CELEX: 62021TJ0306
Štátna pomoc
Rámcová schéma, ktorej cieľom je poskytnúť podporu nekrytých fixných nákladov v súvislosti s pandémiou ochorenia COVID‑19 v Nemecku
Rozhodnutie o nevznesení námietok
Dočasný rámec štátnej pomoci
Individuálne preskúmanie oznámenej schémy pomoci
Opatrenie určené na nápravu vážnej poruchy fungovania v hospodárstve členského štátu
Proporcionalita

Svojou  žalobou  podľa článku 263 ZFEÚ sa  žalobkyňa,  Falke  KGaA,  domáha  zrušenia  rozhodnutia  Komisie C(2020) 8318  final z 20. novembra  2020 o štátnej  pomoci  SA.59289  (2020/N) – Nemecko  COVID‑19 – Podpora  nekrytých  fixných  nákladov  [
neoficiálny  preklad
]  (Ú. v. EÚ C 124,  2022, s. 1),  zmeneného  rozhodnutím  Komisie C(2021) 1066  final z 12. februára  2021 o štátnej  pomoci  SA.61744  (2021/N) – Spoločné  oznámenie o zmene  týkajúcej  sa  úpravy  schém  pomoci  povolených  podľa  dočasného  rámca,  najmä  po  piatej  zmene  dočasného  rámca  [
neoficiálny  preklad
]  (Ú. v. EÚ C 77,  2021, s. 18)  (ďalej  len  „napadnuté  rozhodnutie“).

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa  je  prevádzkovou  spoločnosťou  skupiny  Falke,  ktorá  okrem  iného  pôsobí v oblasti  výroby  odevov a veľkoobchodu a maloobchodu s nimi.  Pokiaľ  ide o maloobchodné  činnosti,  svoje  výrobky  predáva  prostredníctvom  rôznych  predajných  miest a internetového  obchodu.
Európska  komisia  19. marca 2020  prijala  oznámenie s názvom  „Dočasný  rámec  pre  opatrenia  štátnej  pomoci  na  podporu  hospodárstva v súčasnej  situácii  spôsobenej  nákazou  COVID‑19“  (Ú. v. EÚ C 91I,  2020, s. 1,  ďalej  len  „dočasný  rámec“),  ktoré  bolo  zmenené  prvýkrát  3. apríla  2020  (Ú. v. EÚ C 112I,  2020, s. 1),  druhýkrát  8. mája  2020  (Ú. v. EÚ C 164,  2020, s. 3),  tretíkrát  29. júna  2020  (Ú. v. EÚ C 218,  2020, s. 3) a štvrtýkrát  13. októbra  2020  (Ú. v. EÚ C 340I,  2020, s. 1).
Bod 2 ods.  17  až  19  dočasného  rámca s názvom  „Uplatniteľnosť článku 107 ods. 3 písm. b)  [ZFEÚ]“  znejú:
„17.      Podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  môže  Komisia  vyhlásiť  pomoc  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom,  ak  je  určená  ‚na  nápravu  vážnej  poruchy  fungovania v hospodárstve  členského  štátu‘. V tejto  súvislosti  súdy  Únie  rozhodli,  že  daná  porucha  musí  mať  vplyv  na  celé  hospodárstvo  daného  členského  štátu  alebo  jeho  podstatnú  časť, a nie  iba  na  jeden z jeho  regiónov  alebo  jednu z častí  jeho  územia.  Toto  je  navyše v súlade s potrebou  prísneho  výkladu  každého  mimoriadneho  ustanovenia,  akým  je  aj článok 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ…  Tento  výklad  Komisia  dôsledne  uplatňuje  pri  svojom  rozhodovaní…
18.      Vzhľadom  na  to,  že  nákaza  COVID‑19  má  vplyv  na  všetky  členské  štáty a že  opatrenia  na  obmedzenie  jej  šírenia,  ktoré  členské  štáty  prijímajú,  majú  vplyv  na  podniky,  sa  Komisia  domnieva,  že  štátna  pomoc  je  odôvodnená a môže  byť  vyhlásená  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom  na  základe článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  počas  obmedzeného  obdobia s cieľom  vyriešiť  problém  nedostatočnej  likvidity,  ktorému  podniky  čelia, a zabezpečiť,  aby  narušenia  spôsobené  nákazou  COVID‑19  neohrozovali  ich  životaschopnosť,  najmä  pokiaľ  ide o MSP.
19.      Komisia v tomto  oznámení  stanovuje  podmienky  zlučiteľnosti,  ktoré  bude v zásade  uplatňovať  na  pomoc  poskytnutú  členskými  štátmi  podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ.  Členské  štáty  preto  musia  preukázať,  že  opatrenia  štátnej  pomoci  notifikované  Komisii v zmysle  tohto  oznámenia  sú  nevyhnutné,  vhodné a primerané  na  nápravu  vážnej  poruchy  fungovania v hospodárstve  dotknutého  členského  štátu a že  boli v plnom  rozsahu  dodržané  všetky  podmienky  stanovené v tomto  oznámení.“
V oznámení,  ktorým  sa  zavádza  štvrtá  zmena  dočasného  rámca,  sa v odseku  11  uvádza:
„V dôsledku  pandémie  COVID‑19  mnohé  podniky  dočasne  čelia  nižšiemu  dopytu,  ktorý  im  neumožňuje  pokryť  časť  ich  fixných  nákladov. V mnohých  prípadoch  sa  očakáva,  že  dopyt  sa v nadchádzajúcich  mesiacoch  vráti  na  predchádzajúcu  úroveň, a pre  tieto  podniky  nemusí  byť  efektívne  redukovať  stavy,  ak  by  si  to  malo  vyžadovať  značné  náklady  na  reštrukturalizáciu.  Podpora  týchto  podnikov  dočasným  prispievaním k časti  ich  fixných  nákladov  môže  byť  účinným  spôsobom  na  preklenutie  prechodného  obdobia,  čím  sa  zabráni  poklesu  ich  kapitálu,  zachová  sa  ich  podnikateľská  činnosť a poskytne  sa  im  silný  odrazový  mostík  na  obnovu.“
Oznámením,  ktorým  sa  zavádza  štvrtá  zmena  dočasného  rámca,  sa  do  dočasného  rámca  doplnil bod 3.12 s názvom  „Pomoc  vo  forme  podpory  nekrytých  fixných  nákladov“  obsahujúci  odseky  86 a 87,  ktoré  znejú:
„86.      Členské  štáty  môžu  zvážiť  príspevok  na  nekryté  fixné  náklady  tých  podnikov, v prípade  ktorých  pandémia  COVID‑19  viedla k pozastaveniu  alebo  obmedzeniu  ich  podnikateľskej  činnosti.
87.      V prípade,  že  takéto  opatrenia  predstavujú  pomoc,  Komisia  ich  bude  považovať  za  zlučiteľné s vnútorným  trhom  na  základe článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ,  ak  budú  splnené  tieto  podmienky:
a)      pomoc  sa  poskytne  najneskôr  30. júna  2021 a pokrýva  nekryté  fixné  náklady,  ktoré  vznikli v období  od  1. marca 2020  do  30. júna  2021,  vrátane  nákladov,  ktoré  vznikli v časti  uvedeného  obdobia  (‚oprávnené  obdobie‘);
b)      pomoc  sa  poskytuje  na  základe  schémy  podnikom,  ktoré  počas  oprávneného  obdobia  zaznamenali  pokles  obratu  aspoň o 30 % v porovnaní s rovnakým  obdobím v roku  2019…;
c)      nekryté  fixné  náklady  sú  fixné  náklady  vynaložené  podnikmi  počas  oprávneného  obdobia,  ktoré  nie  sú  kryté  príspevkom  zo  zisku  (t. j. výnosy  mínus  variabilné  náklady)  počas  toho  istého  obdobia a ktoré  nie  sú  kryté  inými  zdrojmi,  ako  je  poistenie,  dočasné  opatrenia  pomoci,  na  ktoré  sa  vzťahuje  toto  oznámenie,  alebo  podpora z iných  zdrojov[;]  intenzita  pomoci  nesmie  presiahnuť  70 % nekrytých  fixných  nákladov s výnimkou  mikropodnikov a malých  podnikov  (v zmysle prílohy I k všeobecnému  nariadeniu o skupinových  výnimkách), v prípade  ktorých  intenzita  pomoci  nesmie  presiahnuť  90 % nekrytých  fixných  nákladov[;]  na  účely  tohto  bodu  sa  straty  podnikov z ich  výkazov  ziskov a strát  počas  oprávneného  obdobia… považujú  za  nekryté  fixné  náklady[;]  pomoc v rámci  tohto  opatrenia  sa  môže  poskytnúť  na  základe  predpokladaných  strát,  zatiaľ  čo  konečná  výška  pomoci  sa  určí  po  realizácii  strát  na  základe  auditovaných  účtov  alebo  na  základe  daňových  účtov  (v tomto  druhom  prípade  musí  členský  štát  Komisii  poskytnúť  náležité  odôvodnenie – napríklad v súvislosti s charakteristikami  alebo  veľkosťou  určitých  druhov  podnikov)[;]  každá  platba  presahujúca  konečnú  výšku  pomoci  sa  musí  vrátiť;
d)      v každom  prípade  celková  pomoc  nesmie  presiahnuť  3  milióny  EUR  na  podnik[;]  pomoc  sa  smie  poskytnúť  vo  forme  priamych  grantov,  záruk a úverov, a to  za  predpokladu,  že  celková  nominálna  hodnota  takýchto  opatrení  nepresahuje  celkový  strop  vo  výške  3  miliónov  EUR  na  podnik[;]  všetky  uvedené  čísla  musia  byť  vyjadrené  ako  hrubá  suma,  čiže  pred  odrátaním  dane  alebo  iných  nákladov;
e)      pomoc v rámci  tohto  opatrenia  nemožno  kumulovať s inou  pomocou  na  tie  isté  oprávnené  náklady;
f)      pomoc  nemožno  poskytnúť  podnikom,  ktoré  už  boli v ťažkostiach  (v zmysle  všeobecného  nariadenia o skupinových  výnimkách…  ) k 31. decembru  2019[;]  odchylne  od  uvedeného  sa  pomoc  smie  poskytnúť  mikropodnikom  alebo  malým  podnikom  (v zmysle prílohy I k všeobecnému  nariadeniu o skupinových  výnimkách),  ktoré  už  boli v ťažkostiach k 31. decembru  2019, a to  pod  podmienkou,  že  nie  sú  predmetom  kolektívneho  konkurzného  konania  podľa  vnútroštátneho  práva a že  nedostali  pomoc  na  záchranu…  ani  pomoc  na  reštrukturalizáciu…“
Spolková  republika  Nemecko  17. novembra  2020  oznámila  Komisii  podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ schému  pomoci  na  poskytnutie  podpory  na  nekryté  fixné  náklady v súvislosti s pandémiou  COVID‑19  na  svojom  území.
Komisia  20. novembra  2020  prijala  rozhodnutie C(2020) 8318  final.
V rozhodnutí C(2020) 8318  final  Komisia  po  prvé  opísala  základné  črty  oznámenej  schémy  pomoci, z ktorých  vyplýva  najmä  to,  že  opatrenia  individuálnej  pomoci  sa  môžu  poskytnúť  len  podnikom,  ktoré  utrpeli  stratu  obratu  vo  výške  najmenej  30 % (odôvodnenie  17).  Po  druhé  Komisia  zdôraznila,  že  oznámená  schéma  spadá  pod článok 107 ods. 1 ZFEÚ,  keďže  poskytuje  selektívnu  výhodu  svojim  príjemcom, a tak  narúša  hospodársku  súťaž  (odôvodnenia  31  až  33).  Po  tretie  Komisia  zistila,  že  uvedená  schéma  pomoci  je  zlučiteľná s vnútorným  trhom  podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ, a to s odkazom  na  kritériá  stanovené v odseku  87  jej  dočasného  rámca  (odôvodnenia  35  až  41).  Preto  voči  tejto  schéme  pomoci  nevzniesla  žiadne  námietky.
Schéma  pomoci  schválená  rozhodnutím C(2020) 8318  final  sa  týkala  pomoci  do  výšky  3  miliónov  eur  na  podnik  (odôvodnenie  20).
Komisia  28. januára  2021  vykonala  piatu  zmenu  svojho  dočasného  rámca  (Ú. v. EÚ C 34,  2021, s. 6),  ktorou  okrem  iného  zmenila  jeho  odsek  87 písm. d)  zvýšením  stropu  pomoci  na  10  miliónov  eur  na  podnik. Zmenila  aj  odsek  87 písm. a), a to  tak,  že  obdobie  pôvodne  vymedzené  na  1. marca 2020  až  30. júna  2021  predĺžila  do  31. decembra  2021.
Spolková  republika  Nemecko  2. februára  2021  oznámila  Komisii  zmenu  svojej  schémy  pomoci,  ktorou  sa  strop  pomoci  zvyšuje  na  10  miliónov  eur a trvanie  schémy  predlžuje  do  31. decembra  2021.
Rozhodnutím C(2021) 1066  final  Komisia  schválila  rôzne  zmeny,  ktoré  Nemecko  vykonalo v oznámených  schémach  pomoci  vrátane  schémy  pomoci  schválenej  rozhodnutím C(2020) 8318  final  (ďalej  len  „sporná  schéma  pomoci“).
V rozhodnutí C(2021) 1066  final  Komisia  predovšetkým  jednak  zopakovala  analýzu  zo  svojich  predchádzajúcich  rozhodnutí s cieľom  zdôrazniť  existenciu  štátnej  pomoci v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ a jej  zlučiteľnosť s vnútorným  trhom  podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  (odôvodnenia  15 a 17) a jednak  dospela k záveru,  že  predĺženie  trvania  schémy  pomoci  oznámenej a schválenej  podľa  dočasného  rámca a zvýšenie  jej  stropu  sú  zlučiteľné s článkom 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  (odôvodnenie  18).

Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zrušil  napadnuté  rozhodnutie,
–        uložil  Komisii  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
Komisia  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zamietol  žalobu  ako  neprípustnú a subsidiárne  ako  nedôvodnú,
–        uložil  žalobkyni  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
Na  pojednávaní  Komisia  uviedla,  že  berie  späť  svoj  návrh  týkajúci  sa  neprípustnosti  žaloby,  čo  bolo  zaznamenané  do  zápisnice z pojednávania.
Spolková  republika  Nemecko  navrhuje,  aby  Všeobecný  súd:
–        zamietol  žalobu,
–        uložil  žalobkyni  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.

Právny stav
Na  podporu  svojej  žaloby  žalobkyňa  uvádza  dva  žalobné  dôvody  založené  na  porušení článku 107 ZFEÚ,  respektíve článku 108 ods. 2 ZFEÚ.

O
prvom

žalobnom

dôvode

založenom

na porušení
článku 1
7 ZFEÚ
Žalobkyňa v podstate  tvrdí,  že  Komisia  nesprávne  usúdila,  že  sporná  schéma  pomoci  môže  byť  vyhlásená  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom  na  základe článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ.  Tento  žalobný  dôvod  sa  delí  na  dve  časti.
V prvej  časti  tohto  žalobného  dôvodu  žalobkyňa  tvrdí,  že  napadnuté  rozhodnutie  je v rozpore  so  zásadou  proporcionality,  keďže  schvaľuje  schému  pomoci  založenú  na  kritériu  oprávnenosti,  ktoré  vychádza z obratu  podniku  (ďalej  len  „predmetné  kritérium  oprávnenosti“). V druhej  časti  tvrdí,  že  Komisia  si  nesplnila  povinnosť  vykonať  individuálne  preskúmanie  oznámenej  schémy  pomoci a nesplnila  svoju  povinnosť  odôvodnenia.
Komisia,  ktorú  podporuje  Spolková  republika  Nemecko,  navrhuje  tento  žalobný  dôvod  zamietnuť.
Podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  „za  zlučiteľn[ú] s vnútorným  trhom  možno  považovať…  pomoc…  na  nápravu  vážnej  poruchy  fungovania v hospodárstve  členského  štátu“.
Podľa  judikatúry  zo  všeobecnej  štruktúry  Zmluvy  vyplýva,  že  konanie  stanovené v článku 108 ZFEÚ  nemôže  nikdy  viesť k výsledku,  ktorý  by  bol v rozpore s osobitnými  ustanoveniami  Zmluvy.  Komisia  preto  nemôže  vyhlásiť  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom  štátnu  pomoc,  ktorá  je  vzhľadom  na  určité  podmienky v rozpore s inými  ustanoveniami  Zmluvy.  Rovnako  Komisia  nemôže  vyhlásiť  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom  ani  štátnu  pomoc,  ktorá  je  vzhľadom  na  určité  podmienky v rozpore  so  všeobecnými  zásadami  práva  Únie  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 15. apríla  2008,  Nuova  Agricast, C‑390/06,  EU:C:2008:224, body 50 a 51, a z 22. septembra  2020,  Rakúsko/Komisia, C‑594/18 P,  EU:C:2020:742, bod 44).
Treba  pripomenúť,  že  pri  uplatňovaní článku 107 ods. 3 ZFEÚ má  Komisia  širokú  diskrečnú  právomoc,  ktorej  výkon  zahŕňa  komplexné  hospodárske a sociálne  posúdenie  (pozri  rozsudok z 29. júla  2019,  Bayerische  Motoren  Werke a Freistaat  Sachsen/Komisia, C‑654/17 P,  EU:C:2019:634, bod 80 a citovanú  judikatúru),  takže  súdne  preskúmanie  sa  musí  obmedziť  na  overenie  dodržiavania  procesných  pravidiel a odôvodnenia,  ako  aj  vecnej  správnosti  skutkového  stavu,  neexistencie  zjavne  nesprávneho  posúdenia a neexistencie  zneužitia  právomoci  (pozri  rozsudok z 22. decembra  2008,  Régie  Networks, C‑333/07,  EU:C:2008:764, bod 78 a citovanú  judikatúru).

