CELEX: 62014CJ0557
Fördragsbrott
Direktiv 91/271/EEG
Rening av avloppsvatten från tätbebyggelse
Dom genom vilken domstolen har fastställt ett fördragsbrott
Underlåtenhet att vidta alla åtgärder som är nödvändiga för att följa domen
Artikel 260.2 FEUF
Ekonomiska påföljder
Schablonbelopp och löpande vite

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
fastställa att Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 260.1 FEUF genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
),
—
förplikta Republiken Portugal att till kommissionen erlägga löpande vite om 20196 euro per dag, för varje dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), från och med den dag då domen i förevarande mål meddelas till och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts,
—
förplikta Republiken Portugal att till kommissionen erlägga ett schablonbelopp om 2244 euro per dag, från och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, till och med den dag då domen i förevarande mål meddelas, eller till och med den dag då domen av den 7 maj 2009, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts fullt ut, om den dagen infaller tidigare,
—
förplikta Republiken Portugal att ersätta rättegångskostnaderna.
Tillämpliga bestämmelser
Rådets direktiv 91/271/EEG av den 21 maj 1991 om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse (
EGT L 135, 1991, s. 40
) gäller, enligt dess artikel 1, hopsamling, rening och utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse samt rening och utsläpp av avloppsvatten från vissa industrisektorer. Direktivet har till syfte att skydda miljön från skadlig inverkan till följd av utsläpp av avloppsvatten.
I artikel 2 i direktivet definieras ”avloppsvatten från tätbebyggelse” som ”spillvatten från hushåll eller en blandning av hushållsspillvatten och industrispillvatten eller dagvatten”. Samma artikel definierar även ”tätort” som ”ett område där befolkningen eller de ekonomiska aktiviteterna är så koncentrerade att spillvatten från tätbebyggelse kan insamlas och ledas till ett avloppsreningsverk eller ett slutligt utsläppsställe”, och ”1 pe (personekvivalent)” som ”den mängd nedbrytbart organiskt material som har en biokemisk syreförbrukning på 60 g löst syre per dygn under fem dygn (BOD5)”.
I artikel 4 i nämnda direktiv föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall säkerställa att avloppsvatten från tätbebyggelse som leds in i ledningsnät före utsläpp undergår sekundär rening eller motsvarande rening
—
senast den 31 december 2000 om utsläppen härrör från tätorter med mer än 15000 pe,
…
3.   I fråga om sådana utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse som avses i punkterna 1 och 2 skall tillämpliga krav i avsnitt B i bilaga 1 vara uppfyllda. …
4.   Belastningen uttryckt i pe skall beräknas på grundval av den maximala genomsnittliga veckobelastning som tillförs reningsverket under ett år. Hänsyn skall därvid inte tas till exceptionella förhållanden, exempelvis sådana som uppstår vid kraftig nederbörd.”
Artikel 6.2 och 6.4 i direktivet har följande lydelse:
”2.   Medlemsstaterna får ställa mindre stränga krav på rening än vad som följer av artikel 4 i fråga om utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse som härrör från tätorter med mellan 10000 och 150000 pe och som sker till kustvatten, samt i fråga om utsläpp från tätorter med mellan 2000 och 10000 pe som sker till flodmynningar i sådana områden som avses i punkt 1,
—
om utsläppen genomgår åtminstone sådan låggradig rening som avses i artikel 2.7 och de kontrollförfaranden tillämpas som fastställs i bilaga 1 D,
—
om ingående studier visar att utsläppen inte kommer att ha miljöskadliga effekter.
Medlemsstaterna skall förse kommissionen med alla relevanta uppgifter om dessa studier.
…
4.   Medlemsstaterna skall säkerställa att indelningen av mindre känsliga områden ses över minst vart fjärde år.”
Artikel 8.5 i direktivet har följande lydelse:
”Om det i undantagsfall kan visas att en mera långtgående rening inte medför fördelar för miljön, får utsläpp till mindre känsliga områden av avloppsvatten från tätorter med mer än 150000 pe genomgå samma rening som föreskrivs i artikel 6 för avloppsvatten från tätorter med mellan 10000 och 150000 pe.
För sådana undantagsfall skall medlemsstaterna i förväg lämna relevant dokumentation till kommissionen. Kommissionen skall granska ärendet och vidta lämpliga åtgärder enligt förfarandet i artikel 18.”
Bilaga 1 till direktivet, med rubriken ”Krav som gäller avloppsvatten från tätbebyggelse”, har följande lydelse:
”…
B.
Utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse till recipienten …
1.
