, er ikke forpligtede til at betale afgiften.
I andre tilfælde af levering af ydelser er både ejerne af netværkene eller infrastrukturen og indehaverne af retten til brug af, adgang til eller samtrafik på netværkene eller infrastrukturen afgiftspligtige personer.«
Artikel 5, nr. 1, i afgiftsregulativ nr. 22/2014 bestemmer, at det afgiftsgrundlag, som afgiftssatsen anvendes på for at finde det årlige afgiftsbeløb, bestemmes af de pågældende virksomheders årlige bruttoomsætning i kommunen, og at kriterierne for at fastsætte dette afgiftsgrundlag ikke finder anvendelse på »mobiltelefonioperatører«.
I henhold til afgiftsregulativets artikel 6 udgør afgiftssatsen 1,5% af operatørernes bruttoomsætning.
Artikel 24 i Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (kongeligt lovdekret nr. 2/2004 om den konsoliderede lov om regulering af lokale økonomiforvaltninger) af 5. marts 2004 (BOE nr. 59 af 9.3.2004, s. 10284) og artikel 105, stk. 1, tredje afsnit, i Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (regionallov nr. 2/1995 af 10.3.1995 om lokale økonomiforvaltninger i Navarra) af 10. marts 1995 (BO Navarra nr. 36 af 20.3.1995), bestemmer, at hvad angår afgiften for privat eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum og undergrund, som skal betales af virksomheder, som udbyder tjenester, der vedrører samtlige eller en væsentlig del af indbyggerne, udgør disse afgifter 1,5% af disse virksomheders årlige bruttoomsætning i hver kommune.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Orange España forelagde Pamplona kommune en »selvangivelse« for afgiften for udnyttelse af det offentlige areal som fastsat i afgiftsregulativ nr. 22/2014 for andet kvartal 2014 som følge af selskabets virksomhed inden for fastnettelefoni og internetadgang på denne kommunes område.
Da Orange España ikke desto mindre fandt, at den nævnte afgift var i strid med EU-lovgivningen om regulering af telekommunikationssektoren, herunder navnlig tilladelsesdirektivet som fortolket af Domstolen, anmodede selskabet Pamplona kommune om berigtigelse af »selvangivelsen« og om tilbagebetaling af det for meget opkrævede beløb.
Orange España gjorde til støtte for sin anmodning om berigtigelse indledningsvis gældende, at selskabet ikke var ejer af de net, som selskabet drev på Pamplona kommunes område, men bruger af disse net i henhold til samtrafikrettigheder. Selskabet præciserede dernæst, at fastnettelefonitjenesterne og internetadgangstjenesterne er omfattet af tilladelsesdirektivets anvendelsesområde som fortolket af Domstolen for så vidt angår pålæggelse af skatter og afgifter for virksomheder, der udøver deres virksomhed i mobiltelefonisektoren. Endelig gjorde selskabet gældende, at det var i strid med dette direktivs artikel 12 og 13 at pålægge en afgift, hvis størrelse udelukkende blev fastsat på grundlag af en fast procentdel af virksomhedens bruttoindtægter.
Pamplona kommune gav afslag på anmodningen, idet den var af den opfattelse, at afgiftsbeløbet hverken var udtryk for en faktisk eller en retlig fejl. Orange España indbragte denne afgørelse for Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (forvaltningsdomstol nr. 1 i Pamplona, Spanien). Denne domstol forkastede søgsmålet ved dom af 4. december 2015 med den begrundelse, at Orange España var ejer af netinfrastrukturerne og derfor ikke kunne fritages for betaling af afgiften, og at afgiftsbeløbet var blevet fastsat i overensstemmelse med artikel 105, stk. 1, tredje afsnit, i regionallov nr. 2/1995.
