CELEX: 62015TJ0734
Apelācija
Civildienests
Ierēdņi
Atklāts konkurss
Iekļaušana rezerves sarakstā
Iecēlējinstitūcijas lēmums nepieņemt darbā veiksmīgo kandidātu
Attiecīgā atlases komisijas un iecēlējinstitūcijas kompetence
Pielaišanas dalībai konkursā nosacījumi
Minimālās profesionālās pieredzes ilgums
Aprēķināšanas kārtība
Iespējas tikt pieņemtam darbā zaudējums
Prasība par zaudējumu atlīdzību

Apelācijas sūdzībā, kas ir iesniegta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. pantam, Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 6. oktobra spriedumu
FE
/Komisija (F‑119/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:F:2015:116
), ar kuru tā, pirmkārt, atcēla 2013. gada 17. decembra lēmumu, ar kuru Komisija bija atteikusies pieņemt darbā
FE
, un piesprieda Komisijai samaksāt summu EUR 10000 apmērā, un, otrkārt, pārējā daļā prasību noraidīja.
Tiesvedības rašanās fakti
Tiesvedības rašanās fakti pārsūdzētā sprieduma 8.–20. punktā ir izklāstīti šādi:
“8
Eiropas Personāla atlases birojs (
EPSO
) 2005. gada 8. decembrī publicēja paziņojumu par atklāto konkursu EPSO/AD/42/05 (turpmāk tekstā – “konkurss”), lai izveidotu AD 7 pakāpes poļu valodas juristu lingvistu rezerves sarakstu pieņemšanai darbā vakantajos amatos Eiropas iestādēs, it īpaši Eiropas Kopienu Tiesā (OV [2005,] C 310 A, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “paziņojums par konkursu”). [..]
Paziņojuma par konkursu A sadaļas I punktā “Amata veids” veicamie pienākumi bija aprakstīti šādi:
–
“Juridisko tekstu tulkošana vismaz no divām Eiropas Savienības oficiālajām valodām poļu valodā un/vai to rediģēšana.
–
Poļu valodā tulkotu un rediģētu dokumentu lingvistiskās un juridiskās saskaņotības ar šo dokumentu citu valodu versijām pārbaude, to redakcijas kvalitātes un oficiālā noformējuma normu ievērošanas pārbaude.
[..]”
Paziņojuma par konkursu A sadaļas II.2. punktā turklāt bija precizēts, ka, lai kandidāti varētu tikt pielaisti pārbaudījumiem, līdz pieteikšanās konkursam termiņa beigām viņiem bija jāpierāda “vismaz divu gadu profesionālā pieredze pēc pabeigtām universitātes studijām [..]”.
[
FE
] pieteicās konkursam 2005. gada 27. decembrī. Sava pieteikuma konkursam (turpmāk tekstā – “pieteikums”) nodaļā “Profesionālā pieredze” viņa norādīja, ka kopumā viņai bija 6 profesionālās pieredzes, kuru kopējais ilgums bija trīsdesmit viens mēnesis, no tiem piecpadsmit mēnešus jeb no 2004. gada 15. oktobra līdz sava pieteikuma iesniegšanas dienai viņa strādāja kā ārštata juriste lingviste Tiesā, kā arī bija trīs mēnešu – no 2005. gada 1. jūlija līdz 30. septembrim – praksē advokātu birojā
W
Briselē (Beļģija).
[
FE
] tika uzaicināta piedalīties konkursa pārbaudījumos. Pēc šiem pārbaudījumiem atlases komisija iekļāva viņas uzvārdu konkursa rezerves sarakstā, kura spēkā esamība, kas sākotnēji tika noteikta līdz 2007. gada 31. decembrim, pēc tās vairākkārtējas pagarināšanas tika atlikta līdz 2013. gada 31. decembrim, kad tas galīgi zaudēja spēku.
Ar 2013. gada 22. maija vēstuli Tieslietu ĢD dienesti uzaicināja [
FE
] uz pārrunām 28. maijā, lai viņu, iespējams, pieņemtu darbā administratores amatā minētajā ģenerāldirektorātā. [..]
Tieslietu ĢD 2013. gada jūnijā informēja [
FE
], ka viņa tika izraudzīta administratores amatam un ka attiecīgais pieteikums par viņas pieņemšanu darbā tika nosūtīts [“Cilvēkresursu un drošības” ĢD (turpmāk tekstā – “Cilvēkresursu ĢD”)].
No lietas materiāliem izriet, ka kompetentie Komisijas dienesti 2013. gada jūnijā arī informēja [
FE
], ka, “tā kā Komisija nebija piedalījusies konkursa [..] rīkošanā un tā kā rezerves saraksts, kurā bija iekļauta [
FE
], bija juristu lingvistu, nevis administratoru [rezerves] saraksts, par cilvēkresursiem un drošību atbildīgajam komisāram bija jālūdz piešķirt atkāpi, jo Komisija šos sarakstus savos juridiskajos dienestos parasti izmantoja tikai retos izņēmuma gadījumos un dažu specializētu amatu [aizpildīšanai] citos [ģenerāldirektorātos], ievērojot konkrētus nosacījumus”.
Ar 2013. gada 26. jūlija vēstuli Tieslietu ĢD Līgumu slēgšanas nodaļas vadītājs paziņoja [
FE
], ka Cilvēkresursu ĢD bija devis “savu piekrišanu viņas pieņemšanai darbā, [piešķirot atkāpi] administratores amatā no juristu lingvistu rezerves saraksta”, uzsverot, ka Cilvēkresursu ĢD ar viņu sazināšoties un viņai nekas nav jādara līdz brīdim, kad tā saņems oficiālu paziņojumu.
2013. gada augusta beigās Cilvēkresursu ĢD lūdza [
FE
] iesniegt apliecinošus dokumentus par viņas profesionālo pieredzi, kas bija gūta pirms pieteikuma [konkursam] iesniegšanas saistībā ar paziņojumā par konkursu minēto pielaišanas dalībai konkursā nosacījumu par vismaz divu gadu profesionālo pieredzi.
Laikposmā no 2013. gada augusta beigām līdz 2013. gada novembrim [
FE
] bija vairākas pārrunas ar Cilvēkresursu ĢD pārstāvjiem, un viņa iesniedza dažādus dokumentus un paskaidrojumus jautājumā par profesionālo pieredzi, kuru tā bija norādījusi savā pieteikumā. Šajā laikposmā Tieslietu ĢD pārstāvji vairākkārt apstiprināja savu ieinteresētību viņas pieņemšanā darbā.
Ar 2013. gada 17. decembra vēstuli iecēlējinstitūcija informēja [
FE
], ka viņa nevar tikt pieņemta darbā Tieslietu ĢD, jo viņa neatbilst pielaišanas dalībai konkursā nosacījumam attiecībā uz nepieciešamo profesionālo pieredzi (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Iecēlējinstitūcijas ieskatā pieteikuma konkursam iesniegšanas termiņa beigās [
FE
] bija tikai divdesmit divu mēnešu, nevis paziņojumā par konkursu prasītā divu gadu pieredze. Lai to konstatētu, iecēlējinstitūcija no “ārštata tulkotājas” Tiesā profesionālās pieredzes ņēma vērā tikai septiņus mēnešus un no [profesionālās pieredzes praksē advokātu birojā
W
] tikai divus mēnešus, kas neatbilda [
FE
] pieteikumā norādītajiem piecpadsmit un trīs mēnešiem. Apstrīdētajā lēmumā tā arī precizēja, ka attiecībā uz “ārštata” darbu [Tiesā] [
FE
] profesionālā pieredze tika aprēķināta, pamatojoties uz kopējo iztulkoto lappušu skaitu jeb 721 lappusi, un dienas normu 5 lappusēm, kas ir noteikta Komisijā un kas ir ievērojami zemāka par Tiesā piemēroto dienas normu, proti, 8 lappusēm dienā.
2014. gada 14. martā [
FE
] iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Šī sūdzība tika noraidīta ar [iecēlējinstitūcijas 2014. gada 14. jūlija lēmumu]. [..]”
Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 24. oktobrī,
FE
cēla prasību, kas ir reģistrēta ar numuru F‑119/14, lūdzot, pirmkārt, atcelt 2013. gada 17. decembra lēmumu, ar kuru Komisija atteicās viņu pieņemt darbā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), un 2014. gada 14. jūlija lēmumu par sūdzības noraidīšanu, otrkārt, piespriest Komisijai samaksāt summu EUR 26132,85 apmērā, tai pieskaitot nokavējuma procentus, un veikt pensiju iemaksas, sākot no 2013. gada septembra, kā arī samaksāt simbolisku atlīdzību EUR 1 apmērā par nodarīto morālo kaitējumu. Tāpat viņa prasīja piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar pārsūdzēto spriedumu Civildienesta tiesa, pirmkārt, atcēla apstrīdēto lēmumu un piesprieda Komisijai samaksāt
FE
summu EUR 10000 apmērā, un, otrkārt, pārējā daļā prasību noraidīja. Tāpat tā piesprieda Komisijai segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt
FE
tiesāšanās izdevumus.
Šajā saistībā Civildienesta tiesa it īpaši norādīja, ka atšķirībā no judikatūras, uz kuru atsaucās Komisija, “šajā lietā, lai arī paziņojumā par konkursu bija prasīta vismaz divu gadu profesionālā pieredze tulkošanā vai, precīzāk, juridisko tekstu tulkošanā, tomēr pašnodarbinātās personas statusā gūtās profesionālās pieredzes ņemšanas vērā un aprēķināšanas veids netika izklāstīts” un ka “apgalvojums, saskaņā ar kuru minimālās divu gadu profesionālās pieredzes ilgums konkrētā konkursa gadījumā ir jāsaprot tādējādi, ka pēc definīcijas tā attiecas uz pilna laika profesionālo darbību, kas turklāt ir jāaprēķina saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā iekļautajiem noteikumiem, nevar tikt pieņemts” (pārsūdzētā sprieduma 51. un 56. punkts).