Avloppsreningsverk skall utformas eller ändras så att representativa prover kan tas på inkommande vatten och på det renade vattnet före utsläpp i recipienten.
2.
Om utsläpp från reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse omfattas av reningskrav enligt artikel 4 och 5, skall de krav som anges i tabell 1 vara uppfyllda.
…”
I punkt D i bilaga 1 till direktiv 91/271, med rubriken ”Referensmetoder för övervakning och utvärdering” föreskrivs följande:
”1.
Medlemsstaterna skall säkerställa att en övervakningsmetod används som åtminstone uppfyller de krav som anges i det följande.
Alternativ till de metoder som nämns i punkt 2, 3 och 4 får användas, om det kan visas att de alternativa metoderna ger motsvarande resultat.
…
2.
Flödesproportionella eller tidsbaserade dygnsprover skall tas i samma, väldefinierade punkt i utflödet och vid behov i inflödet till reningsverket, för att kontrollera att de krav för utsläppt spillvatten som gäller enligt detta direktiv efterlevs.
…
3.
Det minsta antalet årliga prover skall fastställas med hänsyn till reningsverkets storlek. Proverna insamlas med jämna mellanrum under året enligt följande:
—
…
—
10000 till 49999 pe: 12 prover
—
…
4.
Det renade avloppsvattnet skall med avseende på de parametrar som är i fråga anses uppfylla kraven, om vattenproverna visar att värdena för varje enskild parameter efterlevs enligt följande.
a)
För parametrarna i tabell 1 och artikel 2.7 anges i tabell 3 det största godtagbara antalet prover som inte uppfyller kraven i tabell 1 och artikel 2.7, uttryckta som koncentrationer och procentuell reduktion.
…”
Domen i målet kommissionen mot Portugal
Den 9 juli 2004 sände kommissionen en formell underrättelse till Republiken Portugal, vari kommissionen konstaterade att ett flertal tätorter med mer än 15000 pe belägna i medlemsstaten inte var utrustade med sådana ledningsnät för avloppsvatten från tätbebyggelse som motsvarade de krav som uppställs i artikel 3 i direktiv 91/271, och inte heller med reningssystem, för sådant vatten, som uppfyllde kraven i direktivets artikel 4.
Kommissionen ansåg att de förklaringar medlemsstaten inkommit med var otillräckliga i förhållande till 17 av dessa tätorter och tillställde därför medlemsstaten, den 13 juli 2005, ett motiverat yttrande med anmodan om att rätta sig därefter inom två månader från det att yttrandet mottagits.
Republiken Portugal besvarade detta yttrande genom skrivelse av den 14 oktober 2005.
Efter att ha beaktat denna svarsskrivelse ansåg kommissionen att vissa tätorter skulle undantas från fördragsbrottsförfarandet, medan åsidosättandet av artiklarna 3 och 4 i direktiv 91/271 kvarstod med avseende på vissa andra tätorter som uppräknades i bilagan till den formella underrättelsen av den 9 juli 2004, men inte i det motiverade yttrandet av den 13 juli 2005. Sålunda tillställde kommissionen, den 4 juli 2006, ett kompletterande motiverat yttrande som därefter avsåg 32 tätorter. Härigenom uppmanade kommissionen Republiken Portugal att vidta nödvändiga åtgärder för att rätta sig efter det motiverade yttrandet inom två månader från mottagandet av detsamma.
Trots de förklaringar medlemsstaten inkommit med genom skrivelse av den 14 september 2006, ansåg kommissionen att i ett flertal tätorter var situationen fortfarande otillfredsställande i förhållande till bestämmelserna i direktivet, och beslutade därför att väcka talan om fördragsbrott vid domstolen, vilket utgjorde saken i mål C‑530/07.
Under förfarandet vid domstolen återkallade kommissionen sin talan i den del den avsåg icke uppfyllda skyldigheter enligt, dels, artikel 3 i direktiv 91/271 med avseende på fem av dessa tätorter, dels artikel 4 i direktivet med avseende på 11 tätorter. Därefter var talan om fördragsbrott sålunda begränsad till de resterande tätorterna.
Genom dom av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), fann domstolen att Republiken Portugal hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 3 och 4 i direktiv 91/271 genom att inte förse tätorterna Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa do Varzim/Vila do Conde och Santa Cita med ledningsnät i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 3 i nämnda direktiv och genom att inte säkerställa att avloppsvatten från tätorterna Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães de S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lissabon, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira, Vila Real de Santo António undergår sekundär rening eller motsvarande rening i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 4 i nämnda direktiv.
