CELEX: 62021CJ0304
Преюдициално запитване
Социална политика
Равно третиране в областта на заетостта и професиите
Член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз
Директива 2000/78/ЕО
Член 2, параграф 2, член 4, параграф 1 и член 6, параграф 1
Забрана на дискриминацията, основана на възраст
Национална правна уредба, която определя максимална възрастова граница от 30 години за назначаване на полицейски комисари
Обосновки

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 303, 2000 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7), на член 3 ДЕС, член 10 ДФЕС, както и на член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между VT и Ministero dell’Interno (Министерство на вътрешните работи, Италия) и Ministero dell’Interno — Dipartimento della Pubblica Sicurezza — Direzione centrale per le risorse umane (Министерство на вътрешните работи — отдел „Обществена сигурност“ — Централна дирекция „Човешки ресурси“, Италия) по повод решението да не се допусне VT до участие в конкурс, организиран за заемане на длъжностите „комисар“ в Polizia di Stato (Държавна полиция, Италия), с мотива че е достигнал предвидената за тази цел максимална възрастова граница.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 18 и 23 от Директива 2000/78 гласят:
„(18)
Настоящата директива не изисква, по-специално, от въоръжените сили и полицията, затворите и службите по спешна помощ да наемат или оставят на работа лица, които нямат изискваните способности да изпълняват кръга от задължения, свързани със законната цел за поддържане оперативния капацитет на тези служби.
[…]
(23)
При много ограничени обстоятелства, разлика в третирането може да бъде оправдана, когато характеристика, свързана с […], възраст […], съставлява основно и професионално-определящо изискване, когато целта е законна и изискването пропорционално. […]“.
Съгласно член 1 от Директива 2000/78 целта ѝ е да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране.
Член 2 от тази директива, озаглавен „Понятие за дискриминация“, предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
a)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа един от признаците, упоменати в член 1;
[…]“.
Член 3 от тази директива, озаглавен „Приложно поле“, предвижда:
„1.   В границите на сферите на компетентност, поверени на [Европейския съюз], настоящата директива се прилага към всички лица от публичния и частния сектор, включително публични органи, във връзка с:
a)
условията за достъп до заетост, самостоятелна заетост или упражняване на занятие, включително критериите за подбор и условия за наемане на работа, в който и да е клон на дейност на всички нива на професионалната йерархия, включително повишение;
[…]“.
Член 4 от същата директива, озаглавен „Професионални изисквания“, гласи в параграф 1:
„Въпреки разпоредбите на член 2, параграфи 1 и 2, държавите членки могат да регламентират, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, такава характеристика представлява основно и определящо професията изискване, като гарантират, че целта е законосъобразна и изискването пропорционално“.
Член 6 от Директива 2000/78, озаглавен „Оправдаване на разликите в третирането на основание възраст“, предвижда в параграф 1:
„Независимо от член 2, параграф 2, държавите членки могат да регламентират, че разлики в третирането на основание възраст не представлява дискриминация, ако в контекста на национално право, те са обективно и обосновано оправдани от законосъобразна цел, включително законосъобразна политика по заетостта, трудов пазар и цели на професионалното обучение и, ако средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими.
Такива разлики в третирането могат да включват освен другото:
[…]
в)
определянето на максимална възраст за наемане, основана на изискване за обучение за дадената длъжност или необходимост от разумен период на заетост преди пенсиониране“.
Италианското право
Законодателен декрет № 165/1997
В съответствие с членове 1 и 2 от decreto legislativo n. 165 —Attuazione delle deleghe conferite dall’articolo 2, comma 23, della legge 8 agosto 1995, n. 335, e dall’articolo 1, commi 97, lettera g), e 99, della legge 23 dicembre 1996, n. 662, in materia di armonizzazione al regime previdenziale generale dei trattamenti pensionistici del personale militare, delle Forze di polizia e del Corpo nazionale dei vigili del fuoco, nonchè del personale non contrattualizzato del pubblico impiego [Законодателен декрет № 165 относно прилагането на делегациите, предоставени в член 2, параграф 23 от Закон № 335 от 8 август 1995 г., и в член 1, параграф 97, буква g) и параграф 99 от Закон № 662 от 23 декември 1996 г. относно хармонизирането с общата схема за социално осигуряване на пенсионните възнаграждения на военните, полицейските сили и пожарникарите, както и на длъжностните лица, които не са сключили трудов договор], от 30 април 1997 г. (GURI, бр. 139, от 17 юни 1997 г.), максималната възраст, след която служителите от държавната полиция се пенсионират, е 61 години.