Civildienesta tiesa tāpat nosprieda, ka, “pieņemot apstrīdēto lēmumu, [iecēlējinstitūcija] ir pārsniegusi savas pilnvaras pārbaudīt papildu pielaišanas nosacījumu attiecībā uz profesionālo pieredzi, tādējādi piesavinoties kompetenci, kas paziņojumā par konkursu šajā ziņā bija skaidri rezervēta atlases komisijai, un tādējādi tā ir pārkāpusi konkursa atlases komisijas autonomijas un neatkarības prerogatīvas” (pārsūdzētā sprieduma 71. punkts).
Visbeidzot, Civildienesta tiesa nosprieda, ka “[
FE
] profesionālās pieredzes analīze, ko veica Komisija, lai atbilstoši tās tulkošanas dienestos izmantotajiem kritērijiem aprēķinātu [
FE
] iztulkoto lappušu skaitu tās ārštata juristes lingvistes darbības laikposmā Tiesā, it kā runa būtu par “tulkotāja” darbu Komisijā, pat pieņemot, ka tā ir ticama, tā nebalstās ne uz vienu atbilstošu un [
FE
] tieši piemērojamu likumīgu noteikumu un tādējādi tā ir acīmredzama iecēlējinstitūcijas kļūda, ko viegli konstatē [Civildienesta] tiesa” (pārsūdzētā sprieduma 93. punkts).
Civildienesta tiesa nosprieda arī par
FE
prasību par kaitējuma atlīdzību, piespriežot Komisijai viņai samaksāt summu EUR 10000 apmērā (pārsūdzētā sprieduma 133. punkts).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar procesuālo rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 17. decembrī, Komisija cēla šo apelācijas sūdzību.
2016. gada 15. martā
FE
iesniedza atbildes rakstu.
Ar 2016. gada 4. aprīlī iesniegtu vēstuli Komisija lūdza atļauju iesniegt replikas rakstu.
Ar 2016. gada 11. aprīļa lēmumu apelācijas palātas priekšsēdētājs apmierināja šo pēdējo lūgumu.
2016. gada 23. maijā Komisija iesniedza replikas rakstu atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 201. panta 2. punktam.
2016. gada 6. jūlijā
FE
iesniedza atbildi uz repliku.
Ar 2016. gada 29. jūlijā iesniegtu vēstuli Komisija informēja Vispārējo tiesu, ka tā nevēlas tikt uzklausīta.
FE
neiesniedza pieteikumu par tiesas sēdes rīkošanu Reglamenta 207. pantā noteiktajā termiņā.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
noraidīt
FE
iesniegto prasību pirmajā instancē kā nepamatotu;
–
piespriest katrai pusei segt savus tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar tiesvedību pirmajā instancē;
–
piespriest
FE
segt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
FE
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt apelācijas sūdzību;
–
atstāt spēkā spriedumu pirmajā instancē;
–
piespriest Komisijai segt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza trīs pamatus, kas attiecas, pirmais, uz vairākām kļūdām tiesību piemērošanā un uz [faktu] sagrozīšanu ar minimālo profesionālo pieredzi saistītā pielaišanas nosacījuma interpretācijā, otrais, uz kļūdu tiesību piemērošanā, izdarot secinājumu, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, un, trešais, uz kļūdu tiesību piemērošanā, un uz vairākiem pienākuma norādīt pamatojumu pārkāpumiem, piespriežot Komisijai samaksāt
FE
summu EUR 10000 apmērā.
Par pirmo pamatu par vairākām kļūdām tiesību piemērošanā un [faktu] sagrozīšanu ar minimālo profesionālo pieredzi saistītā pielaišanas nosacījuma interpretācijā
Saistībā ar pirmo pamatu Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir pieļāvusi vairākas kļūdas tiesību piemērošanā un sagrozījusi pierādījumus, izskatot
FE
pirmās instances tiesvedībā izvirzīto pirmo pamatu attiecībā uz iecēlējinstitūcijas kompetences neesamību. Šis pamats ir sadalīts trīs daļās.
Par pirmo daļu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot minimālās profesionālās pieredzes nosacījumu
Pārsūdzētā sprieduma 51.–53. un 56. punktā Civildienesta tiesa nosprieda:
“51
[Atbildot uz Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru, ja paziņojumā par konkursu kā pielaišanas pārbaudījumiem nosacījums ir paredzēts minimālās profesionālās pieredzes ilgums, tad gan atlases komisijai, gan kandidātiem šis darba laikposms pēc definīcijas ir jāsaprot kā pilna laika profesionālā darbība,] vispirms ir jānorāda, ka Komisijas pieminētajās lietās, kurās tika pasludināts 2006. gada 31. janvāra spriedums Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), kā arī 2006. gada 14. decembra rīkojums Klopfer/Komisija (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
) un 2014. gada 10. jūlija rīkojums Mészáros/Komisija (
F‑22/13
,
EU:F:2014:189
), Savienības tiesa ir noteikti atzinusi, ka nepieciešamās profesionālās pieredzes ilgums, pat ja attiecīgajā paziņojumā par konkursu nav precīzas norādes par to, bija jāsaprot kā pilna laika darba profesionālās pieredzes ilgums. Tomēr iepriekš minētajās lietās runa bija galvenokārt par profesionālo darbību, ko veic darba ņēmējs un kuras ilgums tātad ir viegli nosakāms, ņemot vērā darba līgumus vai darba devēju izsniegtus apliecinājumus. Turpretī šajā lietā, lai arī paziņojumā par konkursu bija prasīta vismaz divu gadu profesionālā pieredze tulkošanā vai, precīzāk, juridisko tekstu tulkošanā, tomēr pašnodarbinātās personas statusā gūtās profesionālās pieredzes ņemšanas vērā un aprēķināšanas veids netika izklāstīts, lai gan šāda veida ārštata darba pieredze pilnībā atbilst paziņojumā par konkursu aprakstītajiem pienākumiem.
Līdz ar to, tā kā paziņojumā par konkursu nebija skaidras norādes par nepieciešamās profesionālās pieredzes aprēķināšanas veidu vai citas šajā ziņā noderīgas norādes, šī pielaišanas [dalībai konkursā] nosacījuma
ratio juris
, it īpaši attiecībā uz tādiem kandidātiem kā [
FE
], kura varēja norādīt specifisku ārštata juristes lingvistes pieredzi, noteikti nevarēja prasīt tās kandidātiem pierādīt, ka profesionālā darbība bija līdzvērtīga pilna laika darbam, ka viņi, būdami šajā statusā, divu gadu atsauces laikposmā katru darba dienu iztulkoja noteiktu juridisku tekstu lappušu skaitu. Šis nosacījums paziņojumā par konkursu nebija paredzēts nedz tieši, nedz netieši, it īpaši ņemot vērā citus paziņojumā par konkursu minētos nosacījumus.
Tāpēc, tā kā paziņojumā par konkursu nav noteikta nepieciešamās profesionālās pieredzes aprēķināšanas kārtība vai veids, ir jāuzskata, ka atlases komisija, pat pieņemot, ka attiecīgās profesionālās pieredzes ilgums bija jāattiecina uz pilna laika darbu, izvērtējot iespēju pielaist [
FE
] kārtot pārbaudījumus, varēja balstīties [..] uz to, ka runa bija par jurista lingvista “profesionālu” darbību – tātad darbību, kurai nebija “gadījuma” raksturs un kura principā attiecās uz juridisku tekstu tulkošanu, – kas tika veikta pastāvīgi, proti, būtisku laikposmu strādājot pie profesionāla pilnvaras devēja, privātas vai juridiskas personas, kurai saskaņā ar attiecīgo līgumu bija tiesības prasīt veikt juridisku tekstu tulkojumus jebkurā brīdī un vajadzības gadījumā stingri noteiktos termiņos, pamatojoties tieši uz tā profesionālo vai institucionālo darbību, pieprasot noteiktas kvalitātes juridisku tekstu tulkojumus.
[..]
Tātad, tā kā šim papildu pielaišanas nosacījumam, ņemot vērā, ka šajā ziņā paziņojumā par konkursu nekas nebija noteikts, nevar piešķirt citu saturu kā tikai iepriekš minēto, pretējā gadījumā tiktu pārkāpts tiesiskās noteiktības princips, [..] Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru minimālās divu gadu profesionālās pieredzes ilgums konkrētā konkursa gadījumā ir jāsaprot tādējādi, ka pēc definīcijas tā attiecas uz pilna laika profesionālo darbību, kas turklāt ir jāaprēķina saskaņā ar apstrīdētajā lēmumā iekļautajiem noteikumiem [..], nevar tikt pieņemts, jo paziņojumā par konkursu netika norādīts, ka it īpaši attiecībā uz kandidātiem, kuri ir norādījuši ārštata jurista lingvista pieredzi, minētajam pilna laika darbam obligāti bija jāatbilst tādam pilna laika darbam, kā tas tiek aprēķināts saskaņā ar šīs iestādes iekšējiem noteikumiem vai katrā ziņā saskaņā ar īpašu kārtību.”
Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa, lemjot, ka
FE
gadījumā nevarēja tikt piemērots nosacījums, saskaņā ar kuru minimālā profesionālā pieredze bija jāgūst pilna laika darbā, jo tas nebija skaidri norādīts paziņojumā par konkursu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. No šīs kļūdas izrietot pārsūdzētā sprieduma atcelšana, jo tā Civildienesta tiesai esot ļāvusi lemt, ka atlases komisijas lēmums nebija prettiesisks (pārsūdzētā sprieduma 68.–70. un 73.–80. punkts) un ka līdz ar to iecēlējinstitūcija, izlemjot nepieņemt darbā [
FE
], ir pārsniegusi savas pilnvaras (pārsūdzētā sprieduma 71. punkts) un tādējādi pieņēmusi prettiesisku lēmumu (pārsūdzētā sprieduma 82. punkts).
FE
apstrīd šos argumentus un it īpaši uzsver, ka Civildienesta tiesa nav nošķīrusi judikatūru, kas attiecas uz minimālo profesionālo pieredzi, bet to ir piemērojusi, pielāgojot tāda darba īpatnībām, kurš tiek veikts pašnodarbinātas personas statusā. Tas izrietot it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 53., 54. un 80. punkta. Civildienesta tiesa esot noraidījusi vienīgi veidu, kādā iecēlējinstitūcija šo judikatūru piemēroja šajā lietā. Tādējādi tā esot ievērojusi, pirmkārt, tiesiskās noteiktības un vienlīdzīgas attieksmes principus un, otrkārt, atlases komisijas neatkarību un plašo novērtējuma brīvību, kā arī paziņojuma par konkursu uzdevumu. Turklāt
FE
precizē, ka šajā gadījumā paziņojumā par konkursu nebija neviena precizējuma par veidu, kādā novērtējama prasītā profesionālā pieredze. Viņas ieskatā, ņemot vērā konkursa mērķi, šāda pieredze varēja tikt gūta, strādājot neatkarīgi.