Orange España appellerede denne dom til Tribunal Superior de Justicia de Navarra (den øverste regionale domstol i Navarra, Spanien). Denne retsinstans bekræftede, at Orange España i sin egenskab af ejer af de net og infrastrukturer, som dækker det kommunale offentlige areal skulle betale den omhandlede afgift. Retsinstansen gav imidlertid selskabet delvis medhold, idet den fastslog, at metoden for fastsættelse af dette afgiftsbeløb var i strid med tilladelsesdirektivets artikel 12 og 13, og at Orange España derfor havde ret til at få sin »selvangivelse« berigtiget. Denne retsinstans fandt, at størrelsen af den nævnte afgift skulle fastsættes ud fra det objektivitetsprincip og proportionalitetsprincip, som er fastsat i disse artikler, og ikke ud fra bruttoindtægter eller omsætning for en virksomhed, idet det herved opnåede beløb vil overstige, hvad der er nødvendigt for at sikre en optimal udnyttelse af begrænsede ressourcer.
Pamplona kommune har iværksat kassationsanke ved Tribunal Supremo (øverste domstol, Spanien), hvorved kommunen har gjort gældende, at Tribunal Superior de Justicia de Navarra (øverste regionale domstol i Navarra) har tilsidesat Domstolens praksis, der finder anvendelse på mobiltelefonioperatører, og som følger af dom af 12. juli 2012, Vodafone España og France Telecom España (
C-55/11, C-57/11 og C-58/11
,
EU:C:2012:446
), ved at udvide denne til at omfatte operatører, der udbyder fastnettelefonitjenester og internetadgang. Orange España har heroverfor anført, at tilladelsesdirektivet ikke indeholder nogen sondring mellem mobiltelefonioperatører og fastnettelefonioperatører. Den fortolkning af dette direktivs artikel 13, som Domstolen anlagde i den nævnte dom, kan derfor overføres på enhver situation, hvor udbydere af elektroniske kommunikationstjenester pålægges afgifter med henblik på at kunne anvende radiofrekvenser eller numre eller installere faciliteter. Orange España har i øvrigt fremhævet, at Domstolen i den nævnte dom ikke udtalte sig om metoden til beregning af størrelsen af en sådan afgift.
På denne baggrund har Tribunal Supremo (øverste domstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
» 1)
Finder [tilladelsesdirektivet], som fortolket af Domstolen med hensyn til virksomheder, der opererer på området for mobilkommunikationstjenester, og især de begrænsninger, som direktivets artikel 12 og 13 fastsætter for medlemsstaternes udøvelse af deres beskatningskompetence, anvendelse på virksomheder, der udbyder tjenester i form af fastnettelefoni og internet?
2)
Såfremt det foregående spørgsmål besvares bekræftende (og det fastslås, at nævnte direktiv finder anvendelse på udbydere af tjenester i form af fastnettelefoni og internet), tillader [tilladelsesdirektivets] artikel 12 og 13 da, at medlemsstaterne pålægger en afgift eller et gebyr, der beregnes udelukkende på grundlag af den årlige bruttoindtægt, som virksomheden – der er [ejer] af de installerede faciliteter – har opnået i forbindelse med leveringen af tjenesten på det pågældende område?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om tilladelsesdirektivets skal fortolkes således, at det finder anvendelse på virksomheder, der udbyder tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang.
Det fremgår af tilladelsesdirektivets artikel 1, stk. 2, at det finder anvendelse på »tilladelser i forbindelse med udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester«.
Tilladelsesdirektivets artikel 2, stk. 1, bestemmer, at »[d]efinitionerne i [rammedirektivets] artikel 2 […]« finder anvendelse med henblik på dette direktiv.
For at fastsætte tilladelsesdirektivets anvendelsesområde skal der derfor tages udgangspunkt i definitionerne af udtrykkene »elektronisk kommunikationsnet« og »elektronisk kommunikationstjeneste«, som fremgår af rammedirektivet.
