CELEX: 62015TJ0020
Ochranná známka Európskej únie
Námietkové konanie
Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie PICCOLOMINI
Skoršia slovná ochranná známka Európskej únie PICCOLO
Neexistencia riadneho používania skoršej ochrannej známky
Článok 42 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 16. januára 2012 vedľajší účastník konania Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola podal prihlášku ochrannej známky Európskej únie na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) podľa nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, s. 1
).
Ochrannou známkou, o ktorej zápis vedľajší účastník konania žiadal, je slovné označenie PICCOLOMINI.
Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 33 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „Alkoholické nápoje (okrem piva)“.
Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola uverejnená vo
Vestníku ochranných známok Spoločenstva
č. 35/2012 z 20. februára 2012.
Dňa 14. mája 2012 podala žalobkyňa Henkell & Co. Sektkellerei KG na základe článku 41 nariadenia č. 207/2009 námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky a služby zaradené do triedy 33 uvedené v bode 3 vyššie.
Námietka bola založená na skoršej slovnej ochrannej známke Európskej únie PICCOLO zapísanej 14. augusta 2001 pod číslom 952770.
Skoršia ochranná známka označuje výrobky a služby zaradené do tried 33 a 42 a zodpovedajúce tomuto opisu:
—
trieda 33: „Alkoholické nápoje (okrem piva), najmä vína, sladké vína, šumivé vína, perlivé vína, aromatizované vína a vermút, liehoviny“,
—
trieda 42: „Reštauračné služby (strava); prechodné ubytovanie“.
Na podporu námietky bol uvedený dôvod podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
Dňa 28. novembra 2012 vedľajší účastník konania v súlade s článkom 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 požiadal, aby žalobkyňa predložila dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky.
Dňa 19. februára 2013 žalobkyňa uviedla, že používa ochrannú známku PICCOLO pre šumivé víno v šiestich členských štátoch Európskej únie a ochrannú známku PIKKOLO pre šumivé víno v Nemecku a Rakúsku. Dodala, že odlišnosť pri písaní prvku „pikkolo“ voči prvku „piccolo“ je len minimálna a že príslušná skupina verejnosti by ju len ťažko zaznamenala, keďže tieto dva prvky sa vyslovujú rovnako. Okrem iného predložila dokumenty a iné dôkazy určené na preukázanie riadneho používania skoršej ochrannej známky.
Rozhodnutím zo 17. septembra 2013 námietkové oddelenie dospelo k záveru, že žalobkyňa predložila dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky a vyhovelo námietke v celom rozsahu.
Vedľajší účastník konania podal 18. novembra 2013 na EUIPO odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.
Rozhodnutím z 31. októbra 2014 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát EUIPO vyhovel odvolaniu a zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia z dôvodu, že žalobkyňa nepredložila dostatočné dôkazy na preukázanie riadneho používania skoršej ochrannej známky. Navyše zamietol námietku v súlade s článkom 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Odvolací senát sa pri vyvodení záveru o nedostatku riadneho používania skoršej ochrannej známky domnieval, že vzhľadom na dôkazy ako celok bolo primerané usudzovať, že pojem „piccolo“ je súčasťou vinárskej terminológie používanej na medzinárodnej úrovni a že v dôsledku toho je známy priemernému spotrebiteľovi. Po druhé zdôraznil, že spotrebitelia, ktorí nechápu pojem „piccolo“, nebudú automaticky predpokladať, že ide o ochrannú známku, ak sa s ním stretnú v rámci predaja šumivých vín. Po tretie uviedol, že označenie PIKKOLO alebo PICCOLO sa jasne používa opisným spôsobom alebo v skrátenej forme „picc.“, že pri rôznych výrobkoch žalobkyne sa výlučne spája s inými opisnými pojmami, ako sú pojmy „trocken“ a „dry“, alebo s časťou obchodného mena žalobkyne, a to „henkell“. Po štvrté sa domnieval, že tento posledný uvedený pojem, ktorý je súčasťou obchodného mena žalobkyne, je najviac dominantným prvkom vzhľadom na svoje umiestnenie a svoju veľkosť, tak na etiketách fliaš, ako aj na obale. Dodal, že tento pojem nemá nijaký zjavný význam, hoci vzhľadom na spôsob, akým je zobrazený, sa ihneď považuje za označenie s rozlišovacou spôsobilosťou.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zrušil napadnuté rozhodnutie,
—
zaviazal EUIPO a vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania.
EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu,
—
zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
Právny stav
Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Po prvé je potrebné pripomenúť, že z odôvodnenia 10 nariadenia č. 207/2009 vyplýva, že podľa normotvorcu je ochrana skoršej ochrannej známky opodstatnená len vtedy, ak sa táto ochranná známka skutočne používa. Podľa článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ak to prihlasovateľ navrhne, majiteľ skoršej ochrannej známky Európskej únie, alebo podľa odseku 3 tohto článku majiteľ skoršej národnej ochrannej známky, ktorý podal námietku, musí predložiť dôkaz o tom, že v období piatich rokov pred dňom uverejnenia prihlášky ochrannej známky Európskej únie sa skoršia ochranná známka používala v Únii alebo tam, kde je predmetom ochrany, v súvislosti s tovarmi alebo službami, pre ktoré je zapísaná a ktoré uvádza ako dôvod svojej námietky, alebo o tom, že existujú náležité dôvody nepoužívania, za predpokladu, že skoršia ochranná známka bola k tomuto dňu už zapísaná najmenej päť rokov. Pokiaľ nie je v tomto zmysle predložený dôkaz, námietka sa zamietne.
Podľa judikatúry účelom požiadavky
ratio legis
, ktorá vyžaduje, aby sa skoršia ochranná známka riadne používala, ak má byť spôsobilá na namietanie proti prihláške ochrannej známky Európskej únie, je obmedziť konflikty medzi dvoma ochrannými známkami, pokiaľ neexistuje rozumný ekonomický dôvod vyplývajúci zo skutočnej úlohy ochrannej známky na trhu [pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. júla 2004, Sunrider/ÚHVT – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, body
až
a citovanú judikatúru, a z 30. novembra 2009, Esber/ÚHVT – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS),
T‑353/07
, neuverejnený,
EU:T:2009:475
, bod
a citovanú judikatúru].
Podľa pravidla 22 ods. 3 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (
Ú. v. ES L 303, s. 1
; Mim. vyd. 17/001, s. 189), dôkaz o používaní sa musí týkať miesta, času, rozsahu a povahy používania skoršej ochrannej známky v súvislosti s výrobkami a službami, pre ktoré sa žiada zapísanie a na ktorých je založená námietka.
Po druhé ochranná známka je predmetom riadneho používania, ak sa používa v súlade so svojou základnou funkciou, ktorou je zaručiť identifikáciu pôvodu výrobkov alebo služieb, pre ktoré je zapísaná, aby vytvárala alebo zachovávala odbyt pre tieto výrobky a služby, pričom za riadne používanie sa nepovažuje symbolické používanie, ktorého účelom je len zachovanie práv z ochrannej známky (pozri analogicky rozsudok z 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, bod
).
Posúdenie riadnej povahy používania ochrannej známky musí spočívať na celkovom posúdení všetkých relevantných prvkov daného prípadu, t. j. skutočností a okolností týkajúcich sa určenia jej skutočného obchodného používania, najmä na tom, či jej používanie v príslušnom ekonomickom odvetví možno považovať za dostačujúce na udržanie alebo vytvorenie podielu na trhu pre tovary alebo služby chránené ochrannou známkou, na povahe týchto tovarov a služieb, vlastnostiach trhu, rozsahu a frekventovanosti používania ochrannej známky (rozsudok z 8. júla 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, bod
; pozri tiež analogicky rozsudok z 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, bod
).
