CELEX: 62017TJ0017
Javni uslužbenci
Uradniki
Šolanje
Sprejem v vrtec
Odločitev o vpisu otroka v drug vrtec od tistega, v katerega je bil prej vpisan
Napačna navedba tožene stranke v tožbi
Nedopustnost
Odgovornost

Dejansko stanje
Tožeča stranka, Radu Constantinescu, je uradnik pri Generalnem direktoratu (GD) za infrastrukturo in logistiko Evropskega parlamenta in je razporejen v Luxembourg (Luksemburg). Prebiva v Kreuzweilerju (Nemčija).
Tožeča stranka ima dva otroka, ki sta bila ob vložitvi tožbe stara štiri oziroma dve leti. Oba sta bila prvotno vpisana v jasli evropskih institucij na Kirchbergu v Luxembourgu.
Ker je 12. januarja 2016 starejši sin dosegel zgornjo starostno mejo za obiskovanje jasli, je tožeča stranka po pošti stopila v stik z Evropsko šolo Luxembourg I – Kirchberg (v nadaljevanju: Evropska šola Kirchberg), da bi ga vpisala v center za predšolske otroke (v nadaljevanju: CPE ali vrtec). Evropska šola Kirchberg je z dopisom z dne 19. januarja 2016 odgovorila, da direktor te šole in direktor Evropske šole Luxembourg II – Bertrange-Mamer (v nadaljevanju: Evropska šola Mamer) skupaj odločata o novih vpisih in da bodo odločitve sprejete šele po preučitvi dokumentacije o vpisu, ki naj bi jo bilo treba predložiti po velikonočnih počitnicah.
Tožeča stranka je maja 2016 prejela potrditev Urada za infrastrukturo in logistiko v Luxembourgu o vpisu njenega sina v CPE, pri čemer pa ni bil naveden kraj, kamor bo otrok razporejen.
Urad je 27. maja 2016 po elektronski pošti tožečo stranko obvestil, da bo njen sin obiskoval CPE Evropske šole Mamer in da zaradi zagotovitve enakega obravnavanja vseh otrok in staršev ni mogoče zaprositi za izjemo (v nadaljevanju: izpodbijana odločba).
Tožeča stranka je z dopisom z dne 6. junija 2016 pri Parlamentu kot organu za imenovanja (v nadaljevanju: OI) vložila pritožbo zoper odločbo urada o zavrnitvi sprejema njenega otroka v CPE Evropske šole Kirchberg. Hkrati je zaprosila za predložitev zadeve odboru CPE za mnenje.
Tožeča stranka je 29. avgusta 2016 urad obvestila, da njen sin ne bo obiskoval CPE Evropske šole Mamer.
Odbor CPE je 16. septembra 2016 tožečo stranko obvestil, da po preučitvi spisa meni, da je bil pravilnik o sprejemu v ustanove CPE in njihovem delovanju pravilno uporabljen.
Parlament je 7. oktobra 2016 zavrnil pritožbo tožeče stranke (v nadaljevanju: sklep o zavrnitvi pritožbe).
Postopek in predlogi strank
Tožeča stranka je 11. januarja 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila to tožbo.
Parlament je z dopisom z dne 1. februarja 2017 Splošno sodišče na podlagi člena 42 Statuta Sodišča Evropske unije pozval, naj v postopek vključi Evropsko komisijo, tako da bi bila sodba Splošnega sodišča v razmerju do nje v celoti in neposredno izvršljiva.
Splošno sodišče je v okviru ukrepov procesnega vodstva, določenih v členu 89 Poslovnika tega sodišča, 15. februarja 2017 Parlament pozvalo k predložitvi nekaterih dokumentov.
Parlament je odgovoril 24. februarja 2017, tožeča stranka pa je svoja stališča predložila 21. marca 2017.
Parlament je 6. aprila 2017 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložil odgovor na tožbo.