Šajā saistībā, pirmkārt, jāatgādina, ka paziņojuma par konkursu būtisks uzdevums ir pēc iespējas precīzāk informēt ieinteresētās personas par to nosacījumu būtību, kuriem ir jāatbilst, lai varētu ieņemt attiecīgo amatu, lai tās varētu izvērtēt, vai pieteikties. Iecēlējinstitūcijai ir plaša novērtējuma brīvība, lai noteiktu vakantajiem amatiem prasītos atbilstības kritērijus un lai, ņemot vērā šos kritērijus un dienesta intereses, noteiktu konkursa organizēšanas nosacījumus un kārtību (skat. spriedumu, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
63.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, paziņojumā par konkursu, neprecizējot amatam prasīto pieredzes līmeni, var tikt likumīgi vienīgi atkārtots atbilstošais vispārējo Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 5. panta 1. punkta formulējums un līdz ar to konkursa atlases komisijas ziņā atstāta atbildība katrā attiecīgajā gadījumā izvērtēt, vai katra kandidāta norādītie grādi un diplomi, kā arī profesionālā pieredze atbilst līmenim, kāds prasīts Civildienesta noteikumos un līdz ar to paziņojumā par konkursu, lai veiktu pienākumus, kas atbilst šajā paziņojumā norādītajai kategorijai (skat. spriedumu, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā paziņojuma par konkursu A.II.2. punktā bija noteikts, ka, lai kandidāti varētu tikt pielaisti pārbaudījumiem, līdz pieteikšanās konkursam termiņa beigām viņiem ir jāpierāda “vismaz divu gadu profesionālā pieredze pēc pabeigtām universitātes studijām”. Turklāt jānorāda, ka minētajā paziņojumā nebija precizēts ne šīs profesionālās pieredzes veids, ne joma, kurā tā bija jāgūst. Tāpat, kā tas izriet no lietas materiāliem pirmajā instancē, nekādu citu precizējumu par veidu, kādā bija jāgūst dažādās pieredzes, nebija ne paziņojumā par konkursu, ne kandidātiem paredzētajā rokasgrāmatā (
OV 2005, C 327 A, 3. lpp.
), uz kuru bija norāde paziņojumā par konkursu.
Šajā saistībā 2006. gada 31. janvāra sprieduma Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) 70. punktā Vispārējā tiesa precizēja, ka tādā gadījumā kā šajā lietā, kad paziņojuma par konkursu nosacījums ir formulēts tik vispārīgi, atlases komisijai ir plaša novērtējuma brīvība, nosakot kritērijus tam, kā piemērojami pielaišanas dalībai konkursā nosacījumi, tostarp attiecībā uz prasītās profesionālās pieredzes ilgumu.
Vienlaikus Vispārējā tiesa 2006. gada 31. janvāra sprieduma Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) 71. un 72 punktā precizēja, ka, prasot, lai profesionālā darbība būtu veikta minimālā laikposmā, paziņojumā par konkursu nepieciešami bija prasīts, lai šī darbība faktiski būtu veikta minētajā laikposmā, līdz ar to tas bija saprotams vienīgi tā, ka [šī prasība] attiecās uz pilna laika darbu, kas veikts šajā minimālajā laikposmā, vai nepilna laika darbu, kas veikts vienā vai vairākos laikposmos un darba laika ziņā ir līdzvērtīgs pilna laika darbam minimālajā laikposmā. Līdz ar to, lai pielaistu konkursam citur nodarbinātus kandidātus, atlases komisija varēja ieskaitīt un ņemt vērā neekskluzīvus un nepilna darba laika profesionālās pieredzes laikposmus, ar nosacījumu, ka minēto laikposmu kopums sasniedz pilna laika darbam prasīto minimumu.
Turklāt Vispārējā tiesa nosprieda, ka apstākļos lietā, kurā pieņemts 2006. gada 31. janvāra spriedums Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), nevarēja uzskatīt, ka, piemērojot kritēriju par pilna laika darba prasību, atlases komisija būtu rīkojusies pretrunā paziņojuma par konkursu noteikumiem vai uzlikusi papildu nosacījumus, pārsniedzot pielaišanas dalībai nosacījumus, kas noteikti šajā paziņojumā (spriedums, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
76.
punkts).
No visa iepriekšminētā izriet, ka šajā gadījumā paziņojumā par konkursu bija vienīgi prasība par vismaz divu gadu ilgu profesionālo pieredzi un šis nosacījums bija jāsaprot kā tāds, kas attiecas uz divu gadu ilgu pilna laika darbu vai uz nepilna laika darbu, kas veikts vienā vai vairākos laikposmos vai pašnodarbinātas personas statusā un kas darba laika ziņā ir līdzvērtīgs divu gadu laikposmam pilna laika darbā.
Šī interpretācija atbilst judikatūrai, kuru Civildienesta tiesa minējusi pārsūdzētā sprieduma 51. punktā un kura ir vienīgā, kas ļauj garantēt vienveidīgu darbā pieņemšanas procedūras piemērošanu visiem konkursa kandidātiem, jo atkarībā no tā, vai ir veikts pilna laika darbs, pusslodzes darbs, ceturtdaļslodzes darbs vai ir strādāta viena diena nedēļā trīs gadu laikposmā, prasītais darbības laikposms var ievērojami atšķirties, šajā gadījumā kandidātiem radot nevienlīdzību attiecībā uz prasīto pieredzes ilgumu (spriedums, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
74.
un
75.
punkts).
Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 51. un 52. punktā gan pareizi precizēja, ka šajā gadījumā “pašnodarbinātās personas statusā gūtās profesionālās pieredzes ņemšanas vērā un aprēķināšanas veids netika izklāstīts” un ka attiecībā uz
FE
pielaišanas dalībai konkursam ar prasītās profesionālās pieredzes ilgumu saistītā nosacījuma
ratio juris
“noteikti nevarēja prasīt tās kandidātiem pierādīt, ka profesionālā darbība bija līdzvērtīga pilna laika darbam [un] ka viņi, būdami šajā statusā, divu gadu atsauces laikposmā katru darba dienu iztulkoja noteiktu juridisku tekstu lappušu skaitu”.
Tomēr, pārsūdzētā sprieduma 53. punktā kā vienkāršu hipotēzi minējusi prasību, saskaņā ar kuru attiecīgās profesionālās pieredzes ilgums bija jāattiecina uz pilna laika darbu, Civildienesta tiesa tā paša sprieduma 56. punktā nosprieda, ka “Komisijas apgalvojums, saskaņā ar kuru minimālās divu gadu profesionālās pieredzes ilgums konkrētā konkursa gadījumā [bija] jāsaprot tādējādi, ka pēc definīcijas tā attiecas uz pilna laika profesionālo darbību [..], nevar tikt pieņemts”.
Šajā saistībā ir arī jānorāda, ka Civildienesta tiesas konstatējumu pārsūdzētā sprieduma 51. punktā pamatā ir kļūdaina gan, it īpaši, 2006. gada 31. janvāra sprieduma Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), gan paziņojuma par konkursu izpratnē. Pirmkārt, no minētā sprieduma izriet, ka prasītājas profesionālā pieredze, kas ir strīda priekšmets, nebija gūta algota darbinieka statusā – tādā gadījumā tās ilgums būtu viegli nosakāms, ņemot vērā darba līgumus vai darba devēju izsniegtus apliecinājumus, – bet gan [tā bija gūta] kā fonda valdes priekšsēdētājai, kā brīvprātīgajai veicot nepilnas slodzes darbu, kuram nebija piemēroti darba laika ierobežojumi, bet kurš tika veikts vienlaikus ar citu darbu, kas savukārt nevarēja tikt ņemts vērā (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
11.
–
14.
,
61.
,
81.
un
82.
punkts). Tādējādi Civildienesta tiesa kļūdaini precizēja, ka apstākļu atšķirība, kuras dēļ tika pieņemts minētais spriedums, šajā gadījumā pastāv tajā, ka “pašnodarbinātās personas statusā gūtās profesionālās pieredzes ņemšanas vērā un aprēķināšanas veids netika izklāstīts, lai gan šāda veida ārštata darba pieredze pilnībā atbil[da] paziņojumā par konkursu aprakstītajiem pienākumiem”. Arī minētajā lietā paziņojumā par konkursu atlases komisijai nebija sniegtas nekādas precīzas norādes par to, kā interpretējams iepriekšējās minimālās profesionālās pieredzes ilguma nosacījums, vai par veidu, kā jāņem vērā visa tā pieredze, kas nav gūta kā algotam darbiniekam vai strādājot pilna laika darbu (spriedums, 2006. gada 31. janvāris, Giulietti/Komisija,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
,
3.
un
70.
punkts).
Otrkārt, Civildienesta tiesa kļūdaini konstatēja, ka šajā gadījumā paziņojumā par konkursu bija prasīta vismaz divu gadu profesionālā pieredze “tulkošanā vai, precīzāk, juridisko tekstu tulkošanā”. Paziņojumā par konkursu bija paredzēts tikai tas, ka kandidātiem ir jāpierāda “vismaz divu gadu profesionālā pieredze pēc pabeigtām universitātes studijām [..]”, neprecizējot prasītās pieredzes jomu.
No iepriekšminētā izriet, ka, pārsūdzētā sprieduma, it īpaši, 56. punktā lemjot, ka, tā kā paziņojumā par konkursu šajā ziņā nebija precizējumu, atlases komisijai nebija jāuzskata, ka vismaz divu gadu profesionālās pieredzes nosacījums attiecas uz pilna laika darbu, Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Tomēr šāda kļūda tiesību piemērošanā šajā lietā viena pati nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu. Lai noteiktu, vai tā tam ir jābūt, ir jāpārbauda, vai Civildienesta tiesas vērtējumus turpmāk konkrēti ir ietekmējis kļūdainais pieņēmums, ko tā paudusi pārsūdzētā sprieduma 56. punktā.
