CELEX: 62017TJ0315
Henkilöstö
Virkamiehet
EUH
Virkaan määrääminen
Euroopan unionin Etiopian-edustuston päällikön virka
Päätös olla jatkamatta virkaan määräämistä
Yksikön etu
Perusteluvelvollisuus
Yhdenvertainen kohtelu

Asian tausta
Kantaja Chantal Hebberecht on Euroopan ulkosuhdehallinnon (jäljempänä EUH) virkamies. Hänet nimitettiin 1.9.2013 Euroopan unionin Etiopian-edustuston päälliköksi neljäksi vuodeksi.
EUH lähetti 22.3.2016 vuoden 2017 tai 2018 virkamieskiertoon osallistuville virkamiehilleen kirjeen, jossa heille tiedotettiin mahdollisuudesta hakea ennenaikaista tehtävien vaihtoa tai virkaan määräämisen jatkamista. Kirjeessä todettiin, että hakemukset hyväksytään vain asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa yksikön etu huomioon ottaen.
Kantaja esitti 15.4.2016 tällaisen virkaan määräämisen jatkamista koskevan hakemuksen, jota hän perusteli toiveellaan hyödyntää Etiopiassa saamaansa kokemusta vielä viidennen vuoden ajan, ennen kuin hän jäisi eläkkeelle 1.9.2018.
EUH:n nimittävä viranomainen hylkäsi tämän hakemuksen 30.6.2016 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös), jossa se totesi, että ”edustustojen päälliköiden säännöllisen virkamieskierron varmistamiseksi on selkeänä toimintatapana yleisesti ollut asemapaikan vaihtaminen enintään neljän virkavuoden jälkeen”.
Kantaja teki riidanalaisesta päätöksestä 29.9.2016 Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen, joka kirjattiin saapuneeksi 30.9.2016. Hän perusteli valitustaan sillä, että riidanalainen päätös olisi oikeudellisesta näkökulmasta ristiriidassa yksikön edun, yksikön toiminnan jatkuvuuden, avoimuuden, yhdenvertaisen kohtelun ja naisten hyväksi määrättyjen positiivisen syrjinnän toimenpiteiden noudattamisen kanssa. Kantajan mukaan
–
yksikön edun mukaista olisi jatkaa hyvin hoidetun edustuston toimintaa kokeneen päällikön alaisuudessa; hänellä on omasta mielestään riittävä kokemus ja suhteet Etiopian vakauden säilyttämiseksi ja siirtolaisvirran pysäyttämiseksi unionin edun mukaisesti
–
hänen lähtönsä haittaisi yksikön toiminnan jatkuvuutta EUH:n varmistaman johdon tasolla
–
hän ei ollut saanut mitään selitystä pidennyksen epäämiselle
–
hän esitti hakemuksensa samoin perustein kuin muut henkilöt, joiden hakemukset oli hyväksytty
–
jos hänen hakemuksensa olisi hyväksytty, hänen virkakautensa jatkaminen palkkaluokan AD 14 naispuolisena edustuston päällikkönä olisi toiminut esimerkkinä myönteisestä syrjinnästä.
EUH:n pääsihteeri hylkäsi valituksen nimittävän viranomaisen ominaisuudessaan 1.2.2017 tekemällään päätöksellä, joka annettiin kantajalle tiedoksi 3.2.2017 (jäljempänä valituksen hylkäämispäätös). Nimittävän viranomaisen mukaan:
–
hallinnolla on laaja harkintavalta yksikön etuun liittyvien tarpeiden arvioinnissa; yksikön etu edellyttää edustustojen työntekijöiden ja erityisesti niiden päälliköiden säännöllisiä siirtoja; virkamieskierron tehokkuus heikkenee, jos se ei ole ennakoitavaa ja automaattista; Etiopian tilannetta ei voida luonnehtia ”poikkeukselliseksi”; henkilökohtaiset syyt eivät ole pätevä perustelu poikkeuksen myöntämiselle
–
EUH oli varmistanut yksikön toiminnan jatkuvuuden siten, että edustuston apulaispäällikkö hoiti tehtäviä
–
riidanalainen päätös oli selkeästi joskin suppeasti perusteltu sillä, että EUH haluaa varmistaa henkilöstön säännöllisen tehtäväkierron
–
kantaja ei ole osoittanut, että tästä tavoitteesta oli poikettu mielivaltaisesti tai ilmeisen perusteettomasti
–
sitä, että kantaja on nainen, ei otettu huomioon hänen pyytämänsä jatkamisen arvioinnissa, sillä siihen ei ollut mitään velvollisuutta, vaan jatkaminen oli perusteltava yksinomaan yksikön edulla.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 15.5.2017 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Unionin yleinen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin ehdotuksen perusteella aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen.