Det administrativa förfarandet
I samband med kontrollen av huruvida Republiken Portugal hade följt domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), anmodade kommissionen, genom skrivelse av den 18 juni 2009, denna medlemsstat att inkomma med uppgifter angående vilka åtgärder som vidtagits för att följa denna dom.
Genom skrivelse av den 24 juli 2009 informerade medlemsstaten kommissionen om de åtgärder den vidtagit.
Den 11 december 2009 uppmanade kommissionen nämnda medlemsstat att inkomma med förtydliganden. Genom ett flertal skrivelser och kompletterande uppgifter uppgav Republiken Portugal, beträffande tätorten, att Vila Real de Santo António var det nya reningsverket i drift sedan år 2009, men att 30 procent av det ihopsamlade förorenande utflödet ännu inte var helt anslutet till reningsverket, och att de nödvändiga arbetena beräknades vara färdiga till slutet av år 2012. Beträffande tätorten Matosinhos beräknades arbetena med att uppföra det nya reningsverket vara färdiga först till slutet av år 2011, men blev till sist försenade till april månad år 2013.
Genom ett flertal skrivelser, samt vid ett möte med kommissionens enheter, meddelade Republiken Portugal kommissionen om hur situationen för dessa två tätorter utvecklade sig.
Angående tätorten Vila Real de Santo António framgick det av medlemsstatens skrivelse av den 26 november 2013 att de arbeten som var nödvändiga för att garantera att det totala förorenande utflödet från tätorten anslöts till det nya reningsverket beräknades vara färdiga under första kvartalet år 2014. Beträffande tätorten Matosinhos framgick det av samma skrivelse att, på grund av bristande finansiering, hade arbetena för att uppföra det nya reningsverket ännu inte påbörjats, men att en ny ansökan om finansiering skulle ges in under år 2014.
Kommissionen ansåg att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), inte hade följts i förhållande till 2 av de 22 tätorter som omfattades av denna dom, nämligen tätorterna Vila Real de Santo António och Matosinhos, och väckte sålunda förevarande talan.
Prövning av fördragsbrottet
Parternas argument
Beträffande tätorten Vila Real de Santo António har kommissionen noterat att – trots de ansträngningar Republiken Portugal gjort sedan domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades till och med referenstidpunkten för att bedöma huruvida ett fördragsbrott förelåg i förevarande fall, det vill säga den 21 april 2014, då fristen som angetts i kommissionens formella underrättelse löpte ut – Republiken Portugal har underlåtit att vidta åtgärder för att avloppsvatten från nämnda tätort undergår sekundär rening eller motsvarande rening i enlighet med artikel 4 i direktiv 91/271. Det framgår nämligen av Republiken Portugals skrivelse av den 23 april 2014 att de arbeten som var nödvändiga för att denna tätort skulle anslutas fullt ut till avloppsreningsverket fortfarande pågick vid denna tidpunkt.
Beträffande tätorten Matosinhos har kommissionen noterat att det befintliga reningsverket endast tillåter en låggradig rening av avloppsvattnet, vilket sedan släpps ut i havet genom en undervattensledning. Kommissionen har härvidlag påpekat att det av Republiken Portugals skrivelse av den 23 april 2014 framgår att arbetena för att uppföra ett reningsverk för sekundär rening ännu inte inletts på grund av påstådda problem med finansieringen och slutförandet av dessa arbeten flyttades fram till år 2017.
Kommissionen har dessutom hävdat att det saknas fog för de argument Republiken Portugal anfört i sin svarsskrivelse – att låggradig rening av avloppsvatten från tätbebyggelse inte påverkar vattenkvaliteten i recipienterna, att en sådan rening räcker för att säkerställa vattenkvaliteten, och för att undvika risker för miljön och människors hälsa – eftersom medlemsstaten genom dessa argument i själva verket försöker ifrågasätta vad domstolen redan avgjort genom domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
).
Republiken Portugal har i allmänna ordalag gjort gällande att den i mycket stor utsträckning har följt ovannämnda dom.
Beträffande tätorten Vila Real de Santo António har Republiken Portugal påpekat att tre projekt för anslutning av avledningssystem för närvarande pågår. Det första avser ett avledningssystem väster om kommunen Vila Nova de Cacela och ett överföringssystem till reningsverket för avloppsvatten, vilka skulle ha anslutits i november år 2014. Det andra projektet syftar till att avledningssystemen för floderna i denna tätort ska anslutas till ett system för att avskilja och överföra avloppsvatten till avloppsreningsverket, vilket skulle ha slutförts i februari månad år 2015. Det tredje projektet avser att avledningssystemen i den centrala staden i nämnda tätort ska anslutas till ett system för att avskilja och överföra avloppsvatten till reningsverket för sådant vatten.