O prvej časti založenej na porušení zásady proporcionality
Žalobkyňa  sa v podstate  domnieva,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  je  neprimerané a je  príčinou  nerovnakého  zaobchádzania  na  úkor  podnikov s viacerými  činnosťami, z ktorých  pandémia  COVID‑19  zasiahla  len  niektoré.  Pokiaľ  by  teda  toto  kritérium  viedlo k ich  vylúčeniu z využívania  spornej  schémy  pomoci  alebo  zníženiu  výhod z nej,  nútilo  by  ich  uchýliť  sa  ku  krížovému  financovaniu  svojich  dotknutých  činností na  rozdiel  od  konkurentov  pôsobiacich  výlučne v kamennom  maloobchode,  ktorí  by  mohli  využívať  výhody  schémy  naplno.
Komisia a Spolková  republika  Nemecko  tvrdia,  že  táto  časť  žalobného  dôvodu  je  nedôvodná.  Komisia  tiež  predbežne  tvrdí,  že  táto  časť  tohto  žalobného  dôvodu  musí  byť  od  začiatku  zamietnutá,  keďže  žalobkyňa  nevzniesla  proti  dočasnému  rámcu,  ktorého  uplatnenie  napadnuté  rozhodnutie  predstavuje,  žiadnu  námietku  nezákonnosti v zmysle článku 277 ZFEÚ.
–
O námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou a založenej na nevznesení námietky nezákonnosti proti dočasnému rámcu
Komisia  po  prvé  zdôrazňuje,  že  napadnutým  rozhodnutím  sa  správne  uplatnilo  predmetné  kritérium  oprávnenosti,  ktoré  je  uvedené v odseku  87  dočasného  rámca,  po  druhé  tvrdí,  že  žalobkyňa  nevzniesla  proti  tomuto  rámcu  námietku  nezákonnosti, a po  tretie z toho  vyvodzuje,  že  platnosť  tohto  rámca  sa  musí  predpokladať a nemôže  byť  spochybnená v prípade  spochybnenia  dôvodnosti  napadnutého  rozhodnutia.
S takýmto  tvrdením  nemožno  súhlasiť.
V prvom  rade,  hoci  je  pravda,  že  žaloba  neobsahuje  výslovný  odkaz  na  námietku  nezákonnosti  ani  na článok 277 ZFEÚ,  treba  pripomenúť,  že v práve  Únie  sa  formálne  vznesenie  námietky  nezákonnosti  nevyžaduje. S ohľadom na judikatúru  sa  totiž  možno  domnievať,  že  námietka  nezákonnosti  bola  vznesená  implicitne v rozsahu, v akom  zo  žaloby  pomerne  jednoznačne  vyplýva,  že  žalobkyňa v skutočnosti  formuluje  takúto  výhradu  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 27. novembra  2018,  Mouvement  pour  une  Europe  des  nations  et  des  libertés/Parlament, T‑829/16,  EU:T:2018:840, bod 66 a citovanú  judikatúru).
Tak  je  to v prejednávanom  prípade.
Po  prvé  niektoré  pasáže  žaloby  priamo  spochybňujú  platnosť  odseku  87  dočasného  rámca.  Zdôrazňuje  sa v nej,  že  „kritérium  stanovené v [odseku]  87 písm. b)  dočasného  rámca v jeho  štvrtej  pozmenenej  verzii…  nie  je  vhodným  kritériom  na  zníženie  alebo  odstránenie  narušenia  hospodárskej  súťaže“.  Podobne  sa v nej  tvrdí,  že  odsek  87 písm. c)  dočasného  rámca  vedie k „neodôvodnenému  rozdielu v zaobchádzaní“.
Po  druhé  vzhľadom  na  okolnosti  prejednávanej  veci z celej  argumentácie  žalobkyne v rámci  tejto  časti  žalobného  dôvodu  nevyhnutne  vyplýva  aj  existencia  incidenčnej  námietky  žalobkyne  proti  platnosti  dočasného  rámca.  Sporná  schéma  pomoci,  ako  aj  napadnuté  rozhodnutie,  ktorým  sa  táto  schéma  schvaľuje,  totiž  prevzali  kritérium  oprávnenosti,  ktoré  vyplýva z bodu 87  dočasného  rámca. V dôsledku  toho  Komisia  nemohla  nepochopiť,  že  argumentácia  žalobkyne,  že  rozhodnutie  je  nezákonné z dôvodu  neprimeranosti  tohto  kritéria,  zahŕňa  aj  spochybnenie  platnosti  uvedeného  odseku.
V druhom  rade a v každom  prípade,  pokiaľ  Komisia  tvrdí,  že v prípade  nevznesenia  námietky  nezákonnosti  proti  kritériu  vyplývajúcemu z bodu 87  dočasného  rámca  nemôže  žalobkyňa  spochybniť  dôvodnosť  uvedeného  kritéria,  nesprávne  chápe  právne  účinky  aktov,  ako  je  uvedený  rámec,  ktoré  prijíma  na  účely  obmedzenia  svojej  diskrečnej  právomoci.
Podľa  ustálenej  judikatúry  platí v prípade  právnych  aktov  Únie  domnienka  zákonnosti, a preto  majú  byť právne  účinky,  až  dokým  nie  sú  odvolané,  zrušené v rámci  žaloby o neplatnosť  alebo  vyhlásené  za  neplatné  na  základe  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  alebo  námietky  nezákonnosti  alebo  dokým  sa  nestanú  predmetom  odkladu  výkonu  rozhodnutia  alebo  iného  predbežného  opatrenia  súdu  Únie  podľa článkov 278 a 279 ZFEÚ [pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  14. júna  2012,  CIVAD, C‑533/10,  EU:C:2012:347, bod 39 a citovanú  judikatúru, a z 2. apríla  2020,  Komisia/Poľsko,  Maďarsko a Česká  republika  (Dočasný  mechanizmus  premiestnenia  žiadateľov o medzinárodnú  ochranu), C‑715/17, C‑718/17 a C‑719/17,  EU:C:2020:257, bod 140].  Dodržanie  tejto  domnienky  zákonnosti  môže  brániť  preskúmaniu  dôvodnosti  rozhodnutia,  ktorým  sa  len  uplatňuje  všeobecne  záväzný  právny  akt,  ktorého  platnosť  nie  je  napadnutá  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 21. decembra  2021, P. Krücken  Organic/Komisia, C‑586/20 P,  neuverejnený,  EU:C:2021:1046, bod 69, a z 2. februára  2012,  Grécko/Komisia, T‑469/09,  neuverejnený,  EU:T:2012:50, bod 57). Táto  domnienka  sa  teda  vzťahuje  len  na  akty  inštitúcií,  orgánov,  úradov a agentúr  Únie,  ktoré  sú  konečné a majú  právne  účinky  voči  tretím  osobám a ktoré  môžu  byť  predmetom  žaloby o neplatnosť.  To  neplatí v prípade  aktu,  ktorým  Komisia  prijíma  pravidlá  správania s cieľom  obmedziť  výkon  svojej  diskrečnej  právomoci.
Z toho,  že  Komisia  sama  obmedzila  výkon  svojej  diskrečnej  právomoci,  vyplýva,  že  sa v zásade  nemôže  odchýliť  od  pravidiel,  ktoré  si  stanovila,  bez  toho,  aby  nebola  prípadne  sankcionovaná z dôvodu  porušenia  všeobecných  právnych  zásad,  ako  je  rovnosť  zaobchádzania  (pozri  rozsudok z 29. júla  2019  Bayerische  Motoren  Werke a Freistaat  Sachsen/Komisia, C‑654/17 P,  EU:C:2019:634, bod 82 a citovanú  judikatúru).  Prijatie  takýchto  pravidiel  však  Komisiu  nezbavuje  povinnosti  individuálne  skúmať  okolnosti  posudzovaného  prípadu,  čo  ju  môže  viesť k tomu,  že  uvedené  pravidlá  neuplatní,  ak  si  to  špecifiká  posudzovaného  prípadu  vyžadujú  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 19. júla  2016,  Kotnik a i., C‑526/14,  EU:C:2016:570, bod 41). Z toho  vyplýva,  že  na  rozdiel  od  právnych  aktov  uvedených v bode  35  vyššie  akty,  ktorými  Komisia  prijíma  len  pravidlo  správania,  nemajú  samy  osebe  záväzné  právne  účinky.
Táto  absencia  právnych  účinkov,  ktoré  by  boli  záväzné  vo  svojej  podstate,  je  obzvlášť  dôležitá  vzhľadom  na  povahu  právomocí  udelených  Komisii v oblasti  kontroly  štátnej  pomoci.  Pripustiť,  že  samotný  dočasný  rámec  má  záväzné  právne  účinky a vzťahuje  sa  naň  domnienka  zákonnosti,  by  znamenalo  priznať,  že  má  rovnakú  právnu  povahu  ako  nariadenie,  teda  akt,  ktorý  Komisia  podľa oddielu ZFEÚ týkajúceho  sa  „pomoci  poskytovanej  štátmi“  nie  je  oprávnená  prijať s výnimkou  prípadov  uvedených v článku 108 ods. 4 ZFEÚ.