Tožeča stranka je z ločenim dopisom z dne 7. junija 2017 vložila repliko ter predlog za sprejetje ukrepov procesnega vodstva in pripravljalnih ukrepov, Parlament pa je 24. julija 2017 vložil dupliko, ki je vsebovala stališča o predlogu za sprejetje ukrepov procesnega vodstva in pripravljalnih ukrepov.
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–
sklep o zavrnitvi pritožbe razglasi za ničen;
–
ji dodeli odškodnino za nastalo premoženjsko in nepremoženjsko škodo;
–
Parlamentu naloži plačilo stroškov.
Parlament Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–
tožbo zavrne kot neutemeljeno;
–
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Splošno sodišče (osmi senat) je na podlagi poročila sodnika poročevalca odločilo, da bo opravilo ustni del postopka.
Stranki sta na obravnavi 8. marca 2018 podali ustne navedbe in odgovorili na vprašanja Splošnega sodišča.
Pravo
Predmet tožbe
Uvodoma je treba poudariti, da tožeča stranka predlaga razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe in razglasitev ničnosti sklepa o zavrnitvi pritožbe. V zvezi s tem je treba poudariti, da Splošno sodišče na podlagi predlogov za razglasitev ničnosti, ki se nanašajo na sklep o zavrnitvi pritožbe, odloča o aktu, zoper katerega je bila vložena pritožba, kadar navedeni sklep nima samostojne vsebine (sodba z dne 17. januarja 1989, Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, točka
). Ker v obravnavanem primeru sklep o zavrnitvi pritožbe nima samostojne vsebine, je treba za tožbo šteti, da je usmerjena le zoper izpodbijano odločbo. Zlasti je lahko tako, kadar sklep o zavrnitvi pritožbe ne izvira od iste institucije kot odločba, ki je predmet pritožbe, če ta sklep zgolj potrjuje navedeno odločbo, in zato razglasitev ničnosti sklepa o zavrnitvi pritožbe na pravni položaj zainteresirane osebe ne bi imela nobenega učinka, ki bi bil drugačen od učinka, ki izhaja iz razglasitve ničnosti te odločbe (glej v tem smislu sodbo z dne 21. septembra 2011, Adjemian in drugi/Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, točka
).
Dopustnost predlogov za razglasitev ničnosti
Parlament opozarja – ne da bi formalno podal ugovor nedopustnosti na podlagi člena 130 Poslovnika – da ni avtor akta, katerega razglasitev ničnosti se zahteva.
Tako je Parlament z dopisom z dne 1. februarja 2017 pojasnil, da je obravnaval pritožbo z vsemi pristojnostmi OI v razmerju do tožeče stranke, vključno v zvezi s členom 90 Kadrovskih predpisov za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi). Te pristojnosti naj Parlament ne bi prenesel na urad. Vendar naj bi akt, ki se izpodbija s pritožbo in katerega razglasitev ničnosti se v tožbi primarno predlaga, izviral od urada in ne od Parlamenta.
Parlament je v odgovoru z dne 24. februarja 2017 na zahtevo Splošnega sodišča, naj predloži, prvič, akte, na podlagi katerih je lahko deloval kot OI, in, drugič, akte, na podlagi katerih je Komisija nekatere naloge izvajanja zaupala uradu, pojasnil, da je iz točke X priloge k sklepu predsedstva z dne 13. januarja 2014 o prenosu pooblastil OI in organa, pooblaščenega za sklepanje pogodb o zaposlitvi (v nadaljevanju: OPSP) razvidno, da imajo organi Parlamenta ne glede na zadevno področje pristojnost OI v zvezi s pritožbami, ki jih vloži osebje Parlamenta. V okviru sporov pri uradu naj Parlament ne bi prenesel svojih pooblastil OI iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov niti na Komisijo niti na urad in naj bi bil zato pristojen za obravnavanje pritožb s tega področja.
Parlament je na obravnavi prav tako navedel, da je bila pritožba dopustna, vendar neutemeljena.