Rammedirektivets artikel 2, litra a), definerer »elektronisk kommunikationsnet« som »transmissionssystemer og, hvor det er relevant, koblings- og dirigeringsudstyr og andre ressourcer, herunder netelementer, der ikke er aktive, som gør det muligt at overføre signaler ved hjælp af trådforbindelse, radiobølger, lyslederteknik eller andre elektromagnetiske midler, herunder satellitnet, jordbaserede fastnet (kredsløbs- og pakkekoblede, herunder i internettet) og mobilnet, elkabelsystemer, i det omfang de anvendes til transmission af signaler, net, som anvendes til radio- og tv-spredning, samt kabel-tv-net, uanset hvilken type information der overføres«.
I henhold til rammedirektivets artikel 2, litra c), er en »elektronisk kommunikationstjeneste«»en tjeneste, som normalt ydes mod betaling, og som udelukkende eller overvejende består i overføring af signaler via elektroniske kommunikationsnet, herunder telekommunikationstjenester og transmissionstjenester på net, der anvendes til radio- og tv-spredning«.
I det foreliggende tilfælde er der i hovedsagen tale om levering af internet- og fastnettelefonitjenester via kabelnet og andre tekniske ressourcer.
Det følger af ovennævnte bestemmelser, at dette direktiv med henblik på at definere begrebet »elektroniske kommunikationstjenester« ikke sondrer mellem fastnettelefonitjenester og mobiltelefonitjenester. Som generaladvokaten har anført i punkt 26 i forslaget til afgørelse, anføres det i tiende betragtning til rammedirektivet uden nogen sondring mellem fastnettelefoni og mobiltelefoni, at »taletelefonitjenester og e-mailtjenester er omfattet af dette direktiv«.
Hvad angår internetadgang henviser rammedirektivets artikel 2, litra a), udtrykkeligt hertil, og som generaladvokaten har anført i punkt 27 i forslaget til afgørelse, præciseres det i tiende betragtning til dette direktiv, at »internetadgang« er en elektronisk kommunikationstjeneste.
Det skal således fastslås, at »elektroniske kommunikationstjenester« som omhandlet i rammedirektivet er tjenester, der består i transmission af signaler via elektroniske kommunikationsnet, uanset om disse net er faste eller mobile, og at de omfatter telefonitjenester, fastnet- eller mobiltelefonitjenester samt internetadgangstjenester. Da anvendelsesområdet for tilladelsesdirektivet er fastlagt ud fra definitionerne i rammedirektivet, følger det af det ovenstående, at tilladelsesdirektivet finder anvendelse på tilladelser til tilrådighedsstillelse af net samt af internetadgang og fastnettelefonitjenester.
Det første spørgsmål skal således besvares således, at tilladelsesdirektivet skal fortolkes således, at det ligeledes finder anvendelse på virksomheder, der udbyder tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang.
Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om tilladelsesdirektivets artikel 12 og 13, såfremt det første spørgsmål besvares bekræftende, skal fortolkes således, at de er til hinder for nationale bestemmelser, der pålægger virksomheder, som er ejere af infrastrukturer eller net, som er nødvendige for elektroniske kommunikationer, og som anvender disse til at udbyde tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang, en afgift, hvis størrelse udelukkende fastsættes ud fra disse virksomheders årlige bruttoindtægter på den pågældende medlemsstats område.
I medfør af tilladelsesdirektivets artikel 1, stk. 2, finder dette direktiv anvendelse på tilladelser i forbindelse med udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (jf. dom af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
).
Tilladelsesdirektivet fastsætter ikke kun regler vedrørende procedurerne for udstedelse af tilladelser eller brugsret til radiofrekvenser eller numre og indholdet af disse tilladelser, men ligeledes regler vedrørende arten og størrelsen af de økonomiske byrder, som er knyttet til disse procedurer, og som medlemsstaterne kan pålægge virksomhederne i sektoren for elektroniske kommunikationstjenester (dom af 4.9.2014, Belgacom og Mobistar,
C-256/13 og C-264/13
,
EU:C:2014:2149
, præmis
, af 6.10.2015, Base Company,
C-346/13
,
EU:C:2015:649
, præmis
, og af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
).