Z toho  vyplýva,  že  bez  ohľadu  na  skutočnosť,  že  kritérium  oprávnenosti  uplatňované  Komisiou  vyplýva z odseku  87  dočasného  rámca, a aj  pri  nevznesení  námietky  nezákonnosti  proti  tomuto  odseku  by  žalobkyňa  bola  stále  oprávnená  napadnúť  spôsob,  akým  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  využila  diskrečnú  právomoc,  ktorá  jej  vyplýva z článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ,  tým,  že  vyhlásila  spornú  schému  pomoci  za  zlučiteľnú, a v tomto  rámci  aj  dôvodnosť  kritéria  oprávnenosti,  ktoré  uplatnila.
–
O rozsahu argumentácie žalobkyne
V prvej  časti  tohto  žalobného  dôvodu  žalobkyňa  tvrdí,  že  kritérium  oprávnenosti  uvedené v odseku  87 písm. b) a c)  dočasného  rámca,  uplatňované v spornej  schéme  pomoci a potvrdené  Komisiou v napadnutom  rozhodnutí,  je  neprimerané. V tejto  súvislosti  uvádza  niekoľko  výhrad a poukazuje  aj  na  porušenie  zásady  rovnosti  zaobchádzania.
Konkrétne  žalobkyňa  spochybňuje  to,  že v odseku  87 písm. b) a c)  dočasného  rámca  sa  ako  kritérium  oprávnenosti  pomoci  na  nekryté  fixné  náklady  používa  strata  obratu  posudzovaná  na  úrovni  podniku, a nie  len  na  úrovni  činností  zasiahnutých  pandémiou  COVID‑19.
V tejto  súvislosti  treba  poznamenať,  že  zohľadnenie  straty  obratu  na  úrovni  podniku  vyplýva z odseku  87 písm. b)  dočasného  rámca, v ktorom  sa  uvádza,  že  pomoc  sa  poskytuje  na  základe  schémy  „podnikom,  ktoré  počas…  obdobia  [od  1. marca 2020  do  30. júna  2021]  zaznamenali  pokles  obratu  aspoň o 30 %“.  Toto  zohľadnenie  vyplýva  tiež z odseku  87 písm. c)  uvedeného  rámca,  keďže z vymedzenia  pojmu  „nekryté  fixné  náklady“  vylučuje  náklady  kryté  príspevkom  zo  zisku  alebo  inými  zdrojmi.
V prvom  rade  je  potrebné  pripomenúť,  že  zásada  proporcionality,  ktorá  je  uvedená v článku 5 ods. 4 ZEÚ,  si  vyžaduje,  aby  akty  inštitúcií  Únie  neprekračovali  hranice  toho,  čo  je  primerané a nevyhnutné  na  dosiahnutie  legitímnych  cieľov  sledovaných  predmetnou  právnou  úpravou  (rozsudok  zo  17. mája  1984,  Denkavit  Nederland,  15/83,  EU:C:1984:183,  bod 25),  pričom  keď  je  na  výber  medzi  viacerými  primeranými  opatreniami,  treba  zvoliť  také  opatrenie,  ktoré  je  najmenej  obmedzujúce, a spôsobené  zásahy  nesmú  byť  neprimerané  vo  vzťahu k sledovaným  cieľom  [rozsudok z 30. apríla  2019,  Taliansko/Rada  (Kvóta  na  rybolov  stredomorského  mečiara  veľkého), C‑611/17,  EU:C:2019:332,  bod 55].
Súlad  daného  opatrenia  so  zásadou  proporcionality  teda  zahŕňa  tri  zložky.  Prvá  zložka  sa  týka  jeho  vhodnosti,  teda  spôsobilosti  dosiahnuť  sledovaný  legitímny  cieľ.  Druhá  zložka  sa  týka  jeho  nevyhnutnosti a znamená,  že  uvedený  legitímny  cieľ  nemožno  dosiahnuť  menej  obmedzujúcimi,  ale  tiež  vhodnými  prostriedkami  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 26. septembra  2013,  Dansk  Jurist ‑ og  Økonomforbund, C‑546/11,  EU:C:2013:603, bod 69).  Napokon  tretia  zložka,  niekedy  označovaná  ako  „proporcionalita v užšom  zmysle“,  sa  týka  jej  primeranosti,  teda  neexistencie  nevýhod,  ktoré  by  boli  neprimerané k sledovaným  cieľom  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  7. marca 2013,  Poľsko/Komisia, T‑370/11,  EU:T:2013:113, bod 89, a z 26. septembra  2014,  Romonta/Komisia, T‑614/13,  EU:T:2014:835, bod 74).
V druhom  rade  sa  zdá,  že  žalobkyňa  predkladá  aj  výhradu  založenú  na  porušení  zásady  rovnosti  zaobchádzania.  Tvrdí,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  viedlo k rozdielom v zaobchádzaní na  úkor  podnikov,  ktorých  niektoré  činnosti  neboli  pandémiou  COVID‑19  postihnuté,  keďže  ich  nútilo  krížovo  financovať  ich  postihnuté  činnosti,  pretože  nemohli  využívať  spornú  schému  pomoci  schválenú  Komisiou  alebo  ju  mohli  využívať  len v menšej  miere.
Podľa  ustálenej  judikatúry  si  zásada  rovnosti  zaobchádzania  vyžaduje,  aby  sa  porovnateľné  situácie  neposudzovali  rozdielne a rozdielne  situácie  neposudzovali  rovnako,  ak  takéto  posudzovanie  nie  je  objektívne  odôvodnené  (rozsudok z 15. apríla  2008,  Nuova  Agricast, C‑390/06,  EU:C:2008:224,  bod 66;  pozri v tomto  zmysle  tiež  rozsudok z 5. júna  2018,  Montero  Mateos, C‑677/16,  EU:C:2018:393,  bod 49).
Okolnosti,  ktoré  charakterizujú  rozdielne  situácie a tým  ich  porovnateľný  charakter,  je  potrebné  určiť a posúdiť  najmä s ohľadom na predmet a cieľ  aktu  Únie,  ktorý  vytvára  predmetný  rozdiel.  Okrem  toho  treba  zohľadniť  zásady a ciele  oblasti,  do  ktorej  spadá  dotknutý  akt  (rozsudok  zo  16. decembra  2008,  Arcelor  Atlantique  et  Lorraine a i., C‑127/07,  EU:C:2008:728,  bod 26).
Treba  konštatovať,  že  takáto  argumentácia  namierená  proti  rozhodnutiu,  ktorým  sa  uplatňuje článok 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ,  sa  prelína s výhradami  žalobkyne  založenými  na  porušení  zásady  proporcionality v jej  rôznych  zložkách.
Článok 107  ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  skutočne  umožňuje  výnimku  zo  všeobecnej  zásady  nezlučiteľnosti  štátnej  pomoci s vnútorným  trhom  stanovenej v článku 107  ods. 1 ZFEÚ. Z toho  vyplýva  jednak  to,  že  jeho  cieľom  je  umožniť  vyhlásenie  štátnej  pomoci,  ktorá z definície  znamená  poskytnutie  selektívnej  výhody  určitým  podnikom,  čo  možno  kvalifikovať  ako  diskrimináciu,  za  zlučiteľnú  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 21. decembra  2016,  Komisia/World  Duty  Free  Group a i., C‑20/15 P a C‑21/15 P,  EU:C:2016:981, body 54 a 55), a jednak  to,  že  sa  má  vykladať  reštriktívne  (pozri  rozsudok z 9. apríla  2014,  Grécko/Komisia, T‑150/12,  neuverejnený,  EU:T:2014:191, bod 146 a citovanú  judikatúru).
V dôsledku  toho  skutočnosť,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  vedie k rozdielnemu  zaobchádzaniu s podnikmi v závislosti  od  toho,  či  pandémia  COVID‑19  postihla  všetky  ich  činnosti  alebo  len  ich  časť,  sama  osebe  neznamená,  že  je  nezákonné.  Naopak  je  potrebné  overiť,  či  je  toto  rozdielne  zaobchádzanie  odôvodnené  podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ,  čoho  predpokladom  je,  aby  bolo  uvedené  kritérium  nevyhnutné,  vhodné a primerané  na  nápravu  vážneho  narušenia  hospodárstva  dotknutého  členského  štátu.