I svaromålet har Republiken Portugal hävdat att det tredje projektet nu befinner sig på ett långt framskridet stadium. Medlemsstaten har i sin duplik påpekat att anslutningen av avloppsutflöden till reningsverket för avloppsvatten, som är i bruk sedan år 2009, färdigställdes den 11 april 2015, vilket kommissionens enheter har informerats om.
Beträffande tätorten Matosinhos har Republiken Portugal hävdat, för det första, att den befintliga låggradiga reningen är tillräcklig för att säkerställa vattenkvaliteten och för att undvika risker för miljön och människors hälsa, samt att avsaknaden av sekundär rening saknar relevans för vattenkvaliteten i recipienterna. Det avloppsvatten som renas i denna tätort släpps inte ut i sjö- eller flodvatten, utan i havsvatten med hög salthalt, hög sjö och starka havsströmmar.
Medlemsstaten har härvidlag hävdat att situationen i tätorten Matosinhos omfattas av artikel 8.5 i direktiv 91/271. Enligt denna artikel får nämligen, i undantagsfall och i kustbelägna tätorter som anses som mindre känsliga områden, utsläpp av avloppsvatten från tätbebyggelse undergå en mindre strikt rening.
Republiken Portugal har gjort gällande att den befintliga låggradiga reningen medför en minskning av den kemiska och biokemiska syreförbrukningen i avloppsvattnet med i genomsnitt 42 respektive 43 procent, vilket är mer än dubbelt så mycket som de 20 procent som krävs enligt direktivet.
Medlemsstaten har härvidlag anfört att det reningsverk för avloppsvatten som för närvarande är i bruk är kopplat till en undervattensledning som leder det vatten som undergått låggradig rening till Atlanten, ungefär två kilometer från kusten, och sålunda påverkas inte kvaliteten hos dessa badvatten. Allt som kvarstår att göra är några justeringar, som enbart avser installation av infrastruktur, för att kunna garantera en jämn kvalitet på vattnet.
Republiken Portugal har även hänvisat till de analyser av badvattnet som regelbundet genomförs inom denna tätort och som bekräftar att vattnet är av ”utmärkt” kvalitet. Under dylika omständigheter finns det ingen anledning att anse att någon fara föreligger för invånarnas hälsa eller för turistnäringen.
För det andra har denna medlemsstat hävdat att, trots att åtgärder vidtagits för att följa bestämmelserna i artikel 4 i direktiv 91/271, svårigheter med finansieringen har hindrat uppförandet av ett avloppsreningsverk. Dessutom hade anbud inkommit under åren 2008 och 2011 men sådana omständigheter förelåg att det var fråga om force majeure, vilket hindrade genomförandet av projektet för att uppföra detta reningsverk.
Republiken Portugal har tillagt att under alla omständigheter är de villkor som avser uppförandet av ett reningsverk för avloppsvatten som medger låggradig rening av sådant vatten numera uppfyllda och att den nödvändiga finansieringen härför har säkerställts, vilket kommissionen även meddelades om. Republiken Portugal försåg härvid kommissionen med en tidsplan för byggnadsarbetenas fortskridande, vilka skulle inledas under första halvan av år 2006 och anläggningen beräknades vara i full drift under andra halvan av år 2019.
Domstolens bedömning
För att avgöra huruvida Republiken Portugal har vidtagit samtliga nödvändiga åtgärder för att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), ska domstolen kontrollera om nämnda medlemsstat till fullo har uppfyllt sina skyldigheter enligt artikel 4 i direktiv 91/271, närmare bestämt om den har utrustat de berörda tätorterna med reningssystem för avloppsvatten från tätbebyggelse som motsvarar kraven i denna artikel.
Angående fördragsbrottsförfarandet enligt artikel 260.2 FEUF är referenstidpunkten för att bedöma huruvida ett sådant fördragsbrott föreligger utgången av den frist som har angetts i den formella underrättelsen, som avgivits med stöd av samma bestämmelse (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Då kommissionen i förevarande fall, såsom erinrats om i punkt 22 ovan, sände en kompletterande formell underrättelse till Republiken Portugal i enlighet med det förfarande som föreskrivs i artikel 260.2 FEUF, utgörs den referenstidpunkt som nämnts i föregående punkt av utgången av den frist som har angetts i den kompletterande formella underrättelsen, det vill säga den 21 april 2014.
Det är ostridigt att tätorterna Vila Real de Santo António och Matosinho vid den tidpunkten ännu inte var utrustade med reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse, i enlighet med kraven i artikel 4 i direktivet.