Som det fremgår af Domstolens faste praksis, kan medlemsstaterne inden for tilladelsesdirektivets rammer ikke opkræve andre afgifter eller gebyrer i forbindelse med udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester end dem, der er fastsat i dette direktiv (dom af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Heraf følger, at for at tilladelsesdirektivets bestemmelser kan finde anvendelse på en afgift som den i hovedsagen omhandlede, skal den afgiftsudløsende begivenhed være knyttet til proceduren for den generelle tilladelse, der i henhold til tilladelsesdirektivets artikel 2, stk. 2, litra a), sikrer ret til at udbyde elektroniske kommunikationsnet eller ‑tjenester (dom af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne henseende bemærkes, at de administrationsgebyrer, som medlemsstaterne i henhold til tilladelsesdirektivets artikel 12 kan opkræve fra virksomheder, der udbyder elektroniske kommunikationstjenester og ‑netværk i henhold til den generelle tilladelse, eller som har fået tildelt brugsrettigheder, for at finansiere den nationale tilsynsmyndigheds aktiviteter, udelukkende er bestemt til at dække administrationsomkostninger i forbindelse med de aktiviteter, der er nævnt i dette direktivs artikel 12, stk. 1, litra a) (dom af 30.1.2018, X og Visser,
C-360/15 og C-31/16
,
EU:C:2018:44
, præmis
).
Domstolen har desuden fastslået, at tilladelsesdirektivets artikel 13 ikke omfatter alle de afgifter, som den infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, kan undergives (dom af 4.9.2014, Belgacom og Mobistar,
C-256/13 og C-264/13
,
EU:C:2014:2149
, præmis
, og af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Denne artikel vedrører således betingelserne for opkrævning af afgifter for brugsret til radiofrekvenser eller numre eller for tilladelser til at installere faciliteter på, over eller under offentlig eller privat ejendom (dom af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag bestemmer artikel 2, stk. 1, i afgiftsregulativ nr. 22/2014, at »[d]en afgiftsudløsende begivenhed udgøres af privat brug og/eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum og undergrund med kabler, rør og tunneller til ledninger til elektricitet, vand, gas og andre væsker, fastnettelefoni, mobiltelefoni og andre elektroniske kommunikationstjenester […]«. Dette regulativs artikel 4, nr. 3, bestemmer endvidere, at både ejerne af netværkene eller infrastrukturen og indehaverne af retten til brug af, adgang til eller samtrafik på netværkene eller infrastrukturen er afgiftspligtige personer.
Hvad angår fortolkningen af tilladelsesdirektivets artikel 12 fremgår det af de sagsakter, som Domstolen råder over, samt af parternes svar på et spørgsmål fra Domstolen stillet i retsmødet, at afgiften for udnyttelse af det offentlige areal ikke er omfattet af denne artikels anvendelsesområde, eftersom den kun har til formål at dække de samlede administrationsomkostninger vedrørende den nationale tilsynsmyndigheds virksomhed. Den kan derfor ikke kvalificeres som administrationsgebyr i denne artikels forstand.
Tilladelsesdirektivets artikel 12 er derfor ikke til hinder for nationale bestemmelser, som foreskriver en sådan afgift.
For så vidt angår fortolkningen af dette direktivs artikel 13 har Domstolen fastslået, at begreberne »faciliteter« og »installere«, der er anvendt i tilladelsesdirektivets artikel 13, henviser til den fysiske infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, og til dens fysiske installation på de pågældende offentlige eller private ejendomme (dom af 17.12.2015, Proximus,
C-517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Som anført i nærværende doms præmis 38 omfatter tilladelsesdirektivets artikel 13 ikke alle de afgifter, som den infrastruktur, der muliggør udbud af elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester, kan undergives (dom af 4.9.2014, Belgacom og Mobistar,
C-256/13 og C-264/13
,
EU:C:2014:2149
, præmis
).