Asianosaiset esittivät suulliset lausumansa 15.5.2018 pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
tutkii kanteen ja toteaa sen perustelluksi
–
kumoaa valituksen hylkäämispäätöksen
–
velvoittaa EUH:n maksamaan kantajalle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä kiinteämääräisen korvauksen, jonka määräksi vaaditaan ensisijaisesti 250000 euroa, toissijaisesti 200000 euroa tai vielä toissijaisemmin 150000 euroa, 100000 euroa tai 50000 euroa
–
velvoittaa EUH:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUH vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen perusteettomana
–
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Riidanalainen toimi
Kantaja vaatii kannekirjelmässä kumottavaksi ”[EUH:n] nimittävän viranomaisen päätöksen [Ares(2017) 615970 – 03/02/2017] siltä osin kuin se koskee [hänen] EU:n Etiopian demokraattisen liittotasavallan edustuston päällikön tehtävänsä yhden vuoden pituisen jatkamisen epäämistä”.
Tältä osin on todettava, että asiakirja, jonka kantaja on yksilöinyt siihen Ares-tietokannassa merkityn numeron perusteella, on valituksen hylkäämispäätös.
On muistutettava, että unionin virkamiesoikeuden alalla sovellettavan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu hallinnollinen valitus ja sen nimenomainen tai implisiittinen hylkääminen kuuluvat olennaisena osana monitahoiseen menettelyyn ja ovat vain edellytys sille, että asia voidaan saattaa tuomioistuinten käsiteltäväksi. Vaikka kanne koskee muodollisesti hallinnollisen valituksen hylkäämistä, se vaikuttaa näin ollen siten, että asianomaiselle vastainen toimi, josta hallinnollinen valitus on tehty, saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi (ks. vastaavasti tuomio 17.1.1989, Vainker v. parlamentti,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
ja
kohta), paitsi jos hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehdyn päätöksen ulottuvuus poikkeaa kyseisen valituksen kohteena olleen toimen ulottuvuudesta (tuomio 25.10.2006, Staboli v. komissio,
T-281/04
,
EU:T:2006:334
,
kohta).
Kaikilla ainoastaan valituksen hylkäämistä koskevilla implisiittisillä ja nimenomaisilla päätöksillä nimittäin vain vahvistetaan toimi tai toimimatta jättäminen, josta kantaja valittaa, eivätkä ne ole erillisiä kannekelpoisia toimia, joten tästä itsenäistä sisältöä vailla olevasta päätöksestä esitettyjen väitteiden on katsottava olevan esitetty alkuperäisestä toimesta. On mahdollista, että hallinnollisen valituksen hylkäämisestä tehty nimenomainen päätös, kun otetaan huomioon sen sisältö, ei ole kantajan riitauttaman toimen vahvistava päätös. Näin on silloin, kun valituksen hylkäämispäätöksessä kantajan tilanne tutkitaan uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä. Näissä tapauksissa valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi, jonka tuomioistuin ottaa huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta tai jota se pitää asianomaiselle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun toimen (ks. tuomio 24.4.2017, HF v. parlamentti,
T-584/16
,
EU:T:2017:282
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ja tuomio 15.9.2017, Skareby v. EUH,
T-585/16
,
EU:T:2017:613
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa valituksen hylkäämispäätöksellä vain vahvistetaan riidanalainen päätös, sillä siinä ei muuteta kyseisen päätöksen päätösosaa eikä tutkittu uudelleen kantajan tilannetta uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella. Se seikka, että valituksen käsittelemiseen toimivaltainen viranomainen tarkensi kantajan esittämien väitteiden johdosta riidanalaisen päätöksen perusteluja, ei riitä osoittamaan, että valituksen hylkääminen olisi ollut kantajalle vastainen itsenäinen toimi (ks. vastaavasti tuomio 9.12.2009, komissio v. Birkhoff,
T-377/08 P
,
EU:T:2009:485
,
ja
kohta, ja tuomio 14.11.2013, Europol v. Kalmár,
T-455/11 P
,
EU:T:2013:595
,
kohta).
Koska näin ollen valituksen hylkäämispäätös oli vailla itsenäistä sisältöä, kumoamisvaatimusten on katsottava koskevan ainoastaan riidanalaista päätöstä, jonka lainmukaisuuden arvioinnissa on kuitenkin otettava huomioon valituksen hylkäämispäätöksessä esitetyt perustelut (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2017, HQ/OCVV,
T-592/16
, ei julkaistu,
EU:T:2017:897
,
kohta).
Kumoamisvaatimukset
Kantaja esittää kumoamisvaatimustensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee yksikön edun ja toiminnan jatkuvuuden vahingoittamista, toinen avoimuusvelvollisuuden laiminlyöntiä ja kolmas yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee yksikön edun ja toiminnan jatkuvuuden vahingoittamista
Ensimmäinen kanneperuste jakaantuu kahteen osaan, joista yksi koskee yksikön etua ja toinen yksikön toiminnan jatkuvuutta.
–
Ensimmäinen osa, joka koskee yksikön etua
Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa kantaja väittää, että riidanalainen päätös ei ole sen yksikön edun mukainen, joka hänen mukaansa edellyttää hänen hakemansa jatkon myöntämistä.
Hän esittää neljä perustetta kantansa tueksi.
Ensimmäiseksi hän vetoaa siihen, ettei ollut aiheellista puuttua edustustoon, jossa toiminta oli hänen johdollaan erittäin tehokasta ja motivoitunutta.