Riadne používanie ochrannej známky nemožno preukázať pravdepodobnosťou alebo domnienkami, ale musí byť založené na konkrétnych skutočnostiach a cieľoch, ktoré preukazujú skutočné a dostačujúce používanie ochrannej známky na dotknutom trhu [rozsudky z 12. decembra 2002, Kabushiki Kaisha Fernandes/ÚHVT – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
,
EU:T:2002:316
, bod
, a zo 6. októbra 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/ÚHVT – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
,
EU:T:2004:292
, bod
].
Práve vzhľadom na tieto úvahy je potrebné preskúmať, či odvolací senát správne dospel v bodoch 21 a 51 napadnutého rozhodnutia k záveru, že žalobkyňa nepredložila dostatok dôkazov na preukázanie, že skoršia ochranná známka sa riadne používala v zmysle článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Najskôr je potrebné konštatovať, že vzhľadom na to, že prihláška skoršej ochrannej známky Európskej únie bola uverejnená 20. februára 2012, päťročné obdobie uvedené v článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 plynulo v danom prípade od 20. februára 2007 do 19. februára 2012 (ďalej len „relevantné obdobie“).
Na podporu jediného žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že na rozdiel od záveru odvolacieho senátu dôkazy predložené v rámci konania pred EUIPO preukazovali riadne používanie skoršej ochrannej známky.
Po prvé žalobkyňa v podstate tvrdí, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého je pojem „piccolo“ vnímaný výlučne ako opisný, znamená
de facto
vyhlásenie neplatnosti skoršej ochrannej známky. Po druhé sa domnieva, že odvolací senát konal nezákonne, keď v rámci svojho hodnotenia dôkazu riadneho používania skoršej ochrannej známky preskúmal jej rozlišovaciu spôsobilosť a vyvodil z toho, že ju nemá. Po tretie sa domnieva, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého skoršia ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, vychádza výlučne z dokumentov pochádzajúcich z obdobia po relevantnom období, ktoré boli predložené vedľajším účastníkom konania spolu s pripomienkami vysvetľujúcimi dôvod odvolania proti rozhodnutiu námietkového oddelenia. Podľa nej v dôsledku toho nijaký dôkaz nepreukazuje nedostatok rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky počas relevantného obdobia. Napokon po štvrté tvrdí, že aj za predpokladu, žeby Všeobecný súd dospel k záveru, že odvolací senát mal právomoc usudzovať, že skoršia ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť, preskúmanie zákonnosti napadnutého rozhodnutia Všeobecným súdom by malo jasne preukázať, že na rozdiel od toho, k čomu dospel odvolací senát, uvedená ochranná známka sa používala ako ochranná známka, nielen opisným spôsobom.
EUIPO a vedľajší účastník konania spochybňujú dôvodnosť tvrdení žalobkyne. Domnievajú sa, že podrobné preskúmanie dôkazov predložených žalobkyňou počas konania, na ktoré sa odvoláva, potvrdzuje, že odvolací senát správne dospel k záveru, že nebol predložený dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky.
Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najskôr štvrté tvrdenie žalobkyne týkajúce sa v podstate povahy používania skoršej ochrannej známky a potom prvé tri tvrdenia.
Svojím štvrtým tvrdením žalobkyňa tvrdí, že na rozdiel od toho, čo sa domnieval odvolací senát, skoršia ochranná známka sa používala ako ochranná známka, nielen opisným spôsobom. (pozri bod 27 vyššie).