Закон № 127/1997
Общите правила относно възрастта, що се отнася до участието в публичните конкурси, са предвидени в член 3, параграф 6 от legge n. 127 — Misure urgenti per lo snellimento dell’attività amministrativa e dei procedimenti di decisione e di controllo (Закон № 127 относно неотложните мерки за рационализиране на административната дейност и на процедурите за приемане на решения и упражняване на контрол) от 15 май 1997 г. (GURI, бр. 113 от 17 май 1997 г. — редовна притурка към GURI, бр. 98), по силата на който „[з]а участието в конкурси, организирани от публичната администрация, не се прилагат възрастови ограничения, освен в случаите, посочени в правилниците на отделните администрации, свързани с естеството на службата или обективните нужди на администрацията“.
Законодателен декрет № 334/2000
Дейността на полицейския комисар се урежда с Decreto legislativo n. 334 — Riordino dei ruoli del personale direttivo e guigente della Polizia di Stato, a norma dell’articolo 5, comma 1, della legge 31 marzo 2000, n. 78 (Законодателен декрет № 334 — Реорганизация на функциите на изпълнителния и ръководния персонал на държавната полиция в съответствие с член 5, параграф 1 от Закон № 78 от 31 март 2000 г.) от 5 октомври 2000 г. (GURI, бр. 271 от 20 ноември 2000 г. — редовна притурка към GURI, бр. 190, наричан по-нататък „Законодателен декрет № 334/2000“).
Член 2, параграф 2 от този законодателен декрет описва функциите на полицейския комисар по следния начин:
„Лицата от категорията на служителите, включително до длъжността главен комисар, изпълняват длъжностите служител по обществена сигурност и служител в съдебна полиция. Във връзка със заеманата длъжност те изпълняват функции, присъщи на институционалните задачи на държавната полиция и на Администрацията по обществена сигурност, със самостоятелна отговорност за вземане на решения и съответен професионален принос. Освен това те осъществяват обучението на наетите служители и в зависимост от притежаваната професионална квалификация изпълняват задачи, свързани с образованието и обучението на служителите от държавната полиция. Тези служители са преки сътрудници на лицата, заемащи по-високи длъжности в системата и ги заместват в ръководството на службите и отделите в случай на отсъствие или възпрепятстване. Ако заемат съответната длъжност, както и при смяната на ръководителите на обособените управления по обществена сигурност, главните комисари упражняват и правомощия на местен орган по обществена сигурност. Тези служители, като носят пълна отговорност за дадените указания и постигнатите резултати, изпълняват също ръководни функции в служби и отдели, които не са запазени за служители с по-висока длъжност, както и функции по ръководство и координиране на няколко организационни единици в службата, в която са назначени. […]“.
Съгласно член 3, параграф 1 от посочения законодателен декрет „[в]ъзрастовата граница за участие в конкурса, която не може да надвишава тридесет години, е определена с правилник, приет съгласно член 3, алинея 6 от Закон № 127 от 15 май 1997 г., без да се засягат предвидените в посочения правилник изключения“.
Член 3, параграф 3 от същия законодателен декрет предвижда, че с правилник на министъра на вътрешните работи се определят „правила за провеждане на изпитите за физическо състояние, изискванията за психическа и физическа годност, както и условията за тяхното оценяване“.
По силата на член 3, параграф 4 от Законодателен декрет № 334/2000 „20 % от свободните места за длъжността „комисар“ са запазени за служители на държавната полиция, които притежават необходимата диплома в областта на правото и са на възраст не повече от 40 години“.