Par pirmā pamata otro daļu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā Civildienesta tiesas sniegtajā attiecību starp atlases komisiju un iecēlējinstitūciju definīcijā
Komisija apstrīd pārsūdzētā sprieduma 38. un 71. punktu, kuros Civildienesta tiesa būtībā ir lēmusi, ka, darbā pieņemšanas posmā nolemjot svītrot
FE
no rezerves saraksta tādu pielaišanas nosacījumu dēļ, kas nav minēti paziņojumā par konkursu, iecēlējinstitūcija ir pārkāpusi savas kompetences robežas, pārbaudot papildu pielaišanas nosacījuma attiecībā uz profesionālo pieredzi ievērošanu.
Šajā saistībā Komisija apgalvo, ka iecēlējinstitūcijas veiktā apstrīdētā lēmuma pieņemšana nevar tikt uzskatīta par iejaukšanos atlases komisijas kompetencē, jo šis lēmums bija nepieciešams, lai izlabotu atlases komisijas pieļautu prettiesiskumu, un iecēlējinstitūcijai nevar būt saistoši prettiesiski atlases komisijas lēmumi.
FE
atbild, ka Komisija pamatojas uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma izpratni; tajā Civildienesta tiesa pamatoti esot uzskatījusi, ka, pirmkārt, nav nekāda iemesla dot priekšroku vienas vai otras iestādes izmantotajam aprēķināšanas veidam, kā, piemēram, Komisijas izmantotajam aprēķināšanas veidam, un ka, otrkārt, atlases komisijas veiktais šīs pieredzes vērtējums ir ticamāks par iecēlējinstitūcijas veikto vērtējumu. Katrā ziņā argumenti, kurus Komisija izvirzījusi saistībā ar šo daļu, nekādi nepamatojot tās secinājumu, saskaņā ar kuru Civildienesta tiesa kļūdaini esot secinājusi, ka iecēlējinstitūcija bija pārsniegusi savas pilnvaras. Proti, konstatējums, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcija bija pārsniegusi savas pilnvaras, pieņemot apstrīdēto lēmumu, esot neizbēgamas un obligātas sekas konstatējumam, ka atlases komisija nebija pieļāvusi nevienu acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Šajā saistībā no šā pamata pirmās daļas vērtējuma izrietot, ka, pirmkārt, šajā gadījumā minimālās profesionālās pieredzes nosacījums bija jāsaprot kā profesionālā pieredze, kas gūta pilna laika darbā, un ka, otrkārt, vērtējot, vai kandidāti atbilst šim nosacījumam, atlases komisijai bija liela novērtējuma brīvība.
Pārsūdzētā sprieduma 66. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka iecēlējinstitūcijai nebija “pilnvar[u] vēlāk leģitīmi no atlases komisijas izveidotā rezerves saraksta svītrot veiksmīgo kandidātu, kurš neatbilstot paziņojumā par konkursu, kuru tā pati bija pieņēmusi, neiekļautam pielaišanas nosacījumam, kas nav paredzēts nedz Civildienesta noteikumos, nedz citā kandidātiem piemērojamā tiesību dokumentā”.
Civildienesta tiesa uzskatīja, ka prettiesiskums, ko iecēlējinstitūcija vēlējās attiecināt uz
FE
, neizriet no “acīmredzamas kļūdas, ko atlases komisija būtu pieļāvusi, vērtējot īpašu paziņojumā par konkursu izvirzītu pielaišanas nosacījumu vai Civildienesta noteikumos iekļautu nosacījumu, bet tas izriet no pašas iecēlējinstitūcijas pieļautās kļūdas, jo tā paziņojumā par konkursu nebija paredzējusi papildu noteikumu par vismaz divu gadu nepieciešamo profesionālo pieredzi, kas ir gūta, veicot pilna laika darbu divus gadus, un kas bija jāaprēķina saskaņā ar iepriekš skaidri noteiktiem kritērijiem, kuru neievērošana izraisītu nepielaišanu dalībai konkursa pārbaudījumos”. Tā tādējādi uzskatīja, ka iecēlējinstitūcijas lēmums šajā gadījumā bija “paziņojuma par konkursu koriģēšana
ex post
brīdī, kad [..] pieņem darbā personu” (pārsūdzētā sprieduma 67. punkts).
Šis secinājums ir apstiprināts pārsūdzētā sprieduma 68. punktā, kurā Civildienesta tiesa būtībā precizēja, ka tam, lai šajā gadījumā attiecīgais nosacījums varētu tikt saprasts kā profesionālā pieredze, kas ir gūta, divus gadus strādājot pilna laika darbā, “kas būtu bijis juridiski saistošs noteikums gan atlases komisijai, gan kandidātiem, un tā neievērošana izraisītu viņu izslēgšanu no dalības konkursā”, iecēlējinstitūcijai tas būtu bijis jānorāda paziņojumā par konkursu.
Pamatojoties uz šo secinājumu, Civildienesta tiesa nosprieda, ka, pirmkārt, atlases komisijas un iecēlējinstitūcijas attiecīgie lēmumi tikai parāda atšķirību starp veidu, kādā atlases komisija vērtēja paziņojumā par konkursu noteikto minimālo profesionālo pieredzi, un pilna laika aprēķināšanas veidu saskaņā ar iecēlējinstitūcijas izmantotajiem īpašajiem kritērijiem, un ka, otrkārt, šajos apstākļos Komisija nav sniegusi pierādījumu par acīmredzamu atlases komisijas bezdarbību, vērtējot, vai
FE
gadījumā bija izpildīts pielaišanas nosacījums par profesionālo pieredzi (pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punkts).
Civildienesta tiesa tādējādi secināja, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, iecēlējinstitūcija bija pārsniegusi savas pilnvaras attiecībā uz pārbaudi par to, vai ir izpildīts papildu pielaišanas nosacījums par profesionālo pieredzi, tādējādi piesavinoties kompetenci, kas paziņojumā par konkursu šajā ziņā bija skaidri rezervēta atlases komisijai, un pārkāpjot arī konkursa atlases komisijas autonomijas un neatkarības prerogatīvas (pārsūdzētā sprieduma 71. punkts).
Kā tika nolemts saistībā ar šā pamata pirmo daļu, pielaišanas nosacījums par divus gadus ilgu minimālo profesionālo pieredzi, kas jāsaprot kā tāds, kurš attiecas uz pilna laika profesionālo darbību, šajā gadījumā bija saistošs, lai arī tas nebija īpaši norādīts paziņojumā par konkursu.
No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 71. punktā Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa ir jāapmierina.
Par pirmā pamata trešo daļu par kļūdu tiesību piemērošanā tajā, kā Civildienesta tiesa definējusi nosacījumus atlases komisijas acīmredzamajai kļūdai vērtējumā, par lietas materiālu sagrozīšanu un par kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka Komisijas izmantotās profesionālās pieredzes aprēķināšanas metodes piemērošana bijusi prettiesiska
Komisija apstrīd pārsūdzētā sprieduma 57.–82. punktu, kas attiecas uz Civildienesta tiesas vērtējumu par – šādā secībā – divus gadus ilgās minimālās profesionālās pieredzes aprēķināšanas veidu, iecēlējinstitūcijas tiesībām svītrot
FE
no veiksmīgo kandidātu rezerves saraksta, kā arī konkursa atlases komisijas, iespējams, pieļauto acīmredzamo kļūdu, vērtējot
FE
profesionālās pieredzes ilgumu. Komisijas ieskatā Civildienesta tiesa kļūdaini uzskatīja, ka atlases komisijas lēmumā pielaist
FE
dalībai konkursā nebija pieļauta nekāda acīmredzama kļūda.
Pārsūdzētā sprieduma 70. punktā Civildienesta tiesa uzskatīja, ka Komisija nebija sniegusi pierādījumu par “acīmredzamu atlases komisijas bezdarbību [neievērojot pielaišanas nosacījumu par profesionālo pieredzi] vai katrā ziņā pierādījumu, ka par [
FE
] pielaišanu konkursa pārbaudījumiem atlases komisija ir izlēmusi acīmredzami patvaļīgi, neievērojot paziņojuma par konkursu nosacījumus,” un ka “nekas neļauj apgalvot, ka atlases komisija nebija pārbaudījusi [
FE
iesniegtos] dokumentus, piemēram, izmantojot [pārsūdzētā] sprieduma 53. un 55. punktā norādīto kritēriju”.
Pirmajā iebildumā Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa tādējādi ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Tā vietā, lai noskaidrotu, vai Komisijas izvirzītie argumenti var atspēkot atlases komisijas lēmuma ticamību, tā esot noteikusi kritērijus, kas tās ieskatā ļāvuši uzskatīt, ka atlases komisija ir izpildījusi savu pienākumu aprēķināt
FE
profesionālo pieredzi. Turklāt Civildienesta tiesa kļūdaini esot pieprasījusi pierādījumu par atlases komisijas pieļautu acīmredzamu bezdarbību attiecībā uz profesionālās pieredzes aprēķināšanu vai acīmredzami patvaļīgu pielaišanu dalībai konkursā.
Pēc
FE
domām, šis iebildums ir nepieņemams, jo ar to ir kritizēti faktu konstatējumi. Būtībā viņa apgalvo, ka iecēlējinstitūcijas pienākums bija sniegt pierādījumu tam, ka atlases komisijas lēmumā bija acīmredzama kļūda, jo uz to principā attiecas tiesiskuma prezumpcija, un ar to arī esot pamatota iecēlējinstitūcijas ierobežotā pārbaude. Pēc viņas domām, Civildienesta tiesa esot veikusi tieši šo acīmredzamas kļūdas pārbaudi, konkrēti – pārsūdzētā sprieduma 72.–82. punktā, un veikusi to, ņemot vērā faktus, kurus, pamatojoties uz paziņojumu par konkursu, tā bija noteikusi tā paša sprieduma 53. un 55. punktā. Visbeidzot,
FE
norāda uz Komisijas argumentu pretrunīgumu.
Ir jānorāda, ka šajā iebildumā Komisija neapstrīd faktiskos konstatējumus, kurus Civildienesta tiesa veikusi pārsūdzētajā spriedumā un kuri attiecas uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet gan tās secinājumus attiecībā uz atlases komisijas pienākumiem, kā arī Komisijas pierādīšanas pienākumu. Šie konstatējumi rada tiesību jautājumus, kas pakļauti apelācijas tiesas pārbaudei.