V prejednávanej veci je potrebné zdôrazniť, že odvolací senát v rámci svojho preskúmania riadneho používania skoršej ochrannej známky najskôr zdôraznil, že účastníci konania pred EUIPO sa nedokážu zhodnúť v otázke, či sa skoršia ochranná známka používala ako opisné označenie určitej veľkosti fľaše, nie ako ochranná známka v súlade so svojou základnou funkciou, ktorou je zaručiť identifikáciu pôvodu výrobkov alebo služieb, pre ktoré je táto ochranná známka zapísaná. Následne na jednej strane uviedol, že táto otázka sa líši od otázky, či skoršia ochranná známka bola spôsobilá na zápis v súlade s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 207/2009, a na druhej strane, že táto posledná uvedená otázka sa mohla vyriešiť výlučne v rámci konania o vyhlásenie neplatnosti začatého pred zrušovacím oddelením na základe článku 52 ods. 1 písm. a) rovnakého nariadenia. Napokon uviedol, pričom vychádzal z rozsudku zo 16. mája 2013, Reber/ÚHVT – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, neuverejnený,
EU:T:2013:250
) že má právomoc na určenie, či osobitný spôsob, akým sa používala skoršia ochranná známka, bol opisnej povahy vzhľadom na požiadavku riadneho používania stanovenú článkom 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Okrem iného je potrebné uviesť, že ako bolo uvedené v bode 8 napadnutého rozhodnutia a ako vyplýva z analýzy dokumentácie, ktorá je súčasťou spisu EUIPO zaslaného Všeobecnému súdu, žalobkyňa s cieľom preukázať riadne používanie skoršej ochrannej známky predložila počas konania pred EUIPO tieto dôkazy:
—
vyhlásenie svojho riaditeľa marketingu pod prísahou z 13. februára 2013, ktoré obsahuje fotografie fliaš šumivého vína a uvádza obrat z predaja fliaš šumivého vína obsahujúcich slová „piccolo“ alebo „pikkolo“ v rôznych členských štátoch Únie v rokoch 2007 až 2011,
—
fotografie fliaš šumivého vína,
—
výňatky z informácií o výrobkoch a z cenníkov platných od 1. apríla 2007 a v nasledujúcich rokoch, spísané v nemčine a sprevádzané čiastočnými prekladmi, ukazujúce napríklad ponuku 0,2 litrových fliaš obsahujúcich slovo „pikkolo“,
—
výňatok z cenníka na vývoz platného od 1. apríla 2008 a od 1. apríla 2009 spísaný v angličtine, ukazujúci ponuku 0,2 litrových fliaš obsahujúcich slovo „piccolo“,
—
viacero faktúr týkajúcich sa obdobia od roku 2007 do roku 2012 zaslaných podnikom v Grécku, Taliansku a vo Fínsku, uvádzajúcich najmä dodanie 0,2 litrových fliaš „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.“,
—
výňatok z reklamnej brožúry.
Odvolací senát po analyzovaní dokumentov uvedených v bode 32 vyššie, ako aj dokumentov predložených vedľajším účastníkom konania dospel v bode 51 napadnutého rozhodnutia k záveru, že skoršia ochranná známka sa nepoužívala riadne v súlade so svojou základnou funkciou, ktorou je zaručiť identifikáciu pôvodu výrobkov a služieb, pre ktoré bola zapísaná.
Všeobecný súd sa domnieva, že takýto záver mohol legitímne vyvodiť z preskúmania dokumentov uvedených v bode 32 vyššie.
V tejto súvislosti je najskôr potrebné uviesť, že odvolací senát nespochybnil dĺžku ani význam používania skoršej ochrannej známky a že účastníci konania proti tomu nenamietajú.
Následne, pokiaľ ide o miesto používania, žalobkyňa spochybňuje záver odvolacieho senátu, podľa ktorého uvádzala svoje výrobky na trh výlučne v Nemecku, Grécku, Taliansku a vo Fínsku. Tvrdí, že predávala výrobky v 20 členských štátoch Únie pod označením PICCOLO a v dvoch členských štátoch pod označením PIKKOLO, ako to údajne preukazuje vyhlásenie jej riaditeľa marketingu pod prísahou z 13. februára 2013.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na posúdenie dôkaznej hodnoty dokumentu je potrebné najprv overiť vierohodnosť informácie, ktorú obsahuje. Potom treba zohľadniť najmä pôvod dokumentu, okolnosti jeho vypracovania, jeho adresáta a položiť si otázku, či sa vzhľadom na svoj obsah javí zmysluplný a dôveryhodný. V prejednávanej veci bolo vyhlásenie pod prísahou vydané riaditeľom marketingu žalobkyne a teda by nemalo mať rovnakú spoľahlivosť a dôveryhodnosť ako vyhlásenie pochádzajúce od tretej osoby alebo osoby nezávislej od dotknutej spoločnosti. Vyhlásenie pod prísahou samo osebe nepostačuje a predstavuje iba nepriamy dôkaz, ktorý sa musí podporiť inými dôkazmi (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2013, Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, bod
).