Министерско постановление № 103/2018
Правилникът, посочен в член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/2000, е decreto ministeriale n. 103 — Regolamento recante norme per l’individuazione dei limiti di età per la partecipazione ai concorsi pubblici per l’accesso a ruoli e carriere del personale della Polizia di Stato (Министерско постановление № 103 — Правилник относно правилата за определяне на възрастовите граници, предвидени за участие в публичните конкурси за достъп до длъжностите и кариерното развитие на персонала на държавната полиция) от 13 юли 2018 г. (GURI, бр. 208 от 7 септември 2018 г., наричан по-нататък „Министерско постановление № 103/2018“), приет от Министерството на вътрешните работи, член 3, параграф 1 от който предвижда:
„За участие в публичния конкурс за достъп до длъжността комисар и технически директор на държавната полиция се прилага максимална възрастова граница от 30 години“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 2 декември 2019 г. министърът на вътрешните работи организира конкурс по документи и полагане на изпити за заемане на 120 длъжности на комисар в държавната полиция. В приложение на Министерско постановление № 103/2018 сред общите условия за допускане до този конкурс в обявлението за представяне на кандидатури се посочва, че кандидатите трябва да са навършили 18 години и да не са навършили 30 години, освен в някои особени случаи.
VT се опитва да подаде кандидатурата си за посочения конкурс в съответствие с приложимата електронна процедура. Предвиденото за тази цел компютърно приложение обаче му е попречило да подаде кандидатурата си, тъй като не отговаря на условието за възраст, посочено в предходната точка. Всъщност, тъй като е роден през 1988 г., той вече е навършил 30 години и не попада в нито един от особените случаи, за които такава възрастова граница не се прилага.
Поради това VT подава жалба пред Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Областен административен съд Лацио, Италия) срещу обявлението за подаване на кандидатури, срещу Министерско постановление № 103/2018 и срещу имплицитното решение за недопускане на кандидатурата му в рамките на същия конкурс.
По силата на временна мярка, постановена от тази юрисдикция, VT е допуснато под условие до участие в конкурса, като впоследствие той издържа успешно изпитите за предварителен подбор.
С решението си от 2 март 2020 г. обаче посочената юрисдикция отхвърля жалбата на VT, с мотива че посочената в точка 17 от настоящото решение възрастова граница представлява „разумно ограничение“ и поради това не противоречи нито на Costituzione della Repubblica Italiana (Конституцията на Италианската република), нито на разпоредбите от правото на Съюза, които забраняват дискриминацията, по-специално основана на възраст, в частност Директива 2000/78.
VT обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, Consiglio di Stato (Държавен съвет, Италия), като изтъква противоречието на правилата, определящи съответната възрастова граница, както с правото на Съюза, така и с Конституцията на Италианската република и с други разпоредби на италианското право.
Що се отнася до правото на Съюза, VT се позовава на прилагането на Директива 2000/78, на член 21 от Хартата и на член 10 ДФЕС. Той поддържа, че определянето на максимална граница от 30 години за участие в разглеждания в главното производство конкурс представлява неразумна дискриминация. Фактът, че някои разпоредби от съответното обявление за представяне на кандидатури предвиждат по-висока възрастова граница за някои категории кандидати, бил още по-неразумен. Всъщност обявлението за представяне на кандидатури предвиждало, че максималната пределна възраст „се увеличава до максимум три години във връзка с действителната военна служба, отбита от кандидатите“, че „[в]ъзрастовата граница не се прилага за служителите от държавната полиция“ и че „[з]а лицата от гражданската администрация на Министерство на вътрешните работи възрастовата граница за участие в конкурса е 35 години“.
Министерството на вътрешните работи иска подадената от VT въззивна жалба да бъде отхвърлена.
Запитващата юрисдикция смята, че в случая става въпрос за дискриминация, основана на възраст, по смисъла на член 2 от Директива 2000/78, която не е обоснована с оглед на членове 4 и 6 от нея.
В това отношение тази юрисдикция твърди, че от прочита на член 2, параграф 2 от Законодателен декрет № 334/2000 ясно следва, че функциите на полицейските комисари са основно ръководни и с административен характер. Всъщност приложимите национални разпоредби не предвиждали като съществени оперативни функции по изпълнение, които сами по себе си изискват особено значими физически способности, сравними с изискваните за редовия полицай в национална полицейска служба по смисъла на решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
).
От друга страна, посочената юрисдикция смята, че настоящото дело трябва да се сравни и с делото, по което е постановено решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez (
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
), в което е приета за непропорционална възрастова граница от 30 години за достъп до ранг на обикновен служител, в случай, при който съответните функции имали основно административен характер, без обаче намесата, изискваща използването на физическа сила, да бъде изключена. Ето защо тази възрастова граница трябвало на още по-силно основание да се счита за неподходяща по настоящото дело, тъй като намеса от този вид е чужда на задачите, характерни за полицейските комисари.