Kā tika nolemts saistībā ar šā pamata pirmo daļu un kā Civildienesta tiesa atgādināja pārsūdzētā sprieduma 80. punktā, atlases komisijai šajā lietā bija plaša novērtējuma brīvība, lai noteiktu, vai, ņemot vērā darba laiku, darbs, kas veikts mainīgā darba laikā ārštata statusā, bija līdzvērtīgs pilna laika darbam.
Taču, lai arī saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iecēlējinstitūcijai nav tiesību atcelt vai grozīt konkursa atlases komisijas pieņemtu lēmumu, tai tomēr, īstenojot pašai savu kompetenci, ir pienākums pieņemt lēmumus, kas nav prettiesiski. Tādējādi tai nevar būt saistošs atlases komisijas lēmums, kura prettiesiskuma rezultātā var tikt skarti tās pašas pieņemtie lēmumi. Tāpēc iecēlējinstitūcijai pirms kādas personas iecelšanas par ierēdni ir pienākums pārbaudīt, vai tā atbilst šim nolūkam noteiktajiem nosacījumiem. Ja atlases komisija kļūdaini pielaiž kādu kandidātu dalībai konkursā un pēc tam to iekļauj rezerves sarakstā, iecēlējinstitūcijai ir jāatsaka iecelt šo kandidātu amatā ar motivētu lēmumu, kas ļauj Savienības tiesai vērtēt tā pamatojumu (skat. spriedumu, 2005. gada 15. septembris, Luxem/Komisija,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, ņemot vērā atlases komisijas plašo novērtējuma brīvību, vērtējot, vai kandidātu iepriekšējā profesionālā pieredze tiem ļauj atbilst pielaišanas dalībai konkursā nosacījumiem, iecēlējinstitūcijai, pārbaudot atlases komisijas lēmumu tiesiskumu, ir jāaprobežojas vienīgi ar to, ka tiek pārbaudīts, vai atlases komisija, īstenojot savas novērtējuma tiesības, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu.
Attiecībā uz šo pēdējo punktu ir nolemts, ka kļūda var tikt uzskatīta par acīmredzamu vienīgi tad, ja to var viegli konstatēt, izmantojot kritērijus, kuriem likumdevējs ir vēlējies pakārtot administrācijas plašās novērtējuma brīvības izmantošanu. Līdz ar to, lai pierādītu, ka faktu vērtējumā ir pieļauta acīmredzama kļūda, kas pamato lēmuma atcelšanu, ir jāpierāda, ka apstrīdētajā lēmumā pieņemtie vērtējumi nav ticami. Citiem vārdiem sakot, nav acīmredzamas kļūdas tad, ja apstrīdētais vērtējums var tikt pieņemts kā pareizus vai spēkā esošs (skat. spriedumu, 2012. gada 23. oktobris, Eklund/Komisija,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, no iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka pirms
FE
iecelšanas [amatā] iecēlējinstitūcijai, pirmkārt, bija pienākums pārbaudīt atlases komisijas lēmumu pielaist viņu dalībai konkursā un, otrkārt, tai bija jāatsaka viņu iecelt [amatā] tad, ja tā uzskatītu, ka atlases komisijas lēmumā bijusi pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Šajā gadījumā konkursa atlases komisija nolēma pielaist
FE
dalībai konkursā. Lai arī lēmums nebija motivēts, no tā ir jāsecina, ka atlases komisija uzskatīja, ka kandidāte bija pierādījusi, ka tā atbilst pielaišanas nosacījumam, kas saistīts ar minimālo iepriekšējo profesionālo pieredzi.
Šajā saistībā un pretēji tam, ko Civildienesta tiesa nosprieda pārsūdzētā sprieduma 69. un 70. punktā, iecēlējinstitūcijai nebija pienākuma īpaši pierādīt, ka atlases komisija nemaz nebija pārbaudījusi, vai
FE
atbilst nosacījumam par minimālo profesionālo pieredzi, bet iecēlējinstitūcijai turpretī bija pienākums pārbaudīt, vai atlases komisija bija ņēmusi vērā, ka ievērojama šīs pieredzes daļa bija gūta ārštata darbā, un vai tā bija aprēķinājusi šo pieredzi kā pilna laika darba pieredzi, nepieļaujot acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Šajā saistībā ir jānorāda, ka informācijas par atlases komisijas vērtējumiem trūkums nevar liegt iecēlējinstitūcijai uzskatīt, ka lēmumā, ko minētā komisija pieņēmusi, proti, lēmumā pielaist
FE
dalībai konkursā, var būt pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā.
Līdz ar to Civildienesta tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā, nevarēja secināt, ka iecēlējinstitūcijas kompetencē būtu bijis pieņemt apstrīdēto lēmumu vienīgi tad, ja būtu bijis acīmredzams, ka atlases komisija nav ņēmusi vērā pielaišanas nosacījumu par profesionālo pieredzi un aprēķinājusi tās ilgumu, vai arī tad, ja atlases komisija būtu acīmredzami patvaļīgi nolēmusi pielaist
FE
konkursa pārbaudījumiem, neievērojot paziņojuma par konkursu nosacījumus.
Otrkārt, attiecībā uz pārsūdzētā sprieduma 53. un 55. punktu, uz kuriem Civildienesta tiesa atsaukusies tā paša sprieduma 70. punktā, šī tiesa tajos nosprieda, ka, vērtējot
FE
pielaišanu dalībai pārbaudījumos, atlases komisija varēja it īpaši pamatoties “uz to, ka runa bija par jurista lingvista “profesionālu” darbību – tātad darbību, kurai nebija “gadījuma” raksturs un kura principā attiecās uz juridisku tekstu tulkošanu, – kas tika veikta pastāvīgi, proti, būtisku laikposmu strādājot pie profesionāla pilnvaras devēja, privātas vai juridiskas personas, kurai saskaņā ar attiecīgo līgumu bija tiesības prasīt veikt juridisku tekstu tulkojumus jebkurā brīdī un vajadzības gadījumā stingri noteiktos termiņos, pamatojoties tieši uz tā profesionālo vai institucionālo darbību, pieprasot noteiktas kvalitātes juridisku tekstu tulkojumus”, un ka “atlases komisijai [..] bija atsevišķi jāizvērtē gūtās profesionālās pieredzes raksturs atkarībā no tā, vai darbs tika veikts “ārštata tulkotāja” vai “ārštata jurista lingvista” statusā, it īpaši tad, ja šis otrais minētais darbs tika veikts Savienības iestādei, kas, tāpat kā Tiesa, saviem pakalpojumu sniedzējiem prasa tulkot tikai juridiska satura tekstus”.
Kā apgalvo Komisija, šie pielaišanas kritēriji nevarēja būt atbilstīgi, lai šajā gadījumā vērtētu nosacījumu par iepriekšējās profesionālās pieredzes ilgumu. Pirmkārt, atbilstoši paziņojumam par konkursu kandidātiem bija jāpierāda minimālās profesionālās pieredzes ilgums, nevis pieredze juridisko tekstu tulkošanā (skat. arī iepriekš 34. punktu). Turklāt, kā Civildienesta tiesa pati to atgādinājusi pārsūdzētā sprieduma 46. punktā, paziņojumā par konkursu nebija nevienas norādes par prasītās minimālās profesionālās pieredzes veidu vai tās saikni ar veicamajiem pienākumiem. Otrkārt, nosakot minētos kritērijus, Civildienesta tiesa apsprieda jurista lingvista darba raksturīgās iezīmes un pienākumus, kā arī atšķirības starp ““ārštata” tulkotāja” un “ārštata jurista lingvista” darbu, tomēr nepamatojot šos secinājumus ar lietas faktiem.
Līdz ar to, pārsūdzētā sprieduma 53. un 55. punktā nosakot tādus kritērijus attiecīgā pielaišanas nosacījuma vērtēšanai, kas neizriet no lietas dalībnieku pirmajā instancē iesniegtajiem materiāliem, Civildienesta tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Treškārt, ir jākonstatē, ka pārsūdzētā sprieduma 73.–82. punktā Civildienesta tiesa turklāt ir piemērojusi minētā sprieduma 53. un 55. punktā noteiktos kritērijus, vērtējot “acīmredzamu kļūdu, ko konkursa atlases komisija, iespējams, pieļāvusi, vērtējot [
FE
] profesionālās pieredzes ilgumu”, un darījusi to, pamatoti neatbildot uz Komisijas šajā saistībā izvirzītajiem argumentiem, kas īsumā minēti pārsūdzētā sprieduma 76. punktā. Veikusi šo pārbaudi, Civildienesta tiesa secināja, ka Komisija arī nebija pierādījusi, ka atlases komisija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, aprēķinot
FE
profesionālās pieredzes ilgumu (pārsūdzētā sprieduma 81. punkts).
Kļūdas tiesību piemērošanā, ko Civildienesta tiesa pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 53., 55. un 56. punktā, kā tās noteiktas pirmā pamata pirmās daļas un trešās daļas šā iebilduma pārbaudē, tādējādi ir izraisījušas kļūdas tiesību piemērošanā tās vērtējumā, saskaņā ar kuru šī tiesa tā paša sprieduma 75.–81. punktā nosprieda, ka Komisija arī nebija pierādījusi, ka atlases komisija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, aprēķinot
FE
profesionālās pieredzes ilgumu. Fakti, uz kuriem Civildienesta tiesa pamatojās, tai neļāva pamatoti izdarīt šādu secinājumu.
Otrajā iebildumā Komisija apgalvo, ka Civildienesta tiesa ir sagrozījusi lietas materiālos iekļautos pierādījumus, jo tie nevar būt pamats tam, lai pārsūdzētā sprieduma 61. un 77. punktā lemtu, ka nekas neļāva uzskatīt, ka atlases komisija nebija ņēmusi vērā
FE
darba ārštata raksturu.