Som det fremgår af nærværende doms præmis 40, udgøres den afgiftsudløsende begivenhed af privat eller særlig udnyttelse af det lokale offentlige areals grund, luftrum eller undergrund ved hjælp af forskellige infrastrukturer, idet de afgiftspligtige personer er operatørerne af netværkene eller tjenesterne i form af elektricitet, vand, gas og andre væsker, telefoni, mobiltelefoni og andre elektroniske kommunikationstjenester, som anvender disse infrastrukturer.
Endvidere bestemmer artikel 4, nr. 3, i afgiftsregulativ nr. 22/2014, at både indehaverne af rettighederne til brug af, adgang til eller samtrafik på netværkene eller infrastrukturen, men også ejerne heraf, herunder personer, som ikke personligt driver disse netværk eller infrastrukturer, er pålagt den nævnte afgift.
Heraf følger, at anvendelsesområdet for afgiften for udnyttelse af det offentlige areal ikke er begrænset til alene at omfatte operatører, der leverer netværk eller elektroniske kommunikationstjenester, eller som er omfattet af de rettigheder, der er fastsat i tilladelsesdirektivets artikel 13, hvilket det imidlertid tilkommer den forelæggende ret at efterprøve (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Belgacom og Mobistar,
C-256/13 og C-264/13
,
EU:C:2014:2149
, præmis
).
Endvidere foreskriver afgiftsregulativ nr. 22/2014 hvad angår privat anvendelse eller særlig udnyttelse af dele af det offentlige areal ved hjælp af forskellige infrastrukturer på ingen måde, at det skal fastslås, hvilken fysisk eller juridisk person der har installeret sådanne infrastrukturer, sådan som det nødvendigvis følger af tilladelsesdirektivets artikel 13.
Heraf følger, at afgiften for udnyttelse af det offentlige areal, som pålægges ved dette afgiftsregulativ, ikke kan anses for at være pålagt de virksomheder, som udbyder elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester som en modydelse for retten til at installere faciliteter (jf. i denne retning dom af 17.12.2015, Proximus,
C 517/13
,
EU:C:2015:820
, præmis
).
Eftersom den begivenhed, som udløser afgiften for udnyttelse af det offentlige areal i overensstemmelse med det nævnte regulativ er knyttet til tildelingen af en rettighed til at anvende de faciliteter, som er indført på eller under det offentlige kommunale område, afhænger den ikke af retten til at installere sådanne faciliteter som omhandlet i tilladelsesdirektivets artikel 13, således som bemærket i nærværende doms præmis 43.
Det følger heraf, at den afgift, der er fastsat i afgiftsregulativ nr. 22/2014, ikke er omfattet af anvendelsesområdet for tilladelsesdirektivets artikel 13.
Tilladelsesdirektivets artikel 13 er derfor ikke til hinder for nationale bestemmelser, som fastsætter en afgift såsom afgiften for udnyttelse af det offentlige areal.
På baggrund af ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at tilladelsesdirektivets artikel 12 og 13 skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der pålægger virksomheder, som er ejere af infrastrukturer eller net, som er nødvendige for elektroniske kommunikationer, og som anvender disse til at udbyde tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang, en afgift, hvis størrelse udelukkende fastsættes ud fra disse virksomheders årlige bruttoindtægter på den pågældende medlemsstats område.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra de nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:

1)
Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/20/EF af 7. marts 2002 om tilladelser til elektroniske kommunikationsnet og ‑tjenester (tilladelsesdirektivet), som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/140/EF af 25. november 2009, skal fortolkes således, at det ligeledes finder anvendelse på virksomheder, der udbyder tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang.

2)
Artikel 12 og 13 i direktiv 2002/20, som ændret ved direktiv 2009/140, skal fortolkes således, at de ikke er til hinder for nationale bestemmelser, der pålægger virksomheder, som er ejere af infrastrukturer eller net, som er nødvendige for elektroniske kommunikationer, og som anvender disse til at udbyde tjenester i form af fastnettelefoni og internetadgang, en afgift, hvis størrelse udelukkende fastsættes ud fra disse virksomheders årlige bruttoindtægter på den pågældende medlemsstats område.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: spansk.