Tožeča stranka se v stališčih z dne 21. marca 2017 strinja s Parlamentom in pojasnjuje, da upravljanje jasli v skladu s poslovnikom CPE zagotavlja Parlament, upravljanje vrtca in šolskega centra pa Komisija. Uradu naj bi bilo s prenosom pristojnosti zaupano upravljanje vrtcev za vse institucije in organe Evropske unije v Luxembourgu. Nazadnje, Parlament naj ne bi nikoli zanikal svoje pristojnosti in naj bi bil torej pristojen za obravnavo pritožbe tožeče stranke, njeno razumevanje v tem smislu pa naj bi potrjevalo tudi besedilo odločbe predsedstva Parlamenta o prenosu pooblastil OI in OPSP.
Na prvem mestu je treba ugotoviti, da člen 2(2) Kadrovskih predpisov določa, da lahko ena ali več institucij kateri koli izmed njih ali medinstitucionalnemu organu zaupa izvajanje nekaterih ali vseh pooblastil, dodeljenih OI, razen odločitev v zvezi z imenovanji, napredovanji ali premestitvami uradnikov. Poleg tega se v skladu s členom 91a Kadrovskih predpisov vloge in pritožbe s področij, za katera se uporablja člen 2(2), vložijo proti instituciji, ki ji je odgovoren OI, ki izvaja pooblastila.
Na drugem mestu, v skladu s členom 1 Sklepa Komisije 2003/524/ES z dne 6. novembra 2002 o ustanovitvi Urada za infrastrukturo in logistiko (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 4, str. 423) je ta urad v sestavi Generalnega direktorata (GD) za kadrovske in administrativne zadeve pri Komisiji. Člen 11 Sklepa 2003/524 določa, da je „[d]irektor [urada] [OI] v okviru urada in [OPSP] v skladu s pravili, veljavnimi v Skupnosti, v mejah pooblastil, ki mu jih dodeli Komisija“.
Na tretjem mestu, člen 15(3) Sklepa 2003/524 določa, da se „[v] skladu s členom 90 Kadrovskih predpisov […] zahteve in pritožbe v zvezi z izvajanjem pooblastil, ki so dodeljene direktorju [urada] na podlagi člena 11 tega sklepa, vložijo pri [GD] za kadrovske in administrativne zadeve“ in da se „[p]ravna sredstva v zvezi s tem […] vložijo zoper Komisijo“.
V obravnavanem primeru ni nobenega dvoma, da je izpodbijano odločbo sprejel urad. Poleg tega je iz povezane razlage pravil, ki se uporabljajo, zlasti člena 91a Kadrovskih predpisov mogoče določiti Komisijo kot toženo stranko v primeru tožbe zoper odločbo urada.
Kot sta Sodišče in Splošno sodišče že poudarili v številnih sodbah, iz člena 2 Kadrovskih predpisov na eni strani izhaja, da OI deluje v imenu institucije, ki ga je imenovala, tako da je treba akte, ki vplivajo na pravni položaj uradnikov in lahko vanj posegajo, pripisati instituciji, v katero so razporejeni, na drugi strani pa, da mora biti morebitno pravno sredstvo vloženo proti instituciji, od katere izvira akt, ki posega v položaj (sodbi z dne 19. marca 1964, Schmitz/EGS,
18/63
,
EU:C:1964:15
, točka
, in z dne 22. novembra 1990, Mommer/Parlament,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, točka
).
To poleg tega potrjuje tudi sam Parlament, ki navaja, da izpodbijana odločba res izvira od urada in ne od Parlamenta, ter da bi bilo zato treba v postopek vključiti Komisijo, tako da bi bila sodba, ki bo izdana, v razmerju do nje v celoti in neposredno izvršljiva.
V zvezi s tem je treba pojasniti, da čeprav člen 42 Statuta Sodišča Evropske unije dopušča, da se sproži postopek tretje stranke, s katerim se lahko ugovarja zoper izdane sodbe, pa ta člen Splošnega sodišča ne pooblašča, da Komisijo vključi v postopek.