Toiseksi hän väittää, että Etiopiassa oli ylläpidettävä tehokkaasti toimiva edustusto unionin kyseiselle maalle myöntämien tukien takia sekä paikallisesta tai alueellisesta epävakaudesta mahdollisesti seuraavan uuden muuttoliikekriisiin unionille aiheuttamien riskien takia.
Lisäksi kantaja katsoo täyttävänsä ihanteellisesti tehtävän vaatimukset: hänellä oli kokemusta diplomatian ja erityisesti kehitysavun alalla, hän tunsi kyseisen maan ja alueen, hänellä oli luottamukseen ja kunnioitukseen perustuvat suhteet paikallisiin viranomaisiin ja hänellä oli mahdollisuus saada sisäpiiritietoa verkostoitumisensa ansiosta.
Lopuksi kantaja korostaa, että hänen hakemansa jatkon epääminen voidaan nähdä huonona julkisten varojen hoitona ja Euroopan yhdentymistä vastustavat jäsenvaltioiden äärioikeistolaiset puolueet voisivat hyödyntää tätä mielikuvaa omiin tarkoituksiinsa.
EUH kiistää nämä perusteet.
Käsiteltävässä asiassa kantaja kyseenalaistaa häntä koskevan päätöksen, joka tehtiin EUH:n toteuttaman sen henkilöstökiertopolitiikan yhteydessä, jossa jokainen työntekijä siirretään uuteen tehtävään periaatteessa neljän vuoden välein ja joka perustuu seuraaviin asiakirjoihin:
–
henkilöstösääntöjen liitteessä X oleva 2 artikla, jonka mukaan kolmansissa maissa työskentelevät virkamiehet siirretään määräajoin noudattaen erityistä menettelyä, josta käytetään nimitystä ”siirtomenettely”
–
EUH:n organisaatiosta ja toiminnasta 26.7.2010 tehdyn neuvoston päätöksen 2010/427/EU (
EUVL 2010, L 201, s. 30
) 6 artiklan 10 kohta, jonka mukaan ”korkea edustaja vahvistaa tehtäväkiertoa koskevat säännöt, jotta varmistetaan ulkosuhdehallinnon henkilöstön jäsenten suuri liikkuvuus”
–
”EU Delegations’ guide” (EU:n edustustoille tarkoitettu opas), jossa todetaan, että työntekijät nimitetään edustustoihin tavallisesti neljäksi vuodeksi ja heillä on mahdollisuus hakea jatkoa tai ennenaikaista siirtoa kuitenkin siten, että tällaiset poikkeusluvat myönnetään vain asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa yksikön etu huomioon ottaen.
Tästä kiertopolitiikasta on todettava, että oikeuskäytännön mukaan toimielimillä on laaja harkintavalta sen suhteen, kuinka ne järjestävät yksikkönsä niille uskottujen tehtävien mukaisesti, ja sen suhteen, kuinka ne näiden tehtävien hoitamiseksi määräävät palveluksessaan olevan henkilöstön asemapaikat, kunhan tämä asemapaikkojen määrääminen tapahtuu toimen ja palkkaluokan vastaavuutta noudattaen (ks. vastaavasti tuomio 23.3.1988, Hecq v. komissio,
19/87
,
EU:C:1998:165
,
kohta, ja tuomio 19.10.2017, Bernaldo de Quiros v. komissio,
T-649/16
, ei julkaistu,
EU:T:2017:736
,
kohta).
Kun unionin yleinen tuomioistuin valvoo yksiköiden järjestämistä koskevia päätöksiä, sen on kannetta käsitellessään tarkistettava, onko nimittävä viranomainen pysynyt kohtuuden rajoissa eikä ole käyttänyt harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti (ks. vastaavasti tuomio 12.12.2000, Dejaiffe v. SMHV,
T-223/99
,
EU:T:2000:292
,
kohta, ja tuomio 21.9.2004, Soubies v. komissio,
T-325/02
,
EU:T:2004:271
,
kohta).
Ilmeisen virheen osoittamiseksi kantajan on esitettävä näyttöä, joka vie uskottavuuden hallinnon tekemältä arvioinnilta (ks. vastaavasti tuomio 24.4.2013, Demeneix v. komissio,
F-96/12
,
EU:F:2013:52
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa tätä vaatimusta ei ole täytetty, sillä kantaja on vain esittänyt oman näkemyksensä yksikön edusta kyseenalaistamatta vakuuttavasti EUH:n tekemää arviointia, jonka uskottavuutta hän ole onnistunut heikentämään.
Ensimmäisen perustelun osalta EUH saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että edustusto toimii edelleen hyvin, kun sitä johtaisi toinen päällikkö, joka on nimitetty muun muassa johtamistaitojensa perusteella.
Toisesta perustelusta voidaan todeta, että EUH saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, etteivät kyseisessä maassa tai kyseisellä alueella kohdatut ongelmat eronneet luonteeltaan tai vakavuudeltaan niistä, joita muualla kohdattiin, eikä tämä seikka vaikuttanut virkamieskiertoon, sillä toinen diplomaatti, joka valitaan tällaisessa edustustossa hoidettavan tämän tyyppisen tehtävän edellyttämän kokemuksen ja tietämyksen perusteella, pystyy käsittelemään näitä ongelmia yhtä tehokkaasti.