Ako pritom správne uvádzajú EUIPO a vedľajší účastník konania, informácie uvedené vo vyhlásení pod prísahou nie sú podporené sprievodnými dôkazmi. Naopak, z faktúr predložených žalobkyňou jasne vyplýva, že sa vzťahujú iba na územia štyroch členských štátov. Odvolací senát preto nepochybil, keď v bode 37 napadnutého rozhodnutia usúdil, že z dôkazov predložených žalobkyňou je zrejmé, že svoje šumivé vína neuvádzala na trh v celej Únii, ale iba v Nemecku, Grécku, Taliansku a vo Fínsku.
Napokon, pokiaľ ide o analýzu povahy používania skoršej ochrannej známky uvedenú v napadnutom rozhodnutí, ktorú žalobkyňa osobitne a zásadne spochybňuje (pozri bod 27 vyššie), odvolací senát v bodoch 39 až 51 napadnutého rozhodnutia v zásade usúdil, že bez ohľadu na to, či spotrebitelia pochopia význam pojmu „piccolo“, spôsob používania skoršej ochrannej známky na fľašiach šumivého vína žalobkyne, ako aj na informáciách o výrobkoch a vo faktúrach neumožňuje vyvodenie záveru, že táto ochranná známka sa používala ako ochranná známka.
Žalobkyňa spochybňuje túto analýzu, pričom v zásade tvrdí, že je potrebné priznať osobitný význam spôsobu, akým sa skoršia ochranná známka používa na výrobkoch, keďže práve týmto spôsobom sa táto ochranná známka predstavuje spotrebiteľom, pričom informácie o výrobkoch, cenníky a faktúry sú určené jedine obchodným kruhom, nie spotrebiteľom. Podľa nej z prezentácie výrobkov jasne vyplýva, že uvedená ochranná známka sa používala ako ochranná známka, nie opisným spôsobom. Dodáva, že v dotknutom odvetví je bežné uvádzať ochranné známky výlučne výrazným spôsobom. Zdôraznené zobrazenie dotknutej ochrannej známky výrazným spôsobom, ktoré priťahuje pozornosť, teda údajne vychádza zo zámeru žalobkyne použiť tento pojem ako ochrannú známku, a nie ako opisné označenie veľkosti fľaše, čo navyše zodpovedá vnímaniu používania tohto pojmu zo strany spotrebiteľa.
Je potrebné konštatovať, že argumentáciu žalobkyne nemožno prijať.
Bez ohľadu na otázku, či je pojem „piccolo“ technickým pojmom používaným v odvetví vinárstva alebo či sa bežne používa na uvádzanie na trh šumivých vín vo vzťahu k priemernému spotrebiteľovi vína, je totiž v každom prípade potrebné konštatovať, že spôsob, akým sa používa skoršia ochranná známka na samotnom výrobku, t. j. fľašiach šumivého vína, neumožňuje vyvodenie záveru, že uvedená ochranná známka sa používala ako ochranná známka, to znamená v súlade so svojou základnou funkciou, ktorou je poskytnúť uvedenie obchodného pôvodu dotknutého výrobku. Riadne používanie ochrannej známky pritom možno konštatovať len vtedy, ak sa táto ochranná známka používa tak, aby zaručila identifikáciu pôvodu výrobkov alebo služieb, pre ktoré je zapísaná [rozsudok zo 16. júna 2015, Polytetra/ÚHVT – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T‑660/11
,
EU:T:2015:387
, bod
].
Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, pojem „piccolo“ sa na výrobku alebo balení vôbec neuvádza výrazným spôsobom priťahujúcim pozornosť spotrebiteľa. Naopak, ako správne zdôraznil odvolací senát v bodoch 42 až 45 napadnutého rozhodnutia, prevažujúcim prvkom tak na výrobku, ako aj na balení je jasne pojem „henkell“.
Pokiaľ ide o výrobok, ako uviedol odvolací senát v bode 43 napadnutého rozhodnutia, pojem „henkell“ sa nachádza na samom vrchu etikety na hrdle fľaše a je zvýraznený stuhou. Pod týmto pojmom sa nachádza grafický symbol, pričom tento symbol je umiestnený nad pojmom „piccolo“ alebo „pikkolo“. Pojem „piccolo“ alebo „pikkolo“ je umiestnený nad označením „dry sec“ napísaným oveľa menším písmom. Grafický symbol nachádzajúci sa na hrdle fľaše je takisto zobrazený na jej ústrednej etikete. Nachádza sa nad pojmom „henkell“ napísaným veľkými tučnými písmenami, ktorý sa nachádza nad pojmom „trocken“ napísaným oveľa menším písmom.
Pokiaľ ide o balenie, zobrazenie pojmu „piccolo“ alebo „pikkolo“ je podobné zobrazeniu uvedenému na výrobku. Balenie totiž zobrazuje grafický symbol nachádzajúci sa nad pojmom „henkell“ napísaným veľkými tučnými písmenami, ktorý sa nachádza nad pojmom „trocken“ napísaným oveľa menším písmom. Pojem „piccolo“ alebo „pikkolo“ sa nachádza v spodnej časti balenia, rovnakým písmom ako pojem „trocken“ a je sprevádzaný inými slovami napísanými ešte menším písmom.
Ako správne uviedli tak odvolací senát, ako aj vedľajší účastník konania, či už ide o výrobok alebo balenie, vzhľadom na svoju veľkosť alebo umiestnenie dominuje jednoznačne pojem „henkell“. Pojem „piccolo“ alebo „pikkolo“ vystupuje v celkovom ponímaní jedine druhorado a ako doplnok.
Preto ako správne uviedli EUIPO a vedľajší účastník konania, na fľaši alebo balení sa ako označenie obchodného pôvodu výrobku bude vnímať skôr pojem „henkell“, zatiaľ čo pojem „piccolo“ alebo „pikkolo“ budú mať len funkciu opisu veľkosti fľaše.
Tento záver je navyše plne podporený informáciami o výrobkoch, cenníkmi a faktúrami predloženými žalobkyňou počas konania pred EUIPO. Ako totiž uviedol odvolací senát v bode 40 napadnutého rozhodnutia a ako to tvrdí EUIPO a vedľajší účastník konania, je zrejmé, že pojem „piccolo“ alebo „pikkolo“ sa používa tak, aby opísal veľkosť fľaše. Tento pojem sa pri rôznych výrobkoch žalobkyne výlučne spája s ostatnými opisnými pojmami, ako sú „trocken“ a „dry“ a systematicky je spojený s 0,2 litrovými fľašami, rovnako ako sú pojmy „magnum“ alebo „double magnum“ spojené s označením 1,5 litrových alebo 3 litrových fliaš.
Pokiaľ ide konkrétne o faktúry, obsahujú slovné spojenia „henkell trocken dry sec picc.“ alebo „henkell tro. dry sec picc.“ nasledované uvedením veľkosti fľaše vína, t. j. označením „200 ml“, alebo v určitých prípadoch uvedením percentuálneho podielu alkoholu, napríklad „11,5 % vol.“. Je pritom zrejmé, že takéto uvedenia, ktoré sa navyše používajú v skrátenej forme, nemožno chápať ako označenia obchodného pôvodu výrobku. Ako zdôrazňuje EUIPO, skutočnosť, že skratka „picc.“ sa nachádza vždy po výrazoch „trocken dry sec“ alebo „tro. dry sec“, ktoré opisujú stupeň sladkosti šumivého vína v rôznych jazykoch, sa musí vykladať v tom zmysle, že samotný pojem „piccolo“ je opisným pojmom a nie ďalším uvedením obchodného pôvodu pridaným k časti obchodného mena „henkell“.