Други доводи също потвърждавали непропорционалния характер на посочената възрастова граница.
Първо, запитващата юрисдикция отбелязва, че съответният конкурс включва предвидения в член 3, параграф 3 от Законодателен декрет № 334/2000 изпит за физическа годност и че неуспехът на този изпит води до изключване на кандидата от конкурса. Тъй като, що се отнася до полицейските комисари, не са предвидени изисквания относно особено значимите физически способности като разглежданите в делото, по което е постановено решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
), наличието на елиминаторен изпит за физическа годност във всички случаи трябвало да се счита за достатъчно, за да се гарантира, че съответните функции ще могат да бъдат изпълнявани при изискваните за тях условия.
Второ, член 3, параграф 4 от този законодателен декрет, който предвижда квота, запазена за заварените служители, които не са на възраст над 40 години, свидетелствал за факта, че навършването на тази възраст към датата на записване за участие в съответния конкурс не било несъвместимо с упражняването на функциите на полицейски комисари.
Трето, пенсионната възраст, определена на 61 години, при всички случаи позволявала да се осигури подходящ служебен стаж дори за този, който започвал кариерата си след навършване на 30 години.
При тези обстоятелства Consiglio di Stato (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли Директива [2000/78], член 3 ДЕС, член 10 ДФЕС и член 21 от [Хартата] да се тълкуват в смисъл, че не допускат националната правна уредба, съдържаща се в Законодателен декрет № 334/[2000] и следващите изменения и допълнения, както и в източниците на вторичното право, приети от Министерството на вътрешните работи, която предвижда възрастова граница от [30] години за участие в процедура за подбор за длъжността комисар в системата на служителите от Polizia di Stato (държавната полиция)?“.
По преюдициалния въпрос
В началото е важно да се отбележи, че в рамките на преюдициалното запитване запитващата юрисдикция иска от Съда тълкуване на Директива 2000/78, на член 3 ДЕС, член 10 ДФЕС и член 21 от Хартата.
Що се отнася до член 3 ДЕС и член 10 ДФЕС, достатъчно е да се констатира, от една страна, че член 3 ДЕС се ограничава до това да посочи целите на Съюза, изрично изяснени в други разпоредби на Договорите, и от друга страна, че член 10 ДФЕС установява задължения не в тежест на държавите членки, а на Съюза. Следователно тези два члена не са релевантни за разглеждането на поставения по настоящото дело въпрос.
Ето защо следва да се приеме, че с въпроса си по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 2, параграф 2, член 4, параграф 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 във връзка с член 21 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда определянето на максимална възрастова граница от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари.
В началото следва да се припомни, че забраната на каквато и да е дискриминация, основана по-специално на възраст, се съдържа в член 21 от Хартата и че тази забрана е конкретизирана от Директива 2000/78 в областта на заетостта и професиите (решение от 3 юни 2021 г., Ministero della Giustizia (Нотариуси),
C‑49/19
,
EU:C:2021:430
, т.
и цитираната съдебна практика).
Най-напред трябва да се провери дали разглежданата в главното производство правна уредба попада в приложното поле на Директива 2000/78.
В това отношение, като предвижда, че навършилите 30 години лица не могат да участват в конкурс за назначаване на комисари на държавната полиция, член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/2000 засяга условията за наемане на работа на тези работници. Ето защо такава правна уредба трябва да се разглежда като установяваща норми относно условията за достъп до заетост в публичния сектор по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2000/78 (вж. в този смисъл решения от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
От това следва, че разглежданата в главното производство правна уредба попада в приложното поле на Директива 2000/78.
По-нататък, що се отнася до въпроса дали тази правна уредба въвежда разлика в третирането на основание възраст по смисъла на член 2, параграф 1 от Директива 2000/78, следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа на който и да е от признаците, посочени в член 1“ от тази директива. В член 2, параграф 2, буква а) от посочената директива се прави уточнението, че за нуждите на прилагането на член 2, параграф 1 проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е третирано по-малко благоприятно от друго лице в сходно положение въз основа на един от признаците, упоменати в член 1 от същата директива (решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
В случая предвиденото в член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/1994 условие за възраст отрежда по-неблагоприятно третиране на определени лица спрямо третирането на намиращи се в сходни положения други лица, като единствената причина за това е, че първите са навършили 30 години.