Beträffande tätorten Vila Real de Santo António framgår det nämligen av Republiken Portugals uttalanden att den 21 april 2014 var reningsverket för avloppsvatten från tätbebyggelse ännu inte uppfört. Vad gäller tätorten Matosinhos informerade Republiken Portugal kommissionen, genom skrivelse av den 23 april 2014, om att arbetet med att uppföra ett reningsverk för avloppsvatten för sekundär rening av sådant vatten ännu inte hade inletts.
Republiken Portugals argument avseende sistnämnda tätort – att låggradig rening av avloppsvatten från tätbebyggelse inte påverkar vattenkvaliteten i recipienterna, att sådan rening är tillräcklig för att säkerställa vattenkvaliteten och för att undvika risker för miljö och människors hälsa – är ogrundade och syftar i själva verket till att ifrågasätta vad domstolen avgjort genom domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
). Dessa argument kan följaktligen inte godtas.
Vad gäller Republiken Portugals argumentation avseende de svårigheter medlemsstaten har haft med att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), erinrar domstolen om att en medlemsstat inte kan åberopa bestämmelser, praxis eller förhållanden i sin interna rättsordning som grund för att underlåta att iaktta skyldigheter som följer av unionsrätten. Följaktligen kan medlemsstaten inte vinna framgång med denna argumentation (se dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Under dessa omständigheter konstaterar domstolen att Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 260.1 FEUF, genom att inte vidta samtliga nödvändiga åtgärder för att följa domen kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
).
De ekonomiska påföljderna
Det löpande vitet
Parternas argument
I motsats till Republiken Portugals påstående att medlemsstaten vidtagit samtliga nödvändiga åtgärder för att fullt ut följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har kommissionen, angående tätorten Vila Real de Santo António, under förhandlingen gjort gällande att medlemsstaten kan garantera att verksamheten vid reningsverket i denna tätort motsvarar kraven i artikel 4 i direktiv 91/271 endast om godtagbara analyser av avloppsvattnet, baserade på prover som tagits innan vattnet släpps ut, sker på årsbasis och visar, efter detta datum, att den låggradiga reningen av vattnet är förenlig med de krav som uppställs i direktivet. I kommissionens mening måste sådana utsläpp vara förenliga med de bestämmelser som föreskrivs i punkt B i bilaga 1 till nämnda direktiv. Kommissionen har dessutom hävdat att de referensmetoder för att analysera och utvärdera provresultaten, som föreskrivs i punkt D i samma bilaga, vari fastställs det minsta antalet årliga prover som ska tas för att anses som representativa med hänsyn till reningsverkets storlek, måste iakttas.
Så har inte skett i förevarande fall.
Kommissionen har föreslagit, i enlighet med artikel 260.2 FEUF och på grundval av sitt meddelande av den 13 december 2005 med rubriken ”Tillämpning av artikel [260 FEUF]” (SEK(2005) 1658), i dess lydelse enligt kommissionens meddelande av den 17 september 2014, med rubriken ”Uppdatering av de uppgifter som används för att beräkna de standardbelopp och löpande viten som kommissionen föreslår domstolen inom ramen för överträdelseförfaranden” (C(2014) 6767 final) (nedan kallat 2005 års meddelande), att domstolen med anledning av att nödvändiga åtgärder för att följa domen inte har vidtagits ska förplikta Republiken Portugal att, bland annat, erlägga löpande vite.
Med stöd av punkt 6 i 2005 års meddelande har kommissionen grundat sig på tre kriterier för att beräkna vitesbeloppet, nämligen överträdelsens svårighetsgrad, överträdelsens varaktighet och behovet av en avskräckande sanktion i sig.
Angående den konstaterade överträdelsens svårighetsgrad har kommissionen hänvisat till, för det första, betydelsen av de unionsrättsliga bestämmelser som åsidosatts, för det andra, följderna av åsidosättandet för allmänna och enskilda intressen, som exempelvis skydd av miljö och människors hälsa, bevarande och förbättring av vattenkvaliteten i recipienter med tillhörande akvatiska ekosystem, eller utövandet av fritidsaktiviteter i anslutning till dessa ekosystem. För det tredje har kommissionen dessutom framhållit att det, trots de förmildrande omständigheter som är för handen med hänsyn till de framsteg medlemsstaten har gjort, föreligger försvårande omständigheter som följer av underlåtelsen att rätta sig efter såväl artikel 4 i direktiv 91/271 inom den frist som uppställts i den formella underrättelsen, som efter domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), av tydligheten hos de bestämmelser som åsidosatts, försummandet av de upprepade tidsplaner de portugisiska myndigheterna framlagt i sin skriftväxling med kommissionen, och slutligen av medlemsstatens upprepade rättsstridiga handlande i förhållande till unionsrätten på ett område där effekterna på miljön och människors hälsa är särskilt allvarliga.