–
O výhrade spochybňujúcej vhodnosť predmetného kritéria oprávnenosti
Žalobkyňa v podstate  tvrdí,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  nie  je  vhodné  na  dosiahnutie  cieľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ,  pretože  narúša  hospodársku  súťaž  bez  toho,  aby  zmiernilo  účinky  pandémie  COVID‑19, a je v rozpore s odsekom  11  oznámenia,  ktorým  sa  zavádza  štvrtá  zmena  dočasného  rámca, v ktorom  sa  uvádza  potreba  zabrániť  poklesu  kapitálu  podnikov. V tejto  súvislosti  tvrdí,  že  účinky  uvedenej  pandémie  na  fyzický  maloobchod  boli  také,  že  nemožno  vylúčiť,  že  podniky  nevyužívajúce  spornú  schému  pomoci z dôvodu  výkonu  iných  činností,  prestanú v tomto  odvetví  pôsobiť.  Dodáva,  že z dôvodu  použitia  uvedeného  kritéria  oprávnenosti v spornej  schéme  pomoci  touto  schémou  nie  je  možné  dosiahnuť  jej  cieľ,  pretože  vylučuje  celú  kategóriu  podnikov,  hoci  sú  zasiahnuté  pandémiou.
S takouto  argumentáciou  nemožno  súhlasiť.
Po  prvé  je  nesporné,  že  pandémia  COVID‑19  spôsobila  vážne  narušenie  nemeckého  hospodárstva.  Patrí  teda  do  pôsobnosti článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ.
Po  druhé z odseku  18  dočasného  rámca,  ktorý  je  citovaný v bode  4  vyššie,  vyplýva,  že  cieľom  tohto  rámca  je  zabezpečiť  zlučiteľnosť  pomoci s vnútorným  trhom, a to  najmä  pomoci  vo  forme  podpory  nekrytých  fixných  nákladov,  ktorá  je  určená  na  vyriešenie  problému  nedostatočnej  likvidity,  ktorému  podniky  čelia v dôsledku  pandémie  COVID‑19, a na  zabezpečenie  toho,  aby  narušenia  spôsobené  touto  pandémiou  neohrozovali  ich  životaschopnosť.
Rovnako z odseku  11  oznámenia,  ktorým  sa  zavádza  štvrtá  zmena  dočasného  rámca,  ktorý  je  citovaný v bode  5  vyššie,  vyplýva,  že  cieľom  podpory  pre  podniky,  ktoré  dočasne  nie  sú  schopné  pokryť  časť  svojich  fixných  nákladov,  je  zabezpečiť  preklenutie  prechodného  obdobia  tým,  že  sa  zabráni  poklesu  ich  kapitálu,  čo  im  umožní  zachovať  ich  podnikateľskú  činnosť  poskytnutím  silného  odrazového  mostíka  na  obnovu.
Po  tretie  treba  uviesť,  že  takýto  cieľ,  ktorý  zahŕňa  zohľadnenie  ťažkostí,  ktoré  môže  mať  podnik  pri  krytí  svojich  fixných  nákladov v dôsledku  pandémie  COVID‑19,  je v súlade s cieľom článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ a je  súčasťou  uplatňovania  širokej  diskrečnej  právomoci  pripomenutej v bode  25  vyššie,  ktorou  Komisia  disponuje  na  základe  tohto  ustanovenia.
Po  štvrté  treba  konštatovať,  že  kritérium  umožňujúce  podnikom,  ktorých  obrat  sa v dôsledku  pandémie  COVID‑19  znížil o viac  než  30 %,  získať  finančnú  pomoc,  je  plne v súlade s realizáciou  cieľa  pripomenutého v bodoch  53 a 54  vyššie, a to  zabezpečiť  životaschopnosť a kontinuitu  podnikov  počas  uvedenej  pandémie.
Tvrdenie  žalobkyne,  že  niektoré  podniky,  ktoré  spornú  schému  pomoci  nevyužívajú  alebo  využívajú v menšej  miere z dôvodu  vykonávania  činností,  ktoré  nie  sú  pandémiou  COVID‑19  postihnuté,  napríklad  internetový  obchod,  by  mohli  byť  nútené  prestať  pôsobiť v odvetví  fyzického  maloobchodu,  tento  záver  nespochybňuje.  To  isté  platí  pre  tvrdenie  žalobkyne,  že  použitie  uvedeného  kritéria  oprávnenosti v spornej  schéme  pomoci  vylučuje  celú  kategóriu  podnikov,  hoci  boli  zasiahnuté  pandémiou.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  uviesť,  že článok 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  nevyžaduje,  aby  sama  predmetná  schéma  pomoci  bola  schopná  napraviť  vážnu  poruchu  fungovania v hospodárstve  dotknutého  členského  štátu.  Ak  totiž  Komisia  konštatuje,  že  došlo k vážnej  poruche  fungovania v hospodárstve  členského  štátu,  tento  členský  štát  môže  byť  oprávnený,  ak  sú  splnené  ostatné  podmienky  stanovené v tomto  článku,  poskytnúť  štátnu  pomoc  vo  forme  schém  pomoci  alebo  individuálnej  pomoci,  ktoré  prispievajú k náprave  uvedenej  vážnej  poruchy  fungovania.  Mohlo  by  ísť  teda o viaceré  schémy  pomoci, z ktorých  každá  prispieva  na  tento  účel.  Na  to,  aby  bola  schéma  pomoci  platne  založená  na  tomto  ustanovení,  nemožno  preto  vyžadovať,  aby  sama  odstraňovala  vážnu  poruchu v hospodárstve  členského  štátu.
Okrem  toho  Komisia  mohla  bez  toho,  aby  porušila  hranice  širokej  diskrečnej  právomoci,  ktorú  má  na  základe  judikatúry  uvedenej v bode  25  vyššie,  usúdiť,  že  treba  zabezpečiť  životaschopnosť  podnikov,  ktorých  podstatná  časť  činnosti  bola  pandémiou  COVID‑19  postihnutá, a nie  všetkých  činností,  ktoré  boli  uvedenou  pandémiou  ovplyvnené,  bez  ohľadu  na  celkovú  situáciu  podniku.
Túto  výhradu  preto  treba  zamietnuť.
–
O výhrade spochybňujúcej nevyhnutnosť predmetného kritéria oprávnenosti
Žalobkyňa  tvrdí,  že  uplatnenie  alternatívneho  kritéria  zohľadňujúceho  straty v oblastiach  činnosti  zasiahnutých  pandémiou  COVID‑19,  bez  zohľadňovania  situácie  podniku  ako  celku,  by  bolo  na  dosiahnutie  cieľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  vhodnejšie,  pretože  by  nemalo  účinok  obmedzujúci  hospodársku  súťaž,  ktorý  vyplýva z predmetného  kritéria  oprávnenosti.  Zdôrazňuje,  že  toto  alternatívne  kritérium  Komisia  zohľadnila v iných  rozhodnutiach.
Komisia  reaguje  najmä  tým,  že  nebola  povinná  abstraktne  sa  vysloviť  ku  všetkým  alternatívnym  opatreniam,  ktoré  by  sa  mohli  uplatňovať  namiesto  spornej  schémy  pomoci.  Dodáva,  že  porovnanie  žalobkyne  týkajúce  sa  niektorých  rozhodnutí,  ktoré  prijala z dôvodu  pandémie  COVID‑19,  je  irelevantné,  pretože  tieto  rozhodnutia  nemajú  rovnaký  právny  základ.
Je  nesporné,  že  Komisia  sa v zásade  nemusí  abstraktne  vysloviť  ku  všetkým  alternatívnym  opatreniam,  ktoré  by  mohli  byť  zamýšľané,  pretože  hoci  dotknutý  členský  štát  musí  podrobne  uviesť  dôvody,  ktoré  viedli k prijatiu  predmetnej  schémy  pomoci,  najmä  pokiaľ  ide o použité  kritériá  oprávnenosti,  nie  je  povinný  pozitívne  preukázať,  že  žiadne  iné  opatrenie,  ktoré  by  bolo  možné  si  predstaviť a z podstaty  veci  je  hypotetické,  nemohlo  umožniť  zabezpečenie  sledovaného  cieľa  lepšie.  Ak  uvedený  členský  štát  takúto  povinnosť  nemá,  žalobca  nemôže  žiadať  Všeobecný  súd,  aby  Komisii  uložil  povinnosť  nahradiť  vnútroštátne  orgány  pri  tejto  úlohe  normatívneho  prieskumu s cieľom  preskúmať  akékoľvek  alternatívne  opatrenie,  ktoré  by  prichádzalo  do  úvahy  (pozri  rozsudok  zo  6. mája  2019,  Scor/Komisia, T‑135/17,  neuverejnený,  EU:T:2019:287, bod 94 a citovanú  judikatúru).