Kolmannesta perustelusta EUH saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että kantajan korostamat ominaisuudet olivat sellaisia, joita edellytettiin jokaiselta edustuston päälliköltä usean asemapaikassa vietetyn vuoden jälkeen, ja jatkon myöntäminen niiden perusteella tekisi virkamieskierrosta tällä vastuun tasolla mahdotonta tai lähes mahdotonta.
Viimeisestä perustelusta EUH saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että säännöllinen tehtäväkierto organisaatiossa, muun muassa asianomaisessa edustustossa, edisti julkisten varojen moitteetonta hoitoa ja vahvisti unionin myönteistä kuvaa, sillä se vastasi jäsenvaltioissa näissä asioissa noudatettua käytäntöä.
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että – kuten EUH toi esiin – tehtäväkierto on vakiintunut periaate ulkoasiainhallinnoissa, ja sillä on tarkoitus estää liian pitkästä oleskelusta diplomaattien ja vastaanottajavaltioiden viranomaisten, elinten ja vaikutusvaltaisten piirien välille mahdollisesti kehittyvä liiallinen läheisyys.
Koska nämä selitykset ovat uskottavia, on kantajan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan tueksi esittämien perusteiden osalta katsottava, että EUH:n tekemässä arvioinnissa ei ole ilmeistä virhettä, joten tämä ensimmäinen osa on hylättävä.
–
Toinen osa, joka koskee yksikön toiminnan jatkuvuutta
Kantajan mukaan yksikön toiminnan jatkuvuus edellytti hänen hakemansa jatkon myöntämistä, sillä edustustosta oli lähdössä useita työntekijöitä, mikä oli omiaan aiheuttamaan edustustossa epävakautta ilman edustuston päällikön tehtävissään jatkamisen tuomaa vahvaa vakautta.
EUH kiistää tämän näkemyksen.
Tältä osin on palautettava mieleen, että on yksikön edun mukaista, ettei sen toiminnassa esiinny katkoksia (ks. vastaavasti tuomio 23.11.2017, PF v. komissio,
T-617/16
, ei julkaistu,
EU:T:2017:829
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mistä seuraa, että valvonnassa on kiinnitettävä huomiota myös mahdollisiin ilmeisiin virheisiin, jotka voivat heikentää nimittävän viranomaisen tekemän arvioinnin uskottavuutta (ks. edellä tämän tuomion 28 ja 29 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).
Käsiteltävässä asiassa kantaja korostaa, että hänen lisäkseen edustustosta oli vuoden 2017 virkamieskierrossa lähdössä viisi muuta avainhenkilöä, nimittäin EUH:n henkilöstöstä hänen avustajansa, hallintopäällikkö ja poliittisen osaston päällikkö sekä kansainvälisen yhteistyön ja kehitysasioiden pääosaston henkilöstöstä yhteistyöpäällikkö sekä maatalouskehitys- ja elintarviketurvallisuusosaston päällikkö.
Tästä on korostettava, että henkilöstön vaihtuminen kuuluu olennaisena osana virkamieskiertoon eikä itsessään vaaranna yksikön toiminnan jatkuvuutta, joka varmistetaan lähtevien, jäävien ja saapuvien työntekijöiden välisellä yhteistyöllä ja valitsemalla saapuvat työntekijät asianomaisessa tehtävässä tarvittavan osaamisen ja kokemuksen perusteella.
Kantajan esittämä peruste ei heikennä nimittävän viranomaisen tekemän arvioinnin uskottavuutta, sillä tämä saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että käsiteltävässä asiassa toiminnan jatkuvuus varmistettiin edellä mainitun yhteistyön puitteissa ensinnäkin säilyttämällä edustuston apulaispäällikkö, joka oli ollut virassa jo kaksi vuotta ja jonka oli määrä jatkaa siinä vielä toiset kaksi vuotta, toiseksi nimittämällä uusi poliittisen osaston päällikkö, jolla oli tarvittava osaaminen ja kokemus, ja kolmanneksi kirjaamalla edustuston päällikön virka vuoden 2017 virkamieskierrossa täytettävien virkojen luetteloon, jolloin virka ei jäisi missään vaiheessa avoimeksi.
Samalla tavoin EUH saattoi katsoa ilmeistä arviointivirhettä tekemättä, että toiminnan jatkuvuuden varmistamiseksi keskipitkällä aikavälillä oli uusi edustuston päällikkö nimitettävä vuonna 2017, jotta edustuston työntekijät saattoivat uuden päällikön johdolla arvioida maassa tulossa olleiden vaalien jälkeistä kehitystä.
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että koska mitään ilmeistä arviointivirhettä ei ole osoitettu, toiminnan jatkuvuutta koskeva kanneperusteen osa on hylättävä samoin kuin ensimmäinen kanneperuste, jonka molemmat osat on hylätty.
Toinen kanneperuste, joka koskee avoimuusvelvollisuuden laiminlyöntiä
Kantaja väittää, että avoimuussääntöjä ei ole noudatettu, sillä hänelle ei annettu minkäänlaista todellista selitystä sen suullisen vakuutuksen lisäksi, ettei siirtomenettelyssä tehty poikkeuksia, mikä kantajan mukaan on lisäksi virheellinen, koska poikkeuksia oli myönnetty muissa tilanteissa.