При това положение, както приемат всички заинтересовани страни, представили писмени становища, разглежданата в главното производство правна уредба въвежда разлика в третирането, пряко основана на възрастта, по смисъла на член 1 във връзка с член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/78 (вж. в този смисъл решения от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
При тези условия накрая следва да се провери дали такава разлика в третирането може да бъде обоснована с оглед на член 4, параграф 1 или на член 6, параграф 1 от Директива 2000/78.
По член 4, параграф 1 от Директива 2000/78
На първо място, член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 предвижда, че разлика в третирането, основаваща се на характеристика, свързана с някой от признаците, посочени в член 1 от тази директива, не представлява дискриминация, когато поради характера на засегнатите професионални дейности или в контекста, в който те се упражняват, такава характеристика представлява основно и определящо за професията изискване, като се гарантира, че целта е законосъобразна, а изискването пропорционално.
От тази разпоредба следва, че не признакът, на който се основава разликата в третирането, а определена характеристика, свързана с този признак, трябва да представлява основно и определящо за професията изискване (решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение Съдът е постановил, че притежаването на особени физически способности е характеристика, свързана с възрастта, а функциите по защита на лицата и имуществото, задържане и охраняване на извършителите на престъпления и превантивно патрулиране могат да изискват използване на физическа сила. Естеството на тези функции предполага особена физическа годност, доколкото при изпълнението им физическите недостатъци могат да имат тежки последици не само за самите полицаи и за трети лица, но също и за поддържането на обществения ред (вж. в този смисъл решения от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
,
и
и от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
и
).
Следователно притежаването на особени физически способности, за да могат да се изпълняват задачите на полицията, като да се осигури защитата на лицата и имуществото, да се гарантира свободното упражняване на правата и свободите на всеки и да се полагат грижи за сигурността на гражданите, може да се счита за основно и определящо за професията изискване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 за упражняването на професията полицейски служител (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
По настоящото дело обаче запитващата юрисдикция твърди, че от член 2, параграф 2 от Законодателен декрет № 334/2000 следва, че функциите на полицейски комисар са основно ръководни и с административен характер. Оперативните и изпълнителните функции, изискващи особено големи физически способности, не били от съществено значение за упражняването на професията полицейски комисар, а действията, изискващи използването на физическа сила, били чужди на задачите, характерни за полицейските комисари.
Подобна констатация обаче се оспорва от италианското правителство в писменото му становище.
Според това правителство член 2, параграф 2 от Законодателен декрет № 334/2000 предвижда, че полицейските комисари са служители в съдебна полиция, които упражняват функции, присъщи на всички служби на държавната полиция, включително оперативни функции, свързани със защитата на лицата и имуществото, които могат да включват използването на средства за физическа принуда. От друга страна, квалифицирането им като служители по обществена сигурност предполагало заетост в областта на службите, свързани с обществения ред, по-специално във външните служби, предназначени да осигурят доброто протичане на манифестациите и можещи да изискват максимална физическа ефективност. Самата възможност полицейски комисар да се намира в рискови положения била достатъчна, за да обоснове налагането на изискване за физическа сила, свързано с възрастта.
Запитващата юрисдикция, която единствена е компетентна да тълкува приложимото национално законодателство, следва да определи кои функции действително се изпълняват от държавните полицейски комисари и с оглед на последните да установи дали притежаването на особени физически способности е основно и определящо професията изискване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78.
В това отношение тази юрисдикция трябва да вземе предвид функциите, които действително се изпълняват обичайно от комисарите при извършване на обикновените им задачи. Фактът, че след успешно издържан конкурс може да се изисква някои комисари, в зависимост от специфичните характеристики на длъжността, на която ще бъдат конкретно назначени, да притежават особени физически способности, несъмнено би могъл да бъде взет предвид при подбора на лицето, което желае да заеме тази длъжност. Това обаче не може да обоснове определянето на възрастова граница за участие в конкурс на общо основание като разглеждания в главното производство.
Ако запитващата юрисдикция констатира, че с оглед на обичайно изпълняваните функции от комисарите на държавната полиция, притежаването на особени физически способности не е основно и определящо професията изискване по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78, тя трябва да заключи, че тази разпоредба във връзка с член 2, параграф 2 от тази директива не допуска разглежданата в главното производство правна уредба.