Treba  však  konštatovať,  že  takáto  judikatúra  nie  je  za  okolností  prejednávanej  veci  relevantná. V skutočnosti  vychádza z dvojitého  predpokladu,  že  na  jednej  strane  kritériá  oprávnenosti  schémy  pomoci  vypracúva  príslušný  členský  štát a že  na  druhej  strane  má  Komisia  len  preskúmať  ich  nevyhnutnosť  na  základe  vysvetlení  poskytnutých  uvedeným  štátom. V prejednávanej  veci  je  pritom  jednak  nesporné,  že  kritérium  oprávnenosti  obsiahnuté v spornej  schéme  pomoci v skutočnosti  pochádza z dočasného  rámca  Komisie, a jednak,  že  alternatívne  kritérium  navrhnuté  žalobkyňou  Komisia  uplatnila v iných  rozhodnutiach s cieľom  vyhlásiť  za  zlučiteľné  určité  schémy  pomoci,  ktoré  boli  prijaté z dôvodu  pandémie  COVID‑19.
Nič  to  nemení  na  tom,  že  tejto  výhrade  nemožno  vyhovieť.
Po  prvé,  ako  sa  uvádza v bodoch  25,  55 a 58  vyššie,  Komisia  má  pri  vykonávaní článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  širokú  diskrečnú  právomoc.  Tejto  výhrade  by  preto  bolo  možné  vyhovieť  len v prípade,  ak  by  alternatívne  kritérium  predložené  žalobkyňou  jasne  preukázalo,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  nie  je  potrebné.
Po  druhé  treba  konštatovať,  že  alternatívne  kritérium  predložené  žalobkyňou  sa  od  predmetného  kritéria  oprávnenosti  líši,  pokiaľ  ide o rozsah  jeho  vplyvu  na  rozpočet  dotknutého  členského  štátu.  Výsledkom  by  tak  bolo  poskytnutie  verejných  zdrojov  každému  podniku,  ktorý  utrpel v dôsledku  pandémie  straty,  bez  ohľadu  na  jeho  celkovú  finančnú  situáciu.  Predmetné  kritérium  oprávnenosti  naopak  obmedzuje  vplyv  takejto  pomoci  na  rozpočet  tým,  že  vylučuje  alebo  obmedzuje  výhody  predmetnej  schémy  pomoci  pre  podniky,  ktorých  celkovú  finančnú  situáciu  pandémia  COVID‑19  ovplyvnila v menšej  miere z dôvodu  iných  zdrojov  príjmov.
Po  tretie a v dôsledku  toho  sa  žalobkyňa  mýli,  keď v podstate  tvrdí,  že  alternatívne  kritérium,  ktoré  uvádza,  predstavuje  „tiež  vhodné“  opatrenie v zmysle  judikatúry  uvedenej v bodoch  42 a 43  vyššie,  čím  chce  preukázať,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti  nebolo  potrebné.
Tento  záver  nie  vyvrátený  argumentáciou  žalobkyne,  že  Komisia  vo  dvoch  rozhodnutiach,  ktorými  vyhlásila  schémy  pomoci  za  zlučiteľné  na  základe článku 107 ods. 2 písm. b)  ZFEÚ,  akceptovala  uplatnenie  kritéria  založeného  na  oblastiach  činnosti  zasiahnutých  pandémiou  COVID‑19.
V tejto  súvislosti  stačí  zdôrazniť,  že  skutočnosť,  že  Komisia  mohla  na  základe článku 107 ods. 2 písm. b)  ZFEÚ,  ktorý  sa  týka  zo  zákona  zlučiteľnej  pomoci  určenej  na  náhradu  škody  spôsobenej  prírodnými  katastrofami  alebo  mimoriadnymi  udalosťami,  schváliť  schémy  pomoci  zahŕňajúce  kompenzáciu  strát  utrpených v dôsledku  povinného  uzavretia v súvislosti s pandémiou  COVID‑19  bez  toho,  aby  zohľadnila  celkovú  finančnú  situáciu  príjemcov,  neznamená,  že  bola  povinná  postupovať  rovnako  aj  pri  uplatňovaní  svojej  širokej  diskrečnej  právomoci,  ktorú  jej  priznáva článok 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ, s cieľom  vyhlásiť  za  zlučiteľnú  pomoc  určenú  na  nápravu  vážnej  poruchy  fungovania v hospodárstve  členského  štátu.
–
O výhrade spochybňujúcej primeranosť predmetného kritéria oprávnenosti
Žalobkyňa v podstate  tvrdí,  že  sporné  kritérium  oprávnenosti  je  neprimerané  vzhľadom  na  obmedzujúce  účinky  na  hospodársku  súťaž,  ktoré  spôsobilo  podnikom, v prípade  ktorých  boli  pandémiou  COVID‑19  postihnuté  len  niektoré  činnosti.  Uvádza,  že  na  rozdiel  od  svojich  konkurentov,  ktorí  využívali  spornú  schému  pomoci v plnej  miere,  musela  tieto  činnosti  podporovať  namiesto  realizácie  nových  investícií. V podstate  zdôrazňuje,  že  Komisia  nemohla  nevedieť o rozsahu  obmedzujúcich  účinkov  na  hospodársku  súťaž  vyplývajúcich z predmetného  kritéria  oprávnenosti  po  zvýšení  stropu  na  10  miliónov  eur  prostredníctvom  oznámenia,  ktorým  sa  zavádza  piata  zmena  dočasného  rámca.
Bez  toho,  aby  bolo  potrebné  rozhodnúť o tom,  či  Komisia  pri  vykonávaní článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ  musela  vyvážiť  priaznivé  účinky  predmetnej  schémy  pomoci s jej  negatívnymi  účinkami  na  zachovanie  nenarušenej  hospodárskej  súťaže,  stačí  konštatovať,  že  predmetné  kritérium  oprávnenosti v žiadnom  prípade  nespôsobuje  obmedzujúce  účinky  na  hospodársku  súťaž,  ktoré  by  boli  zjavne  neprimerané  cieľu  sledovanému  spornou  schémou  pomoci,  ktorým  je  zabezpečenie  životaschopnosti  podnikov  postihnutých  pandémiou  COVID‑19.
Nemožno  teda  konštatovať,  že  skutočnosť,  že  žalobkyňa  musela  časť  svojich  zdrojov z činností,  ktoré  neboli  pandémiou  COVID‑19  postihnuté,  venovať  na  financovanie  činností  postihnutých  pandémiou, a nie  na  nové  investície,  ovplyvňuje  jej  konkurenčné  postavenie  takým  spôsobom,  že  by  sa  nemohla  uplatniť  výnimka  uvedená v článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ. V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že  konkurenti  žalobkyne,  ktorí  spornú  schému  pomoci  využívajú v plnej  miere,  musia  tiež  znášať  časť  strát  spôsobených  uvedenou  pandémiou,  keďže  napadnuté  rozhodnutie  podľa bodu 87 písm. c)  dočasného  rámca  stanovuje,  že  intenzita  pomoci  nesmie  presiahnuť  70 % nekrytých  fixných  nákladov, s výnimkou  mikropodnikov a malých  podnikov, v prípade  ktorých  táto  hranica  predstavuje  90 % uvedených  nákladov.
Okrem  toho  treba  uviesť,  že  úvahy  žalobkyne  zrejme  vychádzajú z predpokladu,  že  schéma  pomoci  by  jej  príjemcom  umožnila  investovať  do  rozvoja  ich  existujúcich  činností  alebo  do  nových  činností,  čím  by  im  poskytla  konkurenčnú  výhodu  oproti  podnikom,  ktorých  obchodný  model  znamená,  že  ju  nevyužívajú  alebo  ju  využívajú  len v menšej  miere.  Takýto  predpoklad  však  nie  je  zo  skutkového  hľadiska  podložený,  pretože  uvedená  schéma  umožňuje  podnikom,  ktoré  boli  na  rozdiel  od  podnikov, v prípade  ktorých  podstatná  časť  činnosti  nebola  pandémiou  COVID‑19  výrazne  postihnutá,  uvedenou  pandémiou  vážne  oslabené,  iba  zabezpečiť  prežitie.  Nemožno  teda  dôvodne  tvrdiť,  že  uvedená  schéma  im  umožní  rozvoj  ich  činností  na  úkor  činností  ich  konkurentov.
Vzhľadom  na  uvedené  skutočnosti  je  potrebné  túto  výhradu  zamietnuť, a teda  zamietnuť  aj  prvú  časť  prvého  žalobného  dôvodu.