Je teda potrebné konštatovať, že dôkazy predložené žalobkyňou pred námietkovým oddelením a odvolacím senátom ani pri celkovom posúdení z právneho hľadiska dostatočne nepreukazujú riadne používanie skoršej ochrannej známky počas relevantného obdobia. Je potrebné dodať, že ako vyplýva z úvah týkajúcich sa analýzy štvrtého tvrdenia žalobkyne, preskúmanie riadneho používania skoršej ochrannej známky, ktoré uskutočnil odvolací senát, je v súlade s uplatňujúcimi sa pravidlami a judikatúrou. Predovšetkým je potrebné konštatovať, že odvolací senát nijako neporušil zásady uvedené žalobkyňou, ktoré vyplývajú najmä z rozsudku z 24. mája 2012, Formula One Licensing/ÚHVT (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). Rovnako je potrebné uviesť, že z preskúmania uvedeného tvrdenia vyplýva, že odvolací senát sa vôbec nevyjadril k otázke, či existovali absolútne dôvody brániace zápisu alebo platnosti skoršej ochrannej známky, ale že sa obmedzil na posúdenie, či sa táto ochranná známka riadne používala v súlade so svojou základnou funkciou.
Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o skoršiu ochrannú známku, nemožno konštatovať nijaké porušenie článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009.
Navyše je potrebné dodať, že tento záver nemožno spochybniť skutočnosťami uvedenými v prílohách A.8 až A.12 žaloby, ktoré obsahujú zbierku predstavení jednotlivých výrobkov používaných v Nemecku od roku 1935; zobrazenie etikety umiestnenej na zadnej strane výrobku; štúdiu výrobkov vo veľkom supermarkete v Nemecku; historické obrázky, reklamu a CD‑ROM obsahujúce televízne reklamy vysielané od roku 1957 do roku 1964 a napokon anketu uskutočnenú medzi spotrebiteľmi v Nemecku pochádzajúcu z októbra 1991.
Prílohy A.8 až A.12 žaloby, ktoré žalobkyňa po prvýkrát predložila až v konaní pred Všeobecným súdom, nemožno zohľadniť a musia sa zamietnuť ako neprípustné. Žaloba predložená Všeobecnému súdu totiž smeruje k preskúmaniu zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov EUIPO v zmysle článku 65 nariadenia č. 207/2009, v dôsledku čoho úlohou Všeobecného súdu nie je znovu skúmať skutkové okolnosti s prihliadnutím na dokumenty, ktoré boli po prvýkrát predložené až v konaní pred ním. Je teda potrebné odmietnuť uvedené dokumenty bez toho, aby sa musela skúmať ich dôkazná sila [pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
, bod
a citovanú judikatúru].
V každom prípade je potrebné zdôrazniť, že aj za predpokladu, že prílohy A.8 až A.12 žaloby by neboli neprípustné, je zrejmé, že buď sa nevzťahujú na relevantné obdobie, alebo že sa týkajú iných ochranných známok než sú ochranné známky, o ktoré ide v prejednávanej veci, v dôsledku čoho by nebolo možné zohľadniť ich v prejednávanej veci.
Pokiaľ ide napokon o rozhodnutie prvostupňového súdu vo Wiesbadene z 10. apríla 1972, ktoré sa nachádza v prílohe A.13 žaloby a žalobkyňa ho uviedla na pojednávaní, je potrebné pripomenúť, že ani účastníkom konania, ani Všeobecnému súdu by sa nemalo brániť, aby sa pri výklade práva Únie inšpirovali okolnosťami vyvodenými z judikatúry Únie, alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej judikatúry. Takáto možnosť inšpirovať sa vnútroštátnymi súdmi nevyplýva z judikatúry, v zmysle ktorej je cieľom žaloby podanej Všeobecnému súdu preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov s ohľadom na skutočnosti, ktoré v konaní pred nimi predložili účastníci konania, keďže nejde o výhradu voči odvolacím senátom, že nezohľadnili konkrétne skutkové okolnosti vo vnútroštátnom rozsudku, ale ide o uvedenie rozsudkov na podporu žalobného dôvodu založeného na porušení ustanovenia nariadenia č. 207/2009 odvolacími senátmi [pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 2006, Vitakraft‑Werke Wührmann//ÚHVT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
,
EU:T:2006:202
, body
a
].