За разлика от това, ако запитващата юрисдикция установи, че с оглед на тези функции притежаването на особени физически способности е основно и определящо професията изискване по смисъла на член 4, параграф 1 от посочената директива, тя ще трябва също да провери дали съответната възрастова граница преследва законосъобразна цел и дали е пропорционална по смисъла на тази разпоредба.
Що се отнася, от една страна, до целта, преследвана с разглежданата в главното производство правна уредба, италианското правителство поддържа, че като определя възрастова граница от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари, тази правна уредба цели да гарантира оперативния капацитет и доброто функциониране на полицейските служби.
В това отношение Съдът е постановил, че загрижеността да се гарантира оперативният капацитет и доброто функциониране на полицейските служби представлява законосъобразна цел по смисъла на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78 (решения от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
От друга страна, що се отнася до пропорционалния характер на тази правна уредба, следва да се припомни, че съгласно съображение 23 от Директива 2000/78 разликата в третирането може да бъде оправдана именно при „много ограничени обстоятелства“, когато свързана в частност с възрастта характеристика съставлява основно и определящо професията изискване. Освен това, доколкото дава възможност за дерогиране на принципа на недопускане на дискриминация, член 4, параграф 1 от тази директива следва да се тълкува стриктно (решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В това отношение в решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
,
и
), по същество Съдът приема, че правна уредба, предвиждаща определянето на максимална възрастова граница от 35 години за кандидатстващите за длъжностите полицаи от базовата категория на полицията, които извършват всички възложени на тази служба оперативни или изпълнителни функции, по принцип може да се приеме за ненадхвърляща необходимото за осъществяването на целта, посочена в точка 56 от настоящото решение. По-специално Съдът отбелязва, че тези функции могат да включват използването на физическа сила, както и изпълнението на задачи при трудни и дори екстремни условия за намеса.
По сходен начин в решение от 12 януари 2010 г., Wolf (
C‑229/08
,
EU:C:2010:3
, т.
—
), Съдът приема, че мярка, състояща се в определяне на 30 години като максимална възрастова граница за наемане на работа в междинната техническа пожарна служба, е пропорционална, след като въз основа на научните данни, с които разполага, е констатирал, че някои задачи, възложени на членовете на тази служба, като борбата с пожарите, изискват изключително високи физически способности и че много малко служители на възраст над 45 години биха имали физически способности, за да упражняват такава дейност.
За разлика от това в решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez (
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и
), Съдът е постановил, че национална правна уредба, която определя 30 години като максимална възрастова граница за назначаване на полицаи в местната полиция, налага непропорционално изискване, след като по-специално отбелязва, че с оглед на изпълняваните от тези полицаи функции, които включват по-специално оказване на помощ на гражданите, защита на лицата и имуществото, задържане и охраняване на извършителите на престъпления, превантивно патрулиране и регулиране на пътното движение, способностите, които трябва да притежават, невинаги са съпоставими с изключително високите физически способност, които системно се изискват от пожарникарите.
От това следва, че за да определи дали като определя максимална възрастова граница от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари, разглежданата в главното производство правна уредба налага пропорционално изискване, запитващата юрисдикция ще трябва, първо, да провери дали действително изпълняваните от тези полицейски комисари функции са основно оперативни или изпълнителни такива, които изискват изключително високи физически способности. Всъщност само в последната хипотеза тази максимална възрастова граница би могла да се приеме за пропорционална. От преюдициалното запитване обаче изглежда следва, че комисарите на държавната полиция не упражняват такива функции.
От друга страна, за да се направи анализ пропорционална ли е разглежданата в главното производство правна уредба е релевантно и изтъкнатото от запитващата юрисдикция обстоятелство, че елиминаторният физически изпит, предвиден в рамките на съответния конкурс, можел да представлява подходяща и създаваща по-малко ограничения мярка от определянето на максимална възрастова граница от 30 години.
Италианското правителство изтъква необходимостта от намаляване на средната възраст в полицията за в бъдеще с оглед на общо преформатиране на цялата структура за достъп до държавната полиция.
В това отношение в решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo (
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
и
), с оглед на точните данни, които са му били предоставени и които могат да оставят впечатлението за масово застаряване на личния състав на въпросната полицейска служба, Съдът е постановил, че за да се създаде отново задоволителна възрастова структура, притежаването на особени физически способности следва да не бъде разглеждано статично при провеждането на изпитите в конкурса за назначаване, а динамично, като се вземат предвид годините служба, които полицаят щял да прослужи, след като бъде назначен.