O druhej časti založenej na absencii individuálneho preskúmania spornej schémy pomoci a na nedostatočnom odôvodnení
Žalobkyňa  jednak  pripomína,  že  prijatie  dočasného  rámca  Komisiou  ju  nezbavuje  povinnosti  vykonať  individuálne  preskúmanie  spornej  schémy  pomoci, a jednak  tejto  inštitúcii  vytýka,  že v prejednávanej  veci  takéto  preskúmanie  nevykonala. V tejto  súvislosti  poukazuje  na  skutočnosť,  že  napadnuté  rozhodnutie  je  odôvodnené  výlučne  odkazom  na  uvedený  rámec a že  bolo  prijaté  len  tri  dni  po  oznámení  uvedenej  schémy  pomoci.  Dodáva,  že  uvedené  rozhodnutie  je  nedostatočne  odôvodnené,  keďže  Komisia v ňom  iba  odkázala  na  tento  rámec.
Komisia,  ktorú  podporuje  Spolková  republika  Nemecko,  tvrdí,  že  preskúmanie  predmetnej  schémy  pomoci  vykonala, a jeho  výsledkom  bolo,  že  neexistuje  dôvod  na  odchýlenie  sa  od  dočasného  rámca.  Okrem  toho  odmieta  akékoľvek  nedostatočné  odôvodnenie  napadnutého  rozhodnutia.
Z dôvodov  uvedených  už v bodoch  36 a 37  vyššie  treba  konštatovať,  že  žalobkyňa  správne  tvrdí,  že  prijatie  dočasného  rámca  Komisiou  ju  nezbavuje  povinnosti  vykonať  individuálne  preskúmanie  predmetnej  schémy  pomoci.
V prejednávanej  veci  však  nemožno  konštatovať,  že  by  si  Komisia  svoju  povinnosť  vykonať  individuálne  preskúmanie  spornej  schémy  pomoci  nesplnila.
Po  prvé z bodov 9 a 14  vyššie  vyplýva,  že  Komisia v rozhodnutí C(2020) 8318  final,  ako  aj v rozhodnutí C(2021) 1066  final  výslovne  uviedla  vlastnosti  spornej  schémy  pomoci.
Po  druhé  žalobkyňa  vo  svojich  podaniach  nepreukázala  existenciu  výnimočných  okolností  špecifických  pre  spornú  schému  pomoci,  ktoré  by  odôvodňovali  neuplatnenie  odseku  87  dočasného  rámca  Komisiou. Z preskúmania  prvej  časti  tohto  žalobného  dôvodu  totiž  vyplýva,  že  rôzne  predložené  výhrady  sa  týkajú  dôvodnosti  predmetného  kritéria  oprávnenosti,  ako  je  uvedené v uvedenom  odseku a ako  bolo  uplatnené v napadnutom  rozhodnutí,  ale  že  nie  sú  špecifické  pre  túto  schému  pomoci.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že  existencia  podnikov s obchodným  modelom,  ktorý  zahŕňa  tak  činnosti  postihnuté  pandémiou  COVID‑19,  ako  aj  iné  činnosti,  ktoré  sú  pred  ňou  chránené,  nie  je  okolnosťou  špecifickou  pre  spornú  schému  pomoci,  ktorú  mala  Komisia v napadnutom  rozhodnutí  zohľadniť.  To  isté  platí  aj  pre  skutočnosť,  že  oznámením,  ktorým  sa  zavádza  piata  zmena  dočasného  rámca,  sa  zvýšil  maximálny  strop  pomoci  na  10  miliónov  eur  na  podnik.
Po  tretie a v dôsledku  vyššie  uvedeného,  keďže  žalobkyňa  nepreukázala  žiadne  výnimočné  okolnosti,  ktoré  by  naznačovali,  že  sa  Komisia  odchýlila  od  pravidiel,  ktoré  si  stanovila v dočasnom  rámci,  to,  že  dokázala  prijať  rozhodnutie  do  troch  dní  od  oznámenia  schémy  pomoci,  nemožno  považovať  za  nepriamy  dôkaz  chýbajúceho  individuálneho  preskúmania  spornej  schémy  pomoci.
Po  štvrté  vzhľadom  na  neexistenciu  okolností  špecifických  pre  spornú  schému  pomoci  Komisia  neporušila  svoju  povinnosť  odôvodnenia,  keď v napadnutom  rozhodnutí  odkázala  na  dôvody  uvedené v dočasnom  rámci a tým  vysvetlila  dôvody  svojho  rozhodnutia  vyhlásiť  spornú  schému  pomoci  za  zlučiteľnú s vnútorným  trhom  podľa článku 107 ods. 3 písm. b)  ZFEÚ.
Okrem  toho  zo  všetkých  predchádzajúcich  posúdení  vyplýva,  že  jednak  žalobkyňa  bola  schopná  pochopiť  odôvodnenie  napadnutého  rozhodnutia a jednak  Všeobecný  súd  bol  schopný  preskúmať  jeho  dôvodnosť,  takže  treba  konštatovať,  že  toto  rozhodnutie  bolo z právneho  hľadiska  odôvodnené  dostatočne.
Vzhľadom  na  uvedené  sa  musí  táto  časť, a teda  aj  prvý  žalobný  dôvod  ako  celok,  zamietnuť.