Tässä yhteydessä riittää kun todetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, joka liittyy riidanalaisen toiminnan aineelliseen lainmukaisuuteen (ks. tuomio 1.3.2017, Silvan v. komissio,
T‑698/15 P
, ei julkaistu,
EU:T:2017:131
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ja tuomio 19.7.2017, Parlamentti v. Meyrl,
T‑699/16 P
, ei julkaistu,
EU:T:2017:524
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
SEUT 296 artiklaa mukaillen henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa säädetyn perusteluvelvollisuuden tarkoituksena on, että asianomainen saa riittävät tiedot arvioidakseen, onko toimi asianmukainen vai onko siinä mahdollisesti virhe, jonka perusteella sen pätevyys voidaan riitauttaa unionin tuomioistuimissa, ja että viimeksi mainitut voivat valvoa toimen laillisuutta (ks. vastaavasti tuomio 17.1.2017, LP v. Europol,
T‑719/15 P
, ei julkaistu,
EU:T:2017:7
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa EUH esitti riidanalaisessa päätöksessä, että jatkon epääminen perustui tarpeeseen varmistaa edustustojen päälliköiden säännöllinen virkamieskierto, jossa selkeänä toimintatapana on yleisesti ollut asemapaikan vaihtaminen viimeistään neljän virkavuoden jälkeen.
Tämä perustelu toistettiin ja sitä täsmennettiin valituksen hylkäämispäätöksessä, jossa kantajan esittämiä väitteitä arvioitiin yksityiskohtaisesti edellä tämän tuomion 6 kohdassa esitetyllä tavalla.
Perustelujen virheellisyyttä koskeva väite puolestaan voidaan liittää yhdenvertaista kohtelua koskevaan väitteeseen, jota käsitellään jäljempänä.
Edellä todetusta seuraa, että toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Kolmas kanneperuste, joka koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista
Kolmas kanneperuste jakautuu kolmeen osaan.
–
Ensimmäinen osa, joka koskee kantajaan kohdistunutta rotusyrjintää
Kantaja väittää ensimmäisessä osassa, että hänen hakemuksensa hylkääminen perustui juutalaisvastaiseen syrjintään.
Näiden väitteiden yleisestä luonteesta riippumatta on muistutettava, että henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdassa edellytetään tutkimatta jättämisen uhalla, että unionin tuomioistuimissa esitetty kanneperuste on esitetty jo oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä, jotta nimittävällä viranomaisella on ollut mahdollisuus saada tietoonsa, miltä osin asianomainen riidanalaista päätöstä arvostelee (ks. tuomio 25.10.2013, komissio v. Moschonaki,
T‑476/11 P
,
EU:T:2013:557
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa kantaja ei maininnut valituksessaan epäilevänsä juutalaisvastaista syrjintää. Hän ei myöskään ole väittänyt, että valituksen jälkeen olisi ilmennyt olosuhteita, jotka voisivat tukea epäilyjä häneen kohdistuvasta syrjinnästä.
Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä perusteettomana.
–
Toinen osa, joka koskee jatkon myöntämistä muille edustustojen päälliköille
Toisessa osassa kantaja katsoo, että EUH loukkasi yhdenvertaisen kohtelun periaatetta evätessään häneltä jatkon mutta myöntäessään sen toisille edustustojen päälliköille, jotka olivat kuitenkin vastaavassa tilanteessa.
Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että velvollisuus varmistaa yhdenvertainen kohtelu on unionin oikeuden yleinen periaate, joka vahvistetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa (ks. tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio,
C-550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltu (ks. tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio,
C-550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Periaatetta ei ole loukattu, jos erilaista kohtelua voidaan perustella objektiivisella ja kohtuullisella perusteella ja kun nämä erot on suhteutettu kyseessä olevalla erottelulla asetettuun tavoitteeseen (ks. vastaavasti tuomio 16.3.2004, Afari v. EKP,
T-11/03
,
EU:T:2004:77
,
kohta, ja tuomio 23.1.2007, Chassagne v. komissio,
F-43/05
,
EU:F:2007:14
,
kohta).
Perusteluissaan EUH korostaa, että jatkosta tehdyt päätökset perustuvat yksikön etuun ja että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on vaikea soveltaa niissä, koska maiden väliset erot mutkistavat vertailua.
Tässä yhteydessä on syytä tuoda esiin, että kyseessä oleva periaate on luonteeltaan yleinen ja sitä sovelletaan nimittävän viranomaisen henkilöstösääntöjen puitteissa tekemiin päätöksiin aina, kun tilanteita voidaan verrata keskenään (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2006, Buendia Sierra v. komissio,
T-311/04
,
EU:T:2006:329
,
kohta).
Se, että jatkoa koskevia hakemuksia koskevat päätökset perustuvat yksikön etuun, ei itsessään estä kyseisen periaatteen soveltamista, sillä tämä etu on yksi objektiivisista ja kohtuullisista perusteista, joilla virkamiesten erilainen kohtelu voidaan oikeuttaa (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2006, De Smedt v. komissio,
F-59/05
,
EU:F:2006:105
,
kohta).