Med beaktande av dessa faktorer anser kommissionen att koefficienten för överträdelsens svårighetsgrad ska sättas till 3, på en skala från 1–20 som fastställts i 2005 års meddelande.
Beträffande överträdelsens varaktighet har kommissionen gjort gällande att beslutet att inleda förevarande förfarande fattades den 16 oktober 2014, det vill säga 65 månader efter det att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, nämligen den 7 maj 2009, vilket motiverar att den högsta koefficienten 3 ska tillämpas.
Beträffande koefficienten som avser medlemsstatens betalningsförmåga, kallad faktor ”n”, har kommissionen erinrat om att denna satts till 3,40 för Republiken Portugal i 2005 års meddelande.
Kommissionen har påpekat att det löpande vitet per dag, i enlighet med den beräkningsmetod som anges i nämnda meddelande, motsvarar ett enhetligt grundbelopp på 660 euro multiplicerat med koefficienten för svårighetsgrad, koefficienten för varaktighet och faktor ”n”. Följaktligen anser kommissionen att det löpande vitet per dag ska fastställas till 20196,00 euro (660 euro x 3 x 3 x 3,40).
Kommissionen har föreslagit att det dagliga vitet ska tillämpas regressivt, så att det faktiska beloppet ska beräknas var sjätte månad genom att totalbeloppet för varje sådan period minskas med en procentsats motsvarande andelen personekvivalenter i tätorter där reningssystemen har bringats i överensstämmelse med artikel 4 i direktiv 91/271 i förhållande till personekvivalenter i tätorter som inte försetts med sådana system den dag då förevarande dom meddelas.
På grundval av de uppgifter kommissionen förfogade över innan förevarande talan väcktes, uppgick de totala personekvivalenterna i tätorter som inte hade tillgång till sådana reningssystem som motsvarade kraven i artikel 4 i direktivet till 321950. De totala personekvivalenterna är fördelade mellan de två berörda tätorterna på det sättet att 34950 hänför sig till Vila Real de Santo António och 287000 till Matosinhos.
Republiken Portugal har anfört att varken överträdelsens svårighetsgrad, dess varaktighet, det samarbete och den omsorg som visats under förfarandet, eller de framsteg som gjorts för att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), rättfärdigar att det förelagda vitet sätts så högt. Medlemsstaten bestrider även beräkningsmetoden för de föreslagna beloppen. Republiken Portugal är av uppfattningen att det vite kommissionen yrkat är överdrivet högt och oproportionerligt i förhållande till överträdelsens svårighetsgrad, vars konsekvenser för miljön är rent hypotetiska. Medlemsstaten bestrider de påståenden kommissionen anfört med avseende på överträdelsens svårighetsgrad. Såsom påpekats i punkt 27 ovan beträffande tätorten Vila Real de Santo António, har Republiken Portugal nämligen hävdat att anslutningen av avloppsutflöden till reningsverket för avloppsvatten, som varit i bruk sedan år 2009, färdigställdes den 11 april 2015, vilket kommissionens enheter informerades om. Det påstådda fördragsbrottet föreligger följaktligen inte längre i förhållande till tätorten Vila Real de Santo António, då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), i detta avseende följts fullt ut.
Beträffande tätorten Matosinhos anser medlemsstaten att, eftersom det påstådda fördragsbrottet kan sammanfattas till att färdigställa de nödvändiga arbetena för att bygga ut avloppsreningsverket till att även utföra sekundär rening, hänsyn ska tas till de framsteg som gjorts – under den aktuella perioden förlängd med ett år – med avseende på dessa arbeten för att säkerställa att verksamheten vid reningsverket uppfyller bestämmelserna i artikel 4 i direktiv 91/271. Den tidsåtgång som är nödvändig för att färdigställa arbetena beräknas till fyra år, det vill säga tre år plus en ettårsperiod för eventuella oförutsedda händelser som kan inträffa. Den totala perioden på fyra år kan delas upp i åtta faser, och var och en av dessa faser kommer vara underställd tillsyn för att kontrollera hur byggnadsarbetena avseende reningsverket framskrider för att det ska kunna tas i bruk.