Kā apgalvo
FE
, šis iebildums ir jānoraida. Komisija nesniedz nekādus pierādījumus attiecībā uz atlases komisijas veikto iespējamo
FE
profesionālās pieredzes aprēķinu, kas ļautu konstatēt, ka tā faktiski nebija aprēķinājusi šo pieredzi atbilstoši pilna laika darbam – iespējams, izmantojot kādu citu metodi, nevis to, ko izmantoja iecēlējinstitūcija, – un nebija vērtējusi šo pieredzi atbilstoši citiem kritērijiem, piemēram, tiem, kurus Civildienesta tiesa minējusi pārsūdzētā sprieduma 53.–55. punktā.
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru faktu novērtējums pirmās instances tiesā, izņemot gadījumu, ja tiek sagrozīti šai tiesai iesniegtie pierādījumi, nav tiesību jautājums, kas pakļauts Vispārējās tiesas pārbaudei. Šādai sagrozīšanai ir jābūt skaidri konstatējamai no lietas materiāliem, neesot nepieciešamībai no jauna vērtēt faktus un pierādījumus (skat. spriedumu, 2014. gada 4. jūlijs, Kimman/Komisija,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
,
105.
punkts un tajā minētā judikatūra). Tomēr, lai gan Komisija min lietas sagrozīšanu, tā patiesībā vēlas iegūt jaunu faktu vērtējumu, kas nav pakļauts apelācijas tiesas pārbaudei.
Trešās daļas trešais iebildums attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā Civildienesta tiesas secinājumā pārsūdzētā sprieduma 57.–61. punktā, saskaņā ar kuru atlases komisijai nebija pienākuma piemērot kritēriju par iztulkoto lappušu skaita pārrēķināšanu darba dienās, kādu piemēroja iecēlējinstitūcija. Komisijas ieskatā darbs, uz kuru atsaucās
FE
, faktiski bija tulkošanas darbs.
Pēc
FE
domām, šī daļa ir nepieņemama. Būtībā viņa apgalvo, ka, tā kā paziņojumā par konkursu un kandidātu rokasgrāmatā nebija precīzu noteikumu, atlases komisija profesionālās pieredzes ilguma vērtējumam varēja izmantot pašas šim mērķim noteiktus kritērijus.
Šis iebildums ir jānoraida. Kā tika nolemts iepriekš 35. punktā, Civildienesta tiesa, pārsūdzētā sprieduma 56. punktā lemjot, ka atlases komisijai nebija pienākuma aprēķināt profesionālās darbības ilgumu atbilstoši pilna laika darbam, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Tomēr ir jāprecizē, ka saistībā ar šādi noteiktu pielaišanas nosacījumu atlases komisijai bija rīcības brīvība piemērot jebkādu aprēķināšanas veidu, kas tai ļautu aprēķināt attiecīgo
FE
profesionālās darbības laikposmu atbilstoši pilna laika darbam. Līdz ar to Komisijas argumentācija, saskaņā ar kuru obligāts bija iztulkoto lappušu pārrēķināšanas darba dienās kritērijs, nav atbalstāma.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmkārt, ir jāapmierina pirmā pamata pirmā un otrā daļa, kā arī trešās daļas pirmais iebildums un, otrkārt, pirmā pamata trešās daļas otrais un trešais iebildums attiecīgi ir jānoraida kā nepieņemams un nepamatots.
Iepriekš 35., 47., 62., 65. un 67. punktā konstatētās kļūdas tiesību piemērošanā tomēr neļauj atcelt pārsūdzēto spriedumu, jo Civildienesta tiesa apmierināja arī otro pamatu, kuru
FE
bija pakārtoti izvirzījusi pirmās instances tiesā, lemjot, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā (pārsūdzētā sprieduma 83.–94. punkts).
Par otro pamatu attiecībā uz kļūdu tiesību piemērošanā, secinot, ka iecēlējinstitūcija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā
Pārsūdzētā sprieduma 91.–93. punktā, lemjot par otro pamatu attiecībā uz, it īpaši, iecēlējinstitūcijas pieļautu acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Civildienesta tiesa nosprieda, ka iecēlējinstitūcijas piemērotais profesionālās pieredzes ilguma aprēķināšanas veids “netika noteikts [Komisijas priekšsēdētāja vietnieka 2004. gada 25. maija Paziņojumā SEC(2004) 638 par tulkošanas vajadzībām] kā obligāts atlases kritērijs pielaišanai pārbaudījumiem konkursā, kas it īpaši paredzēts juristu lingvistu pieņemšanai darbā”, “nebija norādīts paziņojumā par konkursu”, “nebija norādīts publikācijā, kas bija pieejama atlases komisijai vai attiecīgajiem kandidātiem vai arī viņi par to noteikti zināja”, “neatbil[da] kritērijiem, ko izmanto citu iestāžu tulkošanas dienesti, kuriem ir piekļuve konkursa rezerves sarakstam, lai vajadzības gadījumā pieņemtu darbā savus juristus lingvistus,” un tātad tas nebija “Savienības iestādēm kopējs kritērijs”. Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Civildienesta tiesa secināja, ka iecēlējinstitūcija “nevarēja izmantot tikai Komisijā – un tātad ne [visās] iestādēs – izmantoto aprēķināšanas veidu, kas tādējādi bija neatbilstošs, lai šajā gadījumā pieņemtu darbā juristus lingvistus, un nebija saistošs iestādē nestrādājošām personām”.
Pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Civildienesta tiesa tādējādi nosprieda, ka Komisijas analīze, “pat pieņemot, ka tā ir ticama, [nebalstījās] ne uz vienu atbilstošu un [
FE
] tieši piemērojamu likumīgu noteikumu, un tādējādi tā [bija] acīmredzama iecēlējinstitūcijas kļūda, ko viegli konstatē [Civildienesta] tiesa”, un apmierināja
FE
šajā tiesā izvirzīto otro pamatu.
Komisijas ieskatā tas, ka paziņojumā par konkursu nav norādīta nekāda profesionālās pieredzes aprēķināšanas metode, nav šķērslis tam, lai atlases komisija to piemērotu. Turklāt jautājums par to, ka, iespējams, nav ievērots nosacījums par profesionālo pieredzi, varot tikt skatīts līdz darbā pieņemšanas brīdim. Tāpat aprēķināšanas kritēriju nepiemērošana acīmredzami esot pretrunā prasībai par vienlīdzīgu attieksmi pret kandidātiem. Visbeidzot, Civildienesta tiesas secinājums esot pretrunīgs un tātad ar to, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma 93. punktu, kurā tā atzinusi, ka Komisijas pārrēķināšanas kritēriju piemērošana var tikt uzskatīta par “ticamu”, un atbilstoši judikatūrai par acīmredzamas kļūdas vērtējumā jēdzienu tas izslēdzot šādu kļūdu, esot pārkāpts pienākums norādīt pamatojumu.
FE
iebilst, ka, tā kā atbilstīgajos noteikumos nebija minēta aprēķināšanas metode, Komisijas dienesti varēja piemērot šīs metodes patvaļīgi un nepārskatāmi, bet tajā pat laikā atlases komisijai šie noteikumi ir saistoši. Turklāt pārrēķināšanas noteikuma iekšējais vai starpiestāžu raksturs neesot atbilstīgs, lai vērtētu pamatojumu pārsūdzētajam spriedumam, kurš esot pamatots ar šī noteikuma saistošo raksturu. Visbeidzot, atsauce uz
FE
profesionālās pieredzes analīzes “ticamo” raksturu esot retoriska un norādot uz pieņēmuma hipotētiskumu un to, ka pārējie argumenti, kurus
FE
izvirzījusi savas prasības pirmajā instancē otrajā pamatā, ir vairāk nekā pietiekami.
Ir jānorāda, ka Civildienesta tiesa savu secinājumu, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pamatoja ar konstatējumu, ka šīs pēdējās iestādes izmantotais aprēķināšanas veids, proti, profesionālās pieredzes ilguma aprēķināšana atbilstoši lappušu skaitam piecas iztulkotas lappuses dienā (skat. pārsūdzētā sprieduma 90. punktu), pirmkārt, nebija pamatots ne ar vienu zināmu likumīgu noteikumu un, otrkārt, nebija visām Savienības iestādēm kopējs. Civildienesta tiesas ieskatā šī [aprēķināšanas] veida piemērošana bija uzskatāma par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, it īpaši tāpēc, ka tas ir tikai Komisijā izmantots [aprēķināšanas veids] un tādējādi nav ne atbilstīgs, ne saistošs personām, kas nestrādā Komisijā, piemēram,
FE
(pārsūdzētā sprieduma 92. punkts).
Turpretī pārsūdzētā sprieduma 86. un 94. punktā Civildienesta tiesa nav spriedusi par to, vai iecēlējinstitūcijas veiktais
FE
profesionālās pieredzes vērtējums var tikt pieņemts kā ticams (pārsūdzētā sprieduma 93. punkts), izvēloties savu pārbaudi apturēt pie secinājuma, ka iecēlējinstitūcijas izmantotais aprēķināšanas veids nav attiecināms uz
FE
. Tomēr ar šādu secinājumu Civildienesta tiesa patiesībā nav izteikusies par iebildumu par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, bet drīzāk par iebildumu par iespējamu tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu.
Pirmkārt, kā izriet no iepriekš 57. punktā minētās judikatūras, lai noteiktu, ka faktu vērtējumā ir pieļauta acīmredzama kļūda, ar ko varētu tikt pamatota kāda lēmuma atcelšana, ir jāpierāda, ka apstrīdētajā lēmumā veiktie vērtējumi nav ticami.
Tā kā pārsūdzētā sprieduma 93. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka iecēlējinstitūcija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, nenorādot, vai šīs pēdējās iestādes veiktā
FE
profesionālās pieredzes analīze bija vai nebija ticama, tā pārkāpa pienākumu norādīt pamatojumu, kā noteikts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantā.
Otrkārt, attiecībā uz tiesiskās noteiktības principu ir jānorāda, kā to darījusi Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā, ka paziņojumam par konkursu nebūtu priekšmeta, kas ir informēt kandidātus par nosacījumiem, kuriem tiem jāatbilst, lai varētu kandidēt, ja iestāde varētu svītrot veiksmīgo kandidātu tāda iemesla dēļ, kas nav skaidri norādīts minētajā paziņojumā vai Civildienesta noteikumos vai nav ticis publicēts (attiecībā uz paziņojumu par vakanci skat. spriedumus, 2011. gada 14. aprīlis, Šimonis/Komisija,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
,
74.
punkts, un 2014. gada 15. oktobris, Moschonaki/Komisija,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
,
42.
punkts).