Osapuolten esittämistä kirjallisista lausumista ja istunnossa pidetyistä puheenvuoroista tulee esiin, että vaikka jatkoa koskeviin hakemuksiin annettuja vastauksia on mahdollista verrata, sen tekeminen ei ole helppoa, sillä EUH tekee itsekin tällaisen vertailun valituksen hylkäämispäätöksessä, kun se pyrkii korostamaan, millä tavoin kantajan mainitsemien edustustojen päälliköiden tilanteet erosivat hänen tilanteestaan.
Valituksen hylkäämispäätöksessä arvioidaan siten väitteet, joita kantaja esitti neljästä hyväksytystä hakemuksesta, joiden esittäjien tilanteet olivat kantajan mukaan hänen tilanteeseensa verrattavissa olevassa tilanteessa eläkeiän ja vastaajanottajavaltion poliittisen epävakauden kannalta.
Kantajan tämän väitteen tarkastelussa on otettava huomioon oikeuskäytäntö, jossa hallinnolle myönnetään laaja harkintavalta päättää yksikön edun mukaisista toimenpiteistä, ja unionin tuomioistuimen tehtäväksi jää varmistaa valvontansa puitteissa, tapahtuiko asiassa mielivaltaista erottelua tai ilmeinen arviointivirhe (tuomio 25.2.2010, Pleijte v. komissio,
F-91/08
,
EU:F:2010:13
,
kohta).
Osapuolten suullisista lausumista ilmenee, että kantajan mainitsemista tapauksista kaksi hakemusta liittyi samaan virkamieskiertoon, jonka yhteydessä kantaja haki jatkoa, eli vuoden 2017 virkamieskiertoon.
Yhdessä tapauksessa jatko myönnettiin EUH:n mukaan diplomaatin säilyttämiseksi asemapaikassa tavanomaisen ulkomaankomennuksen ajan eli neljä vuotta, sillä hänet oli alun perin määrätty asemapaikkaansa vain kolmeksi vuodeksi, koska kyse oli ”vaikeasta” maasta. Kyseisessä tapauksessa EUH halusi saattaa asianomaisen henkilön ulkomaankomennuksen keston yksikön yleisen käytännön mukaiseksi eli enintään neljän vuoden pituiseksi. EUH:n mukaan kyseinen tilanne erosi kantajan tilanteesta siten, että kantaja oli alun perin nimitetty edustuston päällikön tehtävään neljäksi vuodeksi.
Toisessa tapauksessa EUH perusteli päätöksen tarpeella pysyttää edustuston päällikkö tehtävissään, jotta henkilöstö saattoi hänen johdollaan seurata vastaanottajavaltiossa pidettyjen vaalien seurauksia.
Kantaja väittää, että myös hänen asemamaassaan pidettiin vaalit, joten hänenkin hakemuksensa olisi pitänyt hyväksyä samalla perusteella.
EUH:n mukaan nämä kaksi tilannetta eivät kuitenkaan olleet toisiinsa verrattavia, sillä päätöksissä huomioidut vaalit pidettiin eri aikaan edustuston päällikön mahdolliseen lähtöön nähden. Maassa, jossa pidennys myönnettiin, vaalit pidettiin ennen virkamieskiertoa, ja siksi edustuston päällikön oli hyvä jatkaa tehtävässään vaalien seurausten analysoimista varten. Kantajan asemamaassa tilanne oli toinen, sillä vaalit pidettiin vasta edustuston päällikön lähdön jälkeen, ja siksi oli parempi tehdä vaihdos välittömästi niin, että henkilöstö saattoi seurata menettelyä kokonaisuudessaan uuden johtajan ohjauksessa.
Kirjallisissa lausumissaan kantaja tarkastelee vielä kahta muuta tapausta, joissa jatko oli hänen mielestään myönnetty yhdenvertaisen kohtelun vastaisesti.
Tässä yhteydessä on syytä tuoda esiin, että kyseiset tapaukset liittyivät aiempiin virkamieskiertoihin, joten vaikka tilanteita voisi verrata, vertailua mutkistaa se, että painopistealueet ja rajoitteet voivat muuttua.
Yhdessä tapauksessa jatko myönnettiin EUH:n mukaan sen perusteella, että kyseisessä edustustossa – toisin kuin kantajan johtamassa edustustossa – ei ollut apulaispäällikköä. Toisessa tapauksessa jatko myönnettiin, jotta edustuston päällikkö ei olisi vaihtunut samanaikaisesti kuin poliittisen osaston päällikön kanssa, jota ei haluttu, sillä edustustossa oli supistettu henkilöstö eivätkä jäljelle jäävät työntekijät voineet varmistaa toiminnan jatkuvuutta.
Kummassakaan edellä mainitussa tapauksessa samoin kuin niissäkään, jotka tarkastellaan edellä, jatkoa ei myönnetty, jotta asianomainen henkilö saattoi päättää uransa siinä tehtävässä, johon hänet oli nimitetty, vaan päätös perustui päinvastoin yksikön edusta tehtyyn arviointiin ja asianomaisen henkilön tehtävissään jatkamisen tuomaan etuun suhteessa uuden johtajan saapumisesta saatavaan hyötyyn.
Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan nämä valituksen hylkäämispäätöksessä esitetyt näkemykset, joilla tapausten välisiä eroja selitettiin, ovat luonteeltaan uskottavia, eikä kantaja ole esittänyt seikkoja, jotka antaisivat syytä epäillä mielivaltaista syrjintää tai ilmeistä arviointivirhettä.
Henkilökohtaisista syistä, kuten toiveesta saattaa työura päätökseen tietyssä paikassa, on muistutettava, että päätökset on perusteltava yksikön edulla ja että vaikka viranomainen voi ottaa tällaiset syyt huomioon, ne eivät voi olla etusijalla muihin, tähän etuun nähden tärkeämpien seikkojen edelle.
Kolmannen kanneperusteen toinen osa on edellä esitetyn perusteella hylättävä.
–
Kolmas osa, joka koskee naisten tukemiseksi toteutettavia toimenpiteitä
Kolmannessa osassa kantaja katsoo, että hänen hakemuksensa olisi pitänyt hyväksyä henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla, jossa hänen mukaansa edellytetään toimenpiteiden toteuttamista naisten aliedustuksen korjaamiseksi unionin hallinnon johtotehtävissä.
EUH ei hyväksy tätä näkemystä.
Henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 2 kohdan mukaan miesten ja naisten välinen täysi tasa-arvo työelämässä on yksi keskeisistä huomioon otettavista tekijöistä henkilöstösääntöjen täytäntöönpanossa.
Saman säännöksen mukaan tasa-arvoisen kohtelun periaate ei estä unionin toimielimiä pitämästä voimassa tai toteuttamasta sellaisia erityisetuja tarjoavia toimenpiteitä, joilla on tarkoitus helpottaa aliedustetun sukupuolen ammatillisen toiminnan harjoittamista taikka ehkäistä tai hyvittää työuraan kohdistuvia haittoja.
Henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 3 kohdan mukaan toimielinten nimittävät viranomaiset määrittelevät yhteisellä sopimuksella ja henkilöstösääntökomiteaa kuultuaan, minkä toimenpiteiden ja toimien tavoitteena on edistää miesten ja naisten tasa-arvoisia mahdollisuuksia henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla, sekä toteuttavat asianmukaiset toimenpiteet erityisesti korjatakseen todellisen epätasa-arvon, joka vaikuttaa naisten mahdollisuuksiin henkilöstösääntöjen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla.
Edellä mainituista säännöksistä seuraa ensinnäkin, että miesten ja naisten välinen tasa-arvo on ”keskeinen” tekijä henkilöstösääntöjen täytäntöönpanossa, toiseksi, että tämä tasa-arvo on otettava huomioon aina, kun henkilöstösääntöjä pannaan täytäntöön, kolmanneksi, että toimielimet voivat toteuttaa toimenpiteitä naisten aliedustuksen korjaamiseksi tietyissä tehtävissä, ja neljänneksi, että toimielinten on määriteltävä yhteisellä sopimuksella toimenpiteitä korjatakseen todellisen epätasa-arvon, joka vaikuttaa naisten mahdollisuuksiin.
EUH:n mukaan sukupuolta ei voida ottaa huomioon edustuston päällikön tehtävän jatkamista koskevissa päätöksissä, sillä kyseiset päätökset on tehtävä yksinomaan yksikön edun perusteella.
EUH vahvisti tämän näkemyksensä valituksen hylkäämispäätöksessä, jossa se totesi, että ”koska työntekijän tehtävää edustustossa voidaan jatkaa vain yksikön edun perusteella, tämän naissukupuolta ei voida ottaa huomioon päätettäessä hänen tehtävänsä mahdollisesta pidentämisestä”.
EUH vahvisti sen myös unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin ennen istuntoa antamassaan vastauksessa, jossa se korosti yhtäältä, että ”yhtäläisiä mahdollisuuksia koskeva politiikka ja EUH:n siirtomenettely eivät liity toisiinsa” ja toisaalta, että ”tällaisen [jatkoa koskevan] hakemuksen käsittely kuulu[i] siirtomenettelyn eikä naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan politiikan piiriin”.
Istunnossa EUH:n edustaja totesi samansuuntaisesti, että ”siirtomenettely [oli] erillinen yhdenvertaisia mahdollisuuksia koskevasta politiikasta”. EUH:n edustaja vastasi ennen istuntoa prosessinjohtotoimena esitettyihin kysymyksiin täsmentäen myös, että ”jatkoa koskevien hakemusten käsittelyssä arvioitiin tapauskohtaisesti yksikön etua katsomatta, [oliko] hakemuksen esittäjä mies vai nainen”.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että henkilöstösääntöjä laatiessaan lainsäätäjä ilmaisi asianomaisia säännöksiä antaessaan haluavansa nostaa sukupuolten välisen tasa-arvon, muun muassa naisten edustuksen tietyissä tehtävissä, ”keskeiseen” asemaan päätöksissä, joilla pannaan täytäntöön henkilöstösääntöjen ”kaikkia” osia.