Med hänsyn till, för det första, beträffande Vila Real de Santo António, att målsättningen att ansluta denna tätort till ett reningsverk med sekundär rening numera är uppnådd, för det andra, beträffande tätorten Matosinhos, att nödvändiga åtgärder har vidtagits och vidtas kontinuerligt för att bevara en utmärkt kvalitet på kustvattnet, och för det tredje, beträffande de 22 tätorter som omfattas av domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), att 21 av tätorterna uppfyller de krav som uppställs i direktivet, bör koefficienten för överträdelsens svårighetsgrad inte sättas högre än 1 på den skala från 1–20 som fastställts i 2005 års meddelande.
Republiken Portugal även har framhållit de ansträngningar som gjorts för att fullgöra de skyldigheter som följer av domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), och har dessutom understrukit att de portugisiska myndigheterna vidhållit ett oavbrutet samarbete med kommissionens enheter.
I vilken utsträckning Republiken Portugal redan har följt ovannämnda dom är också en omständighet som ska beaktas. Även om man tar hänsyn till den tid som förflutit sedan ovannämnda dom meddelades, är de kriterier som avser överträdelsens varaktighet inte relevanta i förhållande till 90 procent av tätorterna som omfattas av domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
). Det är således legitimt att domstolen vid sin viktning av koefficienterna tar hänsyn till den aktuella situationen, med beaktande av de arbeten som kvarstår att utföra för att följa ovannämnda dom, så att denna viktning inte sätts över 10 procent av den koefficient 3 som kommissionen har yrkat ska tillämpas, med följden att det viktade värdet inte ska bestämmas till högre än 1.
Med beaktande av omständigheterna i förevarande mål är vitet även oproportionerligt i förhållande till Republiken Portugals betalningsförmåga. Dessutom kan faktorn ”n” ifrågasättas med tanke på den konjunkturmässiga övergångsperiod som råder i medlemsstaten till följd av finanskrisen i länderna inom euroområdet, och då färdigställandet av offentliga arbeten kräver stora offentliga investeringar. Sålunda överlåter Republiken Portugal till domstolen att göra en eventuell omräkning av koefficienten, samtidigt som denna medlemsstat anser att eftersom domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), redan har följts till mer än 90 procent, bör en sådan omräkning tillfälligt sänka nämnda koefficient.
För det fall domstolen bifaller medlemsstatens yrkande om att vikta koefficienterna för överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet, samt faktorn ”n” avseende medlemsstatens betalningsförmåga, ska det löpande vitet per dag sålunda beräknas enligt följande: 660 euro x 1 x 1 x 3,40 = 2244 dividerat med 287000 pe, det vill säga 0,0007 euro/dag för varje pe.
Domstolens bedömning
Enligt domstolens fasta praxis är föreläggandet av löpande vite i princip endast motiverat såvida det fördragsbrott som består i att en tidigare dom från domstolen inte har följts fortgår fram till domstolens prövning av de faktiska omständigheterna (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad angår tätorten Vila Real de Santo António påpekar domstolen, såsom även erinrats om i punkterna 27 och 54 ovan, att Republiken Portugal under förhandlingen har redogjort för hur de nödvändiga arbetena färdigställts den 11 april 2015, och att ett flertal provtagningar som visar på effektiviteten hos den sekundära reningen av avloppsvattnet under perioden april till november år 2015, vilket inkluderar turistsäsongen som utmärks av kraftiga föroreningar av de aktuella vattnen, översänts till kommissionen. Kommissionen har inte bestridit medlemsstatens påståenden i detta avseende, särskilt i fråga om huruvida de redovisade proverna uppfyller de krav som följer av artikel 4 i direktiv 91/271.
Under dessa omständigheter anser domstolen att Republiken Portugal, beträffande tätorten Vila Real de Santo António, har visat att det tagits regelbundna prover från och med april månad år 2015, och att utsläppen från avloppsreningsverket därefter uppfyllde kraven i artikel 4.3 i direktivet. I förhållande till denna tätort saknas det följaktligen anledning att ålägga medlemsstaten att erlägga löpande vite för att säkerställa att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), följs.
Angående tätorten Mantosinhos framgår det av Republiken Portugals uttalanden att vid tidpunkten för förhandlingen hade inte domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), följts fullt ut.
Under dessa förhållanden finner domstolen att ett föreläggande för Republiken Portugal att erlägga löpande vite är ett lämpligt ekonomiskt påtryckningsmedel för att få denna medlemsstat att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att få det fastställda fördragsbrottet att upphöra och för att säkerställa att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), följs fullt ut.