Tomēr, lai arī šī prasība liedz attiecināt uz konkursa kandidātu pielaišanas nosacījumu, kas it īpaši nav norādīts paziņojumā par konkursu, tā tomēr nevar tikt interpretēta tādējādi, ka ar to iecēlējinstitūcijai ir uzlikts pienākums paziņojumos par konkursu precizēt arī dažādos iespējamos aprēķināšanas veidus vai veidu pielaišanas nosacījumu piemērošanai. Turklāt ir jānorāda, ka šāda interpretācija gandrīz iznīcinātu plašo novērtējuma brīvību, kas ir atlases komisijai, lai vērtētu minētajos paziņojumos par konkursu noteikto kritēriju ievērošanu.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka, pieņemot apstrīdēto lēmumu, iecēlējinstitūcija ir pārkāpusi tiesiskās noteiktības principu.
Atbildes rakstā uz repliku
FE
apgalvo, ka atšķirībā no šīs lietas apstākļiem paziņojumā par konkursu, kas apspriests 2006. gada 31. janvāra spriedumā Giulietti/Komisija (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), bija skaidri un detalizēti aprakstīts, kāda veida profesionālā pieredze ir prasīta, kā arī minēti amati, kuros to ir varēts iegūt. Turklāt šis spriedums apstiprinot, ka tieši atlases komisijai, kurai ir plaša novērtējuma brīvība, ir atbildība vērtēt, vai kandidāti atbilst nosacījumiem. Ja iecēlējinstitūcija nav devusi atlases komisijai nevienu norādi attiecībā uz tās novērtējuma brīvības īstenošanu, tā nevarot vēlāk apšaubīt šīs atlases komisijas lēmumus, pamatojoties uz kritērijiem, kas šai atlases komisijai nekādi nav saistoši.
Šī argumentācija ir jānoraida. Šis pamats attiecas uz iecēlējinstitūcijas lietotā aprēķināšanas veida atbilstību un attiecināmību šajā lietā, nevis uz jautājumu par novērtējuma brīvību, kas ir atlases komisijai saistībā ar paziņojumā par konkursu noteiktajiem pielaišanas nosacījumiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Civildienesta tiesa, lemjot, ka iecēlējinstitūcijas izmantotais aprēķināšanas veids šajā lietā nebija ne atbilstīgs, ne saistošs un ka, to piemērojot, šī iestāde bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Līdz ar to otrais pamats ir jāapmierina.
Par pārsūdzētā sprieduma daļēju atcelšanu
Tā kā pirmā pamata pirmā daļa, otrā daļa un trešās daļas pirmais iebildums, kā arī otrais pamats ir atzīti par pamatotiem, no tā izriet, ka pārsūdzētais spriedums ir jāatceļ, ciktāl ar to ir pasludināta apstrīdētā lēmuma atcelšana, pamatojoties uz to, ka iecēlējinstitūcijai nebija kompetences to pieņemt un ka tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Šajos apstākļos Civildienesta tiesas lēmumam piespriest Komisijai samaksāt
FE
kompensāciju, pamatojoties uz tās konstatējumu, saskaņā ar kuru no pirmā tajā izvirzītā pamata izvērtējuma izriet, ka apstrīdētais lēmums bija prettiesisks (skat. pārsūdzētā sprieduma 121. punktu), nav juridiskā pamata.
Līdz ar to, neesot vajadzībai pārbaudīt trešo pamatu, ir jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. un 2. punkts.
Turpretī nav jāatceļ pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 3. punkts, ar kuru Civildienesta tiesa pārējā daļā
FE
prasību noraidīja, jo šo lēmumu neietekmē tas, ka pirmā pamata pirmā daļa, otrā daļa un trešās daļas pirmais iebildums, kā arī otrais pamats ir atzīti par pamatotiem.
Visbeidzot, ņemot vērā pārsūdzētā sprieduma daļēju atcelšanu, Civildienesta tiesas lēmums par izmaksām un līdz ar to pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 4. punkts arī ir jāatceļ.
Par pirmajā instancē celto prasību
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2016. gada 6. jūlija Regulas (ES, Euratom) 2016/1192 par to, lai Vispārējai tiesai nodotu kompetenci pirmajā instancē izskatīt domstarpības starp Eiropas Savienību un tās darbiniekiem (
OV 2016, L 200, 137. lpp.
), 4. pantu, ja Vispārējā tiesa atceļ Civildienesta tiesas nolēmumu, bet uzskata, ka tiesvedības apstākļi ļauj nākt klajā ar lēmumu, palāta, kura lēmusi par apelāciju, pati izskata šo lietu. Tāds ir šis gadījums.
Šajā saistībā ir jāprecizē, ka, ņemot vērā, ka pārsūdzētais spriedums tiek atcelts tikai tiktāl, ciktāl to ietekmējušas iepriekš 35., 47., 62., 65., 67. un 90. punktā konstatētās kļūdas, kas attiecas uz pirmajā instancē izvirzītajā pirmajā un otrajā pamatā minētajiem apgalvojumiem par iecēlējinstitūcijas kompetences neesamību, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un tiesiskās noteiktības principa pārkāpumu, pārējie Civildienesta tiesas vērtējumi ir kļuvuši galīgi.
It īpaši ir jākonstatē, ka šajā apelācijā nav skaidri apstrīdēts pārsūdzētā sprieduma 105. punktā minētais Civildienesta tiesas secinājums, saskaņā ar kuru
FE
prasījumiem par atcelšanu, kas vērsti pret lēmumu par sūdzības noraidīšanu, nav autonoma satura un līdz ar to tie ir jāuzskata par tādiem, kas, kā tas ir precizēts lēmumā par sūdzības noraidīšanu, formāli ir vērsti pret apstrīdēto lēmumu. Tas pats attiecas uz pārsūdzētā sprieduma 101.–109. punktā minēto Civildienesta tiesas vērtējumu, ar kuru tā noraidīja pirmajā instancē izvirzīto trešo pamatu par labas pārvaldības principa pārkāpumu un rūpības pienākuma neizpildi, kā arī saprātīga termiņa neievērošanu.
Tādējādi Vispārējai Tiesai ir jātaisa galīgais spriedums par prasību, ko sākotnēji Civildienesta tiesā cēlusi
FE
, lemjot par otrā pamata iebildumiem un par ceturto pamatu, ko Civildienesta tiesa nav vērtējusi.
Šajā saistībā, pirmkārt, no šajā apelācijas sūdzībā izvirzītā pirmā pamata analīzes izriet, ka šajā lietā pielaišanas dalībai [konkursā] nosacījums par minimālo iepriekšējo profesionālo pieredzi ir jāuzskata par tādu, kas attiecas uz pilna laika darbā nostrādātu laikposmu, un ka pirms
FE
pieņemšanas darbā iecēlējinstitūcijai bija pienākums pārbaudīt, vai viņa atbilst šajā saistībā prasītajiem nosacījumiem.
Turklāt tas, ka iepriekšējās profesionālās pieredzes aprēķināšanas veids nebija noteikts paziņojumā par konkursu, nevar tikt interpretēts tādējādi, ka atlases komisija būtu atbrīvota no pienākuma aprēķināt minētās pieredzes ilgumu atbilstoši pilna laika darbam.
Šajos apstākļos, pārbaudot
FE
lietas materiālus pirms viņas pieņemšanas darbā, iecēlējinstitūcija varēja ievērot, ka juristes lingvistes ārštata darbs, ko viņa bija norādījusi, veidoja gandrīz pusi no viņas profesionālās pieredzes (piecpadsmit mēneši no kopumā trīsdesmit viena mēneša) un gandrīz divas trešdaļas no prasītā divdesmit četru mēnešu minimālā laikposma, ka šajā laikā
FE
bija kopumā iztulkojusi 721 lappusi un ka vienlaikus ar daļu šī sava darba viņa bija turpinājusi studijas (skat. pārsūdzētā sprieduma 11., 19., 78. un 79. punktu). Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka iecēlējinstitūcija varēja pamatoti pārbaudīt
FE
iepriekšējās profesionālās pieredzes ilgumu.
Otrkārt, attiecībā uz otro pamatu, kuru
FE
pirmajā instancē izvirzīja pakārtoti un pirmām kārtām attiecībā uz iecēlējinstitūcijas pieļauto, iespējams, acīmredzamo kļūdu vērtējumā, ir jānorāda, ka aprēķināšanas veids, kas ir paveiktā darba daudzuma noteikšana, pamatojoties uz iztulkoto lappušu skaitu, ļoti vispārīgi tiek izmantots tulkošanas jomā, un tas attiecas gan uz iestādēm, gan privāto sfēru, acīmredzot tādēļ, ka šis veids ir atzīts par objektīvāko. It īpaši to izmanto arī Eiropas Savienības Tiesa, tostarp attiecībā uz juristiem lingvistiem, kā arī ārštata tulkotāju pakalpojumu apmaksai. Turklāt ir jānorāda, ka
FE
iesniegtajos Eiropas Savienības Tiesas pasūtījumu dokumentos ir minēts izpildāmais uzdevums, kas ir “dokumenta tulkošana”, tam paredzētais termiņš, attiecīgā dokumenta lappušu skaits, cena par vienu lappusi un kopējā maksājamā summa. Turklāt Civildienesta tiesa nekādi nav konstatējusi, ka, lai norādītu savu “ārštata juristes lingvistes pieredzi”,
FE
būtu iesniegusi pierādījumus, kas šajā ziņā apliecinātu, ka viņa Eiropas Savienības Tiesā būtu veikusi citus pienākumus, kā vien tulkojusi juridiskus dokumentus.