EUH:n näkemykset eivät heijasta tätä tavoitetta, vaan EUH on hallinnollisissa ja tuomioistuinmenettelyissä antamissaan lausumissa päinvastoin ilmoittanut, ettei se katsonut sukupuoleen liittyvien näkökohtien liittyvän yksikön etuun.
EUH väittää, ettei mikään säännös velvoita sitä hyvittämään naisten aliedustusta tietyissä tehtävissä, koska tällaisia säännöksiä voidaan sen mukaan antaa vain henkilöstösääntöjen sen 1 d artiklan 2 ja 3 kohdan perusteella, jota ei sen mukaan ole vielä pantu täytäntöön.
Tässä yhteydessä on selvitettävä, voivatko toimielimet – kuten EUH väittää – ennen tällaisten säännösten antamista olla huomioimatta sukupuoleen ja erityisesti naisten edustukseen tietyissä tehtävissä liittyviä näkökohtia, kun ne tekevät päätöksiä, joilla ne panevat henkilöstösääntöjä täytäntöön.
Tältä osin on tuotava esiin, että henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 2 kohdassa henkilöstösääntöjä laatinut lainsäätäjä ei ainoastaan totea, että toimielinten on toteutettava toimenpiteitä. Se myös ilmoittaa asettamatta mitään aikarajoja tai ehtoja tai edellyttämättä minkään toimenpiteiden valmistumista, että sukupuolten välinen tasa-arvo on yksi ”keskeisistä” huomioon otettavista tekijöistä, aina kun henkilöstösääntöjä pannaan täytäntöön.
Edellä esitetystä seuraa, että kun EUH jätti huomioimatta sukupuolten välisen tasa-arvon tehdessään päätöksen kantajan esittämästä jatkamista koskevasta hakemuksesta, vaikka kyseinen seikka on henkilöstösääntöjen laatijan mielestä keskeinen, EUH jätti noudattamatta kantajan mainitsemia henkilöstösääntöjen säännöksiä.
Tämä virhe on luonteeltaan selkeä, kun otetaan huomioon ristiriita sen, että valituksen hylkäämispäätöksessä ei huomioitu sukupuoleen liittyviä näkökohtia ja sen välillä, että henkilöstösääntöjä laatinut lainsäätäjä on pitänyt näitä seikkoja keskeisinä.
Oikeuskäytännön mukaan hallinnollista päätöstä ei kuitenkaan voida kumota virheen vuoksi, jos kyseinen virhe ei ole vaikuttanut ratkaisevasti kyseisen päätöksen sisältöön (ks. vastaavasti tuomio 9.6.2015, Navarro v. komissio,
T-556/14 P
,
EU:T:2015:368
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksen päätösosa olisi voinut olla toisenlainen, jos EUH ei olisi lähtökohtaisesti sulkenut sukupuolten välistä tasa-arvoa arviointinsa ulkopuolelle, vaikka yksiköiden järjestämistä koskevissa päätöksissä on noudatettava henkilöstösäännöissä vahvistettuja oikeudellisia puitteita.
Tästä syystä kolmannen kanneperusteen kolmas osa on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava.
Korvausvaatimus
Kantaja vaatii, että EUH velvoitetaan maksamaan hänelle korvauksena henkisestä kärsimyksestä kiinteämääräinen korvaus, jonka suuruus on ensisijaisesti 250000 euroa, toissijaisesti 200000 euroa tai vielä toissijaisemmin 150000 euroa, 100000 euroa tai 50000 euroa.
Työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto perusteista, joihin asiassa vedotaan. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi ratkaista kanteen tarvittaessa tukeutumatta muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Kanteesta, jossa vaaditaan unionin toimielimen aiheuttamiksi väitettyjen vahinkojen korvaamista, on ilmettävä seikat, joiden perusteella kantajan riitauttama toimielimen toiminta voidaan yksilöidä, ja syyt, joiden nojalla kantaja katsoo, että tämän toiminnan ja aiheutetuksi väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, sekä vahingon laatu ja sen laajuus (ks. määräys 16.1.2004, Arizona Chemical ym. v. komissio,
T‑369/03 R
,
EU:T:2004:9
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävä kanne ei kuitenkaan täytä työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdassa asetettuja edellytyksiä väitetyn vahingon yksilöinnin sekä lainvastaiseksi väitetyn toiminnan ja tämän vahingon välisen syy-yhteyden osalta.
Kantaja ei nimittäin ole esittänyt mitään tietoja, jotka osoittaisivat vahingon aiheutumisen, sen laajuuden tai syy-yhteyden olemassaolon.
Esitetty vahingonkorvausvaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska EUH on käsiteltävässä asiassa hävinnyt asian olennaisilta osiltaan, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut kantajan vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan ulkosuhdehallinnon (EUH) 30.6.2016 tekemä päätös, jolla evätään Chantal Hebberechtin hakemus jatkaa yhdellä vuodella hänen Euroopan unionin Etiopian-edustuston päällikön virkaan määräämistään, kumotaan.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
EUH velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Julistettiin Luxemburgissa 27 päivänä marraskuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.