Освен това е важно да се подчертае, както следва от точка 58 от настоящото решение, че в делото, по което е постановено това решение, става въпрос за конкурс за назначаване на полицаи от базовата категория на полицията, които не извършват административни задачи, а изпълняват основно оперативни или изпълнителни функции.
Така, второ, запитващата юрисдикция следва да провери с оглед на преписката, с която разполага, или на евентуална информация, която тя би могла да получи от националните органи, дали евентуално възстановяване на задоволителна възрастова структура в държавната полиция би могло да обоснове разглежданата в главното производство възрастова граница. При това положение, от една страна, тя ще трябва да вземе предвид средната възраст на персонала, за който е предназначен съответният конкурс, а именно комисарите на държавната полиция, а не средната възраст на целия персонал на държавната полиция. От друга страна, подобна проверка ще бъде релевантна само ако посочената юрисдикция установи, че действителните функции, изпълнявани обичайно от полицейските комисари, изискват притежаване на особени физически способности, които обосновават необходимостта от такова преформатиране на възрастовата структура.
При липсата на такава необходимост наличието на елиминаторен физически изпит в рамките на съответния конкурс действително би представлявало подходяща и създаваща по-малко ограничения мярка от определянето на максимална възрастова граница от 30 години като предвидената в разглежданата в главното производство правна уредба.
Освен това според същата юрисдикция фактът, че член 3, параграф 4 от Законодателен декрет № 334/2000 предвижда квота, запазена за заварените служители, които не са на възраст над 40 години, позволява да се твърди, че навършването на тази възраст към датата на записване за участие в конкурса, не е несъвместимо с упражняването на функциите на полицейски комисар и че следователно разглежданата в главното производство възрастова граница би била непропорционална. В същия ред на мисли VT подчертава, че тази възрастова граница е увеличена с три години за кандидатите, отбили военната си служба, премахната е за служителите от държавната полиция и е определена на 35 години за лицата от гражданската администрация на Министерството на вътрешните работи.
Италианското правителство поддържа, че посочената в предходната точка квота цели да съхрани компетентността, придобита от лица, които са вече обучени за нуждите на полицейската служба или за служби, които са от полза за изпълняване на длъжността полицейски комисар.
При това положение наличието на тази дерогация, както и на изтъкнатите от VT, потвърждава непропорционалния характер на разглежданата в главното производство възрастова граница. Всъщност дадена правна уредба може да гарантира реализирането на посочената цел само ако действително отговаря на грижата за последователно и систематично постигане на тази цел (решение от 15 юли 2021 г., Tartu Vangla,
C‑795/19
,
EU:C:2021:606
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно, освен ако запитващата юрисдикция не установи друго, става ясно, че доколкото действително изпълняваните от комисарите на държавната полиция функции изискват особени физически способности, определянето на максималната възрастова граница от 30 години, предвидено в член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/2000, представлява непропорционално изискване с оглед на член 4, параграф 1 от Директива 2000/78.
По член 6, параграф 1 от Директива 2000/78
Що се отнася, на второ място, до въпроса дали разликата в третирането, въведена с разглежданата в главното производство правна уредба, може да бъде обоснована с оглед на член 6, параграф 1 от Директива 2000/78, следва да се отбележи, че този въпрос ще трябва да се разгледа само ако тази разлика в третирането не може да бъде обоснована по член 4, параграф 1 от нея (вж. в този смисъл решение от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
Член 6, параграф 1, първа алинея от Директива 2000/78 предвижда, че разлики в третирането на основание възраст не представляват дискриминация, ако в контекста на национално право, те са обективно и обосновано оправдани от законосъобразна цел, свързана по-специално с политиката по заетостта, трудовия пазар и професионалното обучение, и ако средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими. Член 6, параграф 1, втора алинея, буква в) от тази директива предвижда, че такива разлики в третирането могат да включват освен другото „определянето на максимална възраст за наемане, основана на изискване за обучение за дадената длъжност или необходимост от разумен период на заетост преди пенсиониране“.
Ето защо следва да се провери дали произтичащото от член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/2000 условие относно максималната възраст от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари е обосновано от законосъобразна цел по смисъла на член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 и дали средствата за постигането ѝ са подходящи и необходими.