Det kan emellertid inte uteslutas på förhand att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), kommer att ha följts fullt ut den dag då domen i förevarande mål meddelas. Således ska vite endast föreläggas för det fall fördragsbrottet ännu pågår vid sistnämnda tidpunkt (se, analogt, dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av domstolens fasta praxis framgår att vitet ska bestämmas utifrån vilken grad av påtryckning som krävs för att den medlemsstat som underlåtit att följa en dom om fördragsbrott ska ändra sitt beteende och upphöra med det aktuella fördragsbrottet (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Inom sitt utrymme för skönsmässig bedömning på området får domstolen fastställa storleken på vitet så att det dels anpassas efter omständigheterna, dels står i proportion till det fastställda fördragsbrottet och den berörda medlemsstatens betalningsförmåga (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Kommissionens förslag beträffande vitet binder således inte domstolen och utgör endast en lämplig referenspunkt. På samma sätt är sådana riktlinjer som de som anges i kommissionens meddelanden inte bindande för domstolen, men de bidrar till att säkerställa insyn, förutsägbarhet och rättssäkerhet vad gäller kommissionens handlande när den lämnar förslag till domstolen. Inom ramen för ett förfarande enligt artikel 260.2 FEUF om ett fördragsbrott som pågår i en medlemsstat trots att samma fördragsbrott har fastställts tidigare i en dom som meddelats med stöd av artikel 226 EG eller artikel 258 FEUF, står det nämligen domstolen fritt att för det vite som åläggs fastställa det belopp och den form som den anser vara lämpliga för att medlemsstaten ska förmås att uppfylla sina skyldigheter enligt den dom som domstolen har meddelat tidigare (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vid fastställandet av vitet är de grundläggande kriterier som domstolen i sin bedömning ska beakta för att säkerställa att vitet fungerar som tvångsmedel i syfte att uppnå en enhetlig och effektiv tillämpning av unionsrätten i princip överträdelsens svårighetsgrad, dess varaktighet och den berörda medlemsstatens betalningsförmåga. Vid tillämpningen av dessa kriterier ska särskild hänsyn tas till de konsekvenser som underlåtelsen att följa domen får för allmänna och enskilda intressen samt till hur brådskande det är att få den berörda medlemsstaten att uppfylla sina skyldigheter (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad angår, för det första, överträdelsens svårighetsgrad erinrar domstolen om att direktiv 91/271 syftar till att skydda miljön. Uteblivna eller otillräckliga reningssystem för avloppsvatten från tätbebyggelse kan orsaka skador på miljön och måste betraktas som särskilt allvarliga brister (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad gäller den minskning av den kemiska och biokemiska syreförbrukningen som Republiken Portugal hänvisat till, påpekar domstolen dessutom, i likhet med vad generaladvokaten anfört i punkt 63 i sitt förslag till avgörande, att de riktvärden som anges i direktivet ännu inte uppnåtts av medlemsstaten eftersom direktivet för sekundär rening kräver en minskning av den kemiska syreförbrukningen på minst 75 procent, och av den biokemiska syreförbrukningen på 70–90 procent, emedan den berörda medlemsstaten har åberopat en minskning av den kemiska syreförbrukningen på endast 20 procent.
Även om det av de uppgifter som Republiken Portugal tillhandahållit framgår att badvattnet är av ”utmärkt” kvalitet inom de flesta strandområden i tätorten Matosinhos, kvarstår faktum att vattenkvaliteten inom vissa av dessa områden – bland annat inom strandområdet ”Azul-Conchina”, där avloppsvatten från tätorten som undergått låggradig rening släpps ut, enligt oemotsagda uppgifter från kommissionen, och strandområdet ”Matosinhos”, som ligger närmast stadsområdet i denna tätort – befunnits ”godtagbar”, respektive ”god”. Det följer av ovanstående, såsom generaladvokaten anfört i punkt 64 i sitt förslag till avgörande, att den otillräckliga reningen av avloppsvattnet från tätorten påverkar vattenkvaliteten i dessa områden.
Domstolen finner dessutom att det utgör en försvårande omständighet att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), enligt Republiken Portugals egna uppgifter, inte kommer att ha följts fullt ut förrän år 2019, vilket motsvarar en försening på närmare 20 år, eftersom skyldigheten att säkerställa en sekundär rening av avloppsvatten från tätorten Mantosinhos motsvarande direktivets krav skulle ha fullgjorts senast den 31 december 2000. Eftersom Republiken Portugal har uppgett att den inte är i stånd att uppfylla samtliga skyldigheter som följer av direktivet förrän nästan 20 efter ovannämnda datum, kan domstolen inte annat än konstatera att överträdelsen, som med hänsyn till syftet som redogjorts för ovan dessutom är av särskilt allvarlig art, är synnerligen långvarig (se, analogt, dom av den 19 december 2012, kommissionen/Irland,
C‑374/11
,
EU:C:2012:827
, punkt
).
Likväl erinrar