Turklāt fakts, ka iecēlējinstitūcija izmantoja kritēriju par darba dienas laikā iztulkoto lappušu skaitu atbilstoši Komisijas dienestos izmantotajam lappušu skaitam, proti, piecas lappuses darba dienā, pats par sevi nav uzskatāms par acīmredzami kļūdainu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka atlases komisijas lēmumam un iecēlējinstitūcijas lēmumam šajā lietā nav tā pati piemērošanas joma. Ja ar pirmo lēmumu tiek noteikts, vai kandidāts tiek vai netiek pielaists konkursam, tad iecēlējinstitūcija aprobežojas vienīgi ar veiksmīgā kandidāta iespējamu pieņemšanu darbā kādā noteiktā iestādē. Jāatgādina, ka – pretēji tam, kas šķietami izriet it īpaši no pārsūdzētā sprieduma 62.–72. punkta, kuros Civildienesta tiesa pārbaudīja “iecēlējinstitūcijas pilnvaras svītrot [
FE
] no veiksmīgo kandidātu rezerves saraksta”, ‐ saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas balstās uz atlases komisiju neatkarības principu, iecēlējinstitūcijai nav pilnvaru atcelt vai grozīt konkursa atlases komisijas pieņemtu lēmumu (spriedumi, 1992. gada 20. februāris, Parlaments/Hanning,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
,
22.
punkts, un 2005. gada 15. septembris, Luxem/Komisija,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
,
22.
un
24.
punkts). Tomēr, tā kā
FE
vēlējās tikt pieņemta darbā Komisijā un tā kā nepastāv iestādēs vispārēji piemērojams [aprēķināšanas] veids vai norādes par atlases komisijas veiktu ticamu aprēķinu, Komisijas iecēlējinstitūcija pamatoti piemēroja aprēķināšanas veidu, kas tajā parasti tiek izmantots tulkošanas jomā.
Turklāt attiecībā uz Civildienesta tiesas precizējumu, saskaņā ar kuru šajā lietā bija runa par specifiski juridisku tekstu tulkošanu vai likumdošanas tekstu lingvistiskās un juridiskās saskaņotības pārbaudi (pārsūdzētā sprieduma 90. punkts), ir jānorāda, ka
FE
neiesniedza pierādījumus, kas apliecinātu, ka, ja pamatotos uz aprēķinu, kurā tiktu ņemts vērā cits dienā iztulkotu lappušu skaits, kas it īpaši tiek izmantots Eiropas Savienības Tiesā, viņa būtu varējusi atbilst vismaz divu gadu iepriekšējas profesionālās pieredzes nosacījumam.
No tā ir jāsecina, ka iecēlējinstitūcijas izmantotais aprēķināšanas veids nebija nesaprātīgs un ka
FE
nav pierādījusi, ka tad, ja būtu izmantots cits aprēķināšanas veids, iecēlējinstitūcija būtu varējusi pieņemt atšķirīgu lēmumu. Līdz ar to šā aprēķināšanas veida piemērošana nevar tikt uzskatīta par acīmredzami kļūdainu.
Visbeidzot, argumentācija, saskaņā ar kuru iecēlējinstitūcija, konstatējot, ka
FE
veiktā prakse advokātu birojā
W
Briselē ilga divus mēnešus, nevis trīs, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, ir jānoraida kā neefektīva. Pat ja tiktu uzskatīts, ka iecēlējinstitūcija faktiski bija pieļāvusi šādu kļūdu, šis secinājums nevarētu grozīt tās lēmumu, saskaņā ar kuru
FE
neatbilda attiecīgajam pielaišanas dalībai konkursā nosacījumam.
Otrkārt, ir jānoraida arī
FE
pirmajā instancē izvirzītais iebildums par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
FE
nepierāda, ka viņai bija citādi apstākļi nekā tulkotājiem, kas strādāja citās iestādēs vai tulkoja citās valodās, bet ne poļu valodā.
Treškārt, pirmajā instancē
FE
tāpat apgalvoja, ka, piemērojot principu, saskaņā ar kuru viņas profesionālajai pieredzei bija jāatbilst pilna laika darbam, iecēlējinstitūcija ir pārkāpusi paziņojumu par konkursu. Turklāt tajā neesot bijis nevienas prasības par kandidātu sniegumu vai efektivitāti, ne arī tādas normas kā iecēlējinstitūcijas piemērotās. Šie argumenti ir jānoraida it īpaši šā sprieduma 29. un 86. punktā izklāstīto iemeslu dēļ.
Treškārt, attiecībā uz pirmajā instancē izvirzīto ceturto pamatu par pielaišanas dalībai konkursā nosacījuma attiecībā uz profesionālo pieredzi prettiesiskumu
FE
, izvirzot iebildi par prettiesiskumu, apgalvo, ka šis paziņojumā par konkursu iekļautais pielaišanas nosacījums ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam, jo citos paziņojumos par konkursu juristu lingvistu pieņemšanai darbā nav bijis paredzēts neviens šāda veida nosacījums.
Komisija lūdz noraidīt ceturto pamatu galvenokārt kā nepieņemamu un pakārtoti kā nepamatotu.
Pārsūdzētā sprieduma 112. punktā Civildienesta tiesa nosprieda, ka, tā kā pirmais atcelšanas pamats par iecēlējinstitūcijas kompetences neesamību ir apmierināts, ceturtais pamats vairs nav jāizvērtē. Turklāt tā precizēja, ka “tad, ja saistībā ar paziņojumā par konkursu iekļautajos noteikumos par iecēlējinstitūcijas un atlases komisijas kompetenču sadalījumu ir noteikts, ka iecēlējinstitūcijai ir saistošs atlases komisijas lēmums par [
FE
] pielaišanu dalībai konkursā, ņemot vērā nosacījumu attiecībā uz profesionālo pieredzi, ciktāl šajā lēmumā nav pieļauta acīmredzama kļūda, šī pielaišanas nosacījuma iespējamais prettiesiskums neradot papildu personisko kaitējumu, kas būtu atlīdzināms [
FE
]”.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru darbā pieņemšanas procedūrā, kas ir administratīvo darbību kopums, ko veido secīga vairāku lēmumu virkne, konkursa kandidāts, izmantojot prasību pret vēlāku aktu, var norādīt uz to iepriekšējo aktu nelikumību, kuri ir bijuši ar to cieši saistīti (skat. spriedumu, 1995. gada 11. augusts, Komisija/Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra), un it īpaši atsaukties uz paziņojuma par konkursu, kuru piemērojot attiecīgais akts ticis pieņemts, prettiesiskumu (šajā ziņā skat. spriedumus, 1993. gada 16. septembris, Noonan/Komisija,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
,
23.
punkts, un 2012. gada 5. decembris, BA/Komisija,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
,
39.
punkts).
Attiecībā uz vienlīdzīgas attieksmes principu, kas tiek piemērots Savienības civildienesta tiesībās, tas tiek pārkāpts tad, ja attiecībā uz divām personu kategorijām, kuru faktiskajā un tiesiskajā situācijā nav būtiskas atšķirības, tiek piemērota atšķirīga attieksme un ja šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Likumdevējam, pieņemot tiesību normas it īpaši Savienības civildienesta jomā, ir jāievēro vispārējais vienlīdzīgas attieksmes princips (skat. spriedumu, 2015. gada 13. oktobris, Komisija/Verile un Gjergji,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
,
176.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā saistībā ir jāatgādina, ka iecēlējinstitūcijai ir plaša novērtējuma brīvība, nosakot pielaišanas dalībai konkursos nosacījumus, ņemot vērā dienesta intereses (šajā ziņā skat. spriedumu, 2001. gada 15. novembris, Van Huffel/Komisija,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra). Līdz ar to nevar secināt, ka ar attiecīgo paziņojumu par konkursu tika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, tāpēc vien, ka zināmā skaitā citu konkursu juristu lingvistu pieņemšanai darbā, kuri turklāt organizēti pēc šajā lietā apspriežamā konkursa, nebija paredzēts tāds pats minimālās profesionālās pieredzes ilgums kā šajā lietā.
Turklāt
FE
nav pierādījusi, ka, ņemot vērā it īpaši dienesta intereses, attiecīgā konkursa kandidāti bija tādā pašā tiesiskajā un faktiskajā situācijā kā pārējo minēto konkursu juristu lingvistu pieņemšanai darbā kandidāti.
No tā izriet, ka attiecīgais paziņojums par konkursu nav pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam.
Ceturtkārt, attiecībā uz prasību par kaitējuma atlīdzību ir jāatgādina, ka, ja prasītāja minēto kaitējumu ir izraisījusi tāda lēmuma pieņemšana, kura priekšmets ir prasījumi par atcelšanu, šo prasījumu par atcelšanu noraidīšana parasti izraisa prasījumu par kaitējuma atlīdzību noraidīšanu, jo tie ir savstarpēji cieši saistīti (skat. spriedumu, 2013. gada 11. decembris, Andres u.c./BCE,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
,
420.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jāatzīmē, ka
FE
minētā kaitējuma pamatā ir apstrīdētā iecēlējinstitūcijas lēmuma iespējamais prettiesiskums un ka prasījumi par atcelšanu tika noraidīti. Līdz ar to
FE
prasība par kaitējuma atlīdzību ir jānoraida.
No visa iepriekš minētā izriet, ka prasība pirmajā instancē ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 211. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Vispārējā tiesa lietā pati taisa galīgo spriedumu, tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Saskaņā ar Reglamenta 134. panta 1. punktu, kas piemērojams apelācijas tiesvedībai saskaņā ar tā paša reglamenta 211. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Turklāt no Reglamenta 211. panta 3. punkta izriet, ka, neskarot šā paša reglamenta 135. panta 2. punktu, izmaksas, kas radušās iestādēm saistībā ar to iesniegtām apelācijas sūdzībām, tās sedz pašas.
Šajā lietā ir jāpiespriež Komisijai un
FE
segt savus tiesāšanās izdevumus apelācijas tiesvedībā. Attiecībā uz tiesvedību pirmajā instancē, tā kā
FE
prasījumi nav apmierināti pilnībā un Komisija ir prasījusi tai piespriest segt tiesāšanās izdevumus, ir jāpiespriež
FE
segt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (pirmā palāta) 2015. gada 6. oktobra sprieduma
FE
/Komisija (F‑119/14) rezolutīvās daļas 1., 2. un 4. punktu;

2)
noraidīt prasību, ko lietā F‑119/14 Civildienesta tiesā iesniegusi
FE
;

3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus apelācijas tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus pats;

4)
FE
atlīdzina tiesvedībā Civildienesta tiesā radušos tiesāšanās izdevumus, tostarp Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus.

Jaeger
Prek
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 15. septembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.