V prejednávanej veci je pritom potrebné konštatovať, že žalobkyňa sa neodvoláva na rozhodnutie prvostupňového súdu vo Wiesbadene s cieľom uviesť príklad výkladu, ktorý treba poskytnúť právnej norme, ale s cieľom objasniť skutkovú otázku, a to určenia, či žalobkyňa používala pojem „piccolo“ ako ochrannú známku. Preto ide o dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky, ktorý mala žalobkyňa predložiť pred EUIPO. Okrem toho rovnako ako v prípade príloh A.8 až A.12 žaloby je potrebné uviesť, že rozhodnutie prvostupňového súdu vo Wiesbadene sa netýka riadneho používania skoršej ochrannej známky a nevzťahuje sa na relevantné obdobie.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je teda potrebné zamietnuť štvrté tvrdenie žalobkyne ako nedôvodné.
Pokiaľ ide o prvé tri tvrdenia týkajúce sa údajného vyhlásenia neplatnosti skoršej ochrannej známky
de facto
, ako aj údajného posúdenia rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky odvolacím senátom (pozri bod 27 vyššie), možno ich iba zamietnuť. Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, sa totiž odvolací senát vôbec nevyjadril k otázke, či existovali absolútne dôvody brániace zápisu alebo platnosti skoršej ochrannej známky, ale sa obmedzil na posúdenie, či sa táto ochranná známka riadne používala v súlade so svojou základnou funkciou (pozri bod 50 vyššie).
Odvolací senát sa obmedzil na vyvodenie záveru, že predložené dôkazy preukazovali, že žalobkyňa používala skoršiu ochrannú známku opisným spôsobom, a to na opísanie určitej veľkosti fľaše. Okrem toho, ako správne uviedli EUIPO a vedľajší účastník konania vo svojich písomných pripomienkach a na pojednávaní, odvolací senát v námietkovom konaní vôbec neskúmal rozlišovaciu spôsobilosť skoršej ochrannej známky ako takú, ale skúmal vnímanie označenia vyplývajúce z konkrétnych podmienok jeho používania ako ochrannej známky v zmysle článku 42 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, ako je na to povinný v rámci posúdenia riadneho používania akejkoľvek skoršej ochrannej známky. Pokiaľ ide o tvrdenie, že nedostatok rozlišovacej spôsobilosti konštatovaný odvolacím senátom vychádza výlučne z dokumentov predložených vedľajším účastníkom konania, ktoré pochádzajú z obdobia po relevantnom období (pozri bod 27 vyššie), musí byť zamietnuté ako nedôvodné, keďže na jednej strane odvolací senát vôbec nekonštatoval nedostatok rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky a na druhej strane toto tvrdenie nie je vecne podložené. Na rozdiel od toho, čo žalobkyňa uviedla na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, totiž z bodov 21 a 39 až 44 napadnutého rozhodnutia jasne vyplýva, že odvolací senát vyvodil záver, že skoršia ochranná známka sa riadne nepoužívala, v zásade na základe dôkazov predložených žalobkyňou, ktoré nepochádzali z obdobia po relevantnom období.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné zamietnuť jediný žalobný dôvod žalobkyne ako nedôvodný a v dôsledku toho zamietnuť žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené jej uložiť povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom EUIPO a vedľajšieho účastníka konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (deviata komora),
rozhodol a vyhlásil:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Henkell & Co. Sektkellerei KG znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložili Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) a Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

Berardis
Czúcz
Popescu
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. apríla 2016.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.