Poleg tega, kot je Sodišče odločilo v okviru svojega Poslovnika, katerega besedilo je v tej točki enako besedilu člena 76 Poslovnika Splošnega sodišča, v tožbi zmotno navedena tožena stranka, ki ni avtorica izpodbijanega akta, ne povzroči nedopustnosti tožbe, če ta vsebuje elemente, na podlagi katerih je mogoče nedvoumno opredeliti stranko, zoper katero je vložena, kot je navedba izpodbijanega akta in njegovega avtorja. V takem primeru je treba za toženo stranko šteti avtorja izpodbijanega akta, čeprav ta ni naveden v uvodnem delu tožbe. Vendar je treba tak primer razlikovati od primera, v katerem tožeča stranka vztraja pri navedbi tožene stranke v uvodnem delu tožbe, čeprav se popolnoma zaveda dejstva, da ta ni avtorica izpodbijanega akta. V takem primeru je treba upoštevati toženo stranko, navedeno v tožbi, in po potrebi na podlagi te navedbe sklepati o dopustnosti tožbe (glej sklep z dne 16. oktobra 2006, Aisne in Nature/Komisija,
T‑173/06
, neobjavljen,
EU:T:2006:320
, točki
in
ter navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je tožeča stranka med drugim v stališčih, predloženih 21. marca 2017 (glej točko 13 zgoraj), navedla, da „lahko le ugotovi – in obžaluje – nejasnost, ki obdaja vprašanje pristojnosti OI na zadevnem področju, ker Evropski parlament in Komisija očitno nanj ne podajata enakega odgovora“, da je „pritožbo naslovila na generalni sekretariat Evropskega parlamenta v njegovi vlogi OI, ki ni nikoli zanikal svoje pristojnosti na zadevnem področju“, in da „vztraja, da je Evropski parlament nedvomno organ, ki je pristojen za obravnavo njene pritožbe“.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da so predlogi za razglasitev ničnosti nedopustni, ker niso bili vloženi proti Komisiji.
Odškodninski zahtevek
Iz ustaljene sodne prakse na področju javnih uslužbencev izhaja, da če je odškodninski zahtevek tesno povezan s predlogom za razglasitev ničnosti, zavrženje tega predloga kot nedopustnega oziroma njegova zavrnitev kot neutemeljenega povzroči tudi zavrnitev odškodninskega zahtevka (glej sodbo z dne 30. septembra 2003, Martínez Valls/Parlament,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi so predlogi za razglasitev ničnosti tesno povezani z odškodninskim zahtevkom.
Ker so bili predlogi za razglasitev ničnosti zavrženi, je treba zavreči tudi odškodninski zahtevek.
Iz vsega navedenega izhaja, da je treba tožbo v celoti zavreči.
Stroški
V skladu s členom 134 Poslovnika se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Poleg tega se lahko v skladu s členom 135(2) Poslovnika stranki, tudi tisti, ki je uspela, naloži plačilo dela ali vseh stroškov, če je to upravičeno zaradi njenega ravnanja, tudi pred vložitvijo tožbe.
Iz obrazložitve te sodbe izhaja, da je tožeča stranka tista, ki s svojimi predlogi ni uspela. Poleg tega je Parlament v svojih predlogih izrecno predlagal, naj se tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Vendar iz te sodbe izhaja, da to, prvič, da se je Parlament izrekel za pristojnega za obravnavanje pritožbe tožeče stranke, čeprav je bila ta vložena zoper akt urada (glej točko 22 zgoraj), in, drugič, da tožeče stranke nikoli ni opozoril na to, da ni avtor izpodbijane odločbe, priča o tem, da je Parlament storil nepravilnost in da je lahko tožečo stranko zavedel ter jo spodbudil k temu, da je zadevno tožbo vložila le proti Parlamentu.
Zato Splošno sodišče meni, da bo glede na določbe člena 135(2) Poslovnika z odločitvijo, da se Parlamentu poleg lastnih stroškov naloži plačilo stroškov tožeče stranke, opravljena pravična presoja okoliščin primera.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (osmi senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrže.

2.
Evropskemu parlamentu se naloži plačilo stroškov.

Collins
Barents
Passer
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 4. oktobra 2018.
Sodni tajnik
E. Coulon
Predsednik
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.