От акта за преюдициално запитване не следва, че разглежданата в главното производство правна уредба указва каква е целта, която преследва. Съдът обаче е приел, че член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 не позволява да се направи извод, че липсата на уточнение в националната правна уредба относно преследваната цел автоматично изключва възможността за обосноваване на съответната уредба с оглед на тази разпоредба. При липсата на такова уточнение е важно други данни, изведени от общия контекст на съответната мярка, да позволяват да се установи целта, с която тя е приета, така че да може да се упражни съдебен контрол за законосъобразността на тази цел, както и за това дали средствата, използвани за осъществяването ѝ, са подходящи и необходими (решение от 13 ноември 2014 г., Fuchs и Köhler,
C‑159/10 и C‑160/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това целите, които могат да се считат за „законосъобразни“ по смисъла на член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 и следователно годни да оправдаят изключението от принципа за забрана на дискриминацията, основана на възраст, са целите на социалната политика (решение от 13 септември 2011 г., Prigge и др.,
C‑447/09
,
EU:C:2011:573
, т.
и цитираната съдебна практика).
Доколкото възрастовата граница, въведена с разглежданата в главното производство правна уредба, може да се приеме за основана на изискването за обучение за съответната длъжност и на необходимостта от разумен период на заетост преди пенсиониране по смисъла на член 6, параграф 1, втора алинея, буква в) от тази директива, тя би могла да обоснове разглежданата в главното производство разлика в третирането, ако „в контекста на националното право“ е „обективн[а] и обоснован[а]“ по смисъла на тази разпоредба (вж. в този смисъл решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и
).
Дори в подобна хипотеза обаче следва да се провери дали средствата, използвани за постигането на тези цели, са подходящи и необходими.
В това отношение, от една страна, Съдът не разполага с данни, позволяващи да се приеме, че разглежданата в главното производство възрастова граница е подходяща и необходима с оглед на целта да се осигури обучението на полицейските комисари.
От друга страна, що се отнася до целта да се осигури разумен период на заетост преди пенсиониране, от предоставените от запитващата юрисдикция данни става ясно, че пенсионната възраст за персонала на държавната полиция е 61 години.
От това следва, че национална правна уредба, която определя 30 години като максимална възраст за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари, по принцип не може да се приеме за необходима, за да се осигури на съответните комисари разумен период на заетост преди пенсиониране по смисъла на член 6, параграф 1, втора алинея, буква в) от Директива 2000/78 (вж. в този смисъл решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
), по-специално ако след разглеждане на всички относими обстоятелства запитващата юрисдикция потвърждава, че функциите на полицейските комисари не са свързани основно с изпълнението на задачи, изискващи физически усилия, които полицейски комисари, назначени на по-напреднала възраст, не биха могли да изпълнят през достатъчно дълъг период от време (вж. в този смисъл решения от 12 януари 2010 г., Wolf,
C‑229/08
,
EU:C:2010:3
, т.
и от 15 ноември 2016 г., Salaberria Sorondo,
C‑258/15
,
EU:C:2016:873
, т.
).
При тези условия и при потвърждение от страна на запитващата юрисдикция разликата в третирането, произтичаща от разпоредба като член 3, параграф 1 от Законодателен декрет № 334/2000, не може да бъде обоснована съгласно член 6, параграф 1, втора алинея, буква в) от Директива 2000/78.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 2, параграф 2, член 4, параграф 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78 във връзка с член 21 от Хартата трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда определянето на максимална възрастова граница от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари, доколкото действително изпълняваните от тези полицейски комисари функции не изискват особени физически способности или, ако такива способности се изискват, се окаже, че подобна правна уредба, преследвайки същевременно законосъобразна цел, налага непропорционално изискване, което запитващата юрисдикция следва да провери.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 2, параграф 2, член 4, параграф 1 и член 6, параграф 1 от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите във връзка с член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда определянето на максимална възрастова граница от 30 години за участие в конкурс за назначаване на полицейски комисари, доколкото действително изпълняваните от тези полицейски комисари функции не изискват особени физически способности или, ако такива способности се изискват, се окаже, че подобна правна уредба, преследвайки същевременно законосъобразна цел, налага непропорционално изискване, което запитващата юрисдикция следва да провери.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.