O
druhom

žalobnom

dôvode

založenom

na

porušení
článku 1

ods.
2 ZFEÚ
Žalobkyňa  tvrdí,  že  Komisia  bola  povinná  začať  konanie  vo  veci  formálneho  zisťovania,  keďže  otázka  zlučiteľnosti  spornej  schémy  pomoci s vnútorným  trhom  vyvolávala  vážne  ťažkosti, a že  napadnuté  rozhodnutie  preto  porušilo  jej  procesné  práva  podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ. V podstate  sa  domnieva,  že z prvého  žalobného  dôvodu  vyplýva,  že  sa  Komisia  nezaoberala  dôsledkami  prístupu  založeného  na  posúdení  účinkov  pandémie  COVID‑19  na  úrovni  podnikov v prípade  tých,  ktoré  pôsobia  vo  viacerých  oblastiach  činnosti.  Po  piatej  zmene  dočasného  rámca  si  Komisia  mala  uvedomiť  význam  poskytovania  pomoci  veľkým  podnikom,  ale  nevyvodila z toho  žiadne  dôsledky  pri  skúmaní  zmeny  pôvodnej  schémy  pomoci.  To  má  naznačovať  nedostatočné a neúplné  preskúmanie, a teda  existenciu  vážnych  ťažkostí,  ktoré  by  mohli  vyvolať  pochybnosti o zlučiteľnosti  sporného  systému s vnútorným  trhom.  Napokon  sa  žalobkyňa  domnieva,  že  tento  žalobný  dôvod  má  vo  vzťahu k prvému  žalobnému  dôvodu  samostatný  obsah.
Komisia  tvrdí,  že  tento  žalobný  dôvod  vo  vzťahu k prvému  nemá  samostatný  obsah,  takže  zamietnutie  prvého  žalobného  dôvodu  má  automaticky  za  následok  zamietnutie  tohto  žalobného  dôvodu.
Je  potrebné  konštatovať,  že  tento  žalobný  dôvod  týkajúci  sa  ochrany  procesných  práv  žalobkyne z dôvodu,  že  Komisia  napriek  údajnej  existencii  vážnych  pochybností  nezačala  konanie  vo  veci  formálneho  zisťovania,  má v skutočnosti  subsidiárny  charakter v prípade,  že  by  Všeobecný  súd  nepreskúmal  dôvodnosť  posúdenia  pomoci  ako  takej. Z ustálenej  judikatúry  vyplýva,  že  účelom  takéhoto  žalobného  dôvodu  je  umožniť  dotknutej  osobe,  aby  sa v tomto  postavení  považovala  za  oprávnenú  na  podanie  žaloby  podľa článku 263 ZFEÚ,  čo  by  jej  bolo  inak  zamietnuté  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 24. mája  2011,  Komisia/Kronoply a Kronotex, C‑83/09 P,  EU:C:2011:341, bod 48, a z 27. októbra  2011,  Rakúsko/Scheucher‑Fleisch a i., C‑47/10 P,  EU:C:2011:698, bod 44).  Pokiaľ  však  bol  tento  žalobný  dôvod,  ktorý  sa  týka  dôvodnosti  posúdenia  pomoci  ako  takej,  preskúmaný,  je  zbavený  svojho  uvádzaného  účelu.
Navyše  treba  konštatovať,  že  tento  žalobný  dôvod  nemá  samostatný  obsah.  Žalobkyňa  totiž  môže  na  účely  zachovania  procesných  práv,  ktoré  jej  prináležia v rámci  konania  vo  veci  formálneho  zisťovania,  uvádzať  len  dôvody,  ktoré  môžu  preukázať,  že  posúdenie  informácií a dôkazov,  ktoré  má  Komisia k dispozícii  alebo  mohla  mať k dispozícii v štádiu  predbežného  preskúmania  oznámeného  opatrenia,  malo  vyvolať  pochybnosti o jeho  zlučiteľnosti s vnútorným  trhom  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 22. decembra  2008,  Régie  Networks, C‑333/07,  EU:C:2008:764, bod 81; z 9. júla  2009,  3F/Komisia, C‑319/07 P,  EU:C:2009:435, bod 35, a z 24. mája  2011,  Komisia/Kronoply a Kronotex, C‑83/09 P,  EU:C:2011:341, bod 59),  ako  je  nedostatočnosť  alebo  neúplnosť  preskúmania  vykonaného  Komisiou v rámci  postupu  predbežného  preskúmania  alebo  existencia  sťažností  tretích  osôb.  Treba  teda  uviesť,  že v tomto  žalobnom  dôvode  sa  súhrnne  opakujú  tvrdenia  uvedené v rámci  prvého  žalobného  dôvodu  bez  toho,  aby  sa  poukázalo  na  konkrétne  skutočnosti  týkajúce  sa  prípadných  vážnych  ťažkostí.
V dôsledku  toho,  keďže  prvý  žalobný  dôvod  bol  vecne  preskúmaný,  nie  je  potrebné  tento  žalobný  dôvod  skúmať.
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  je  potrebné  túto  žalobu  zamietnuť.

O trovách
Podľa článku 134 ods. 1  Rokovacieho  poriadku  Všeobecného  súdu  účastník  konania,  ktorý  nemal  vo  veci  úspech,  je  povinný  nahradiť  trovy  konania,  ak  to  bolo v tomto  zmysle  navrhnuté.
Keďže  žalobkyňa  nemala  vo  veci  úspech a Komisia  podala  návrh v tomto  zmysle,  je  opodstatnené  uložiť  jej  povinnosť  nahradiť  trovy  konania.
Podľa článku 138 ods. 1  rokovacieho  poriadku  členské  štáty a inštitúcie,  ktoré  vstúpili  do  konania  ako  vedľajší  účastníci,  znášajú  svoje  vlastné  trovy  konania.  Spolková  republika  Nemecko  teda  znáša  svoje  vlastné  trovy  konania.
Z týchto  dôvodov
VŠEOBECNÝ  SÚD  (druhá  rozšírená  komora)
rozhodol  takto:
1.
Žaloba sa zamieta.
2.
Falke KGaA znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené Európskou komisiou.
3.
Spolková republika Nemecko znáša svoje vlastné trovy konania.
Tomljenović
Schalin
Škvařilová‑Pelzl
Nõmm

Kukovec
Rozsudok  bol  vyhlásený  na  verejnom  pojednávaní v Luxemburgu  21. decembra  2022.
Podpisy
*
Jazyk  konania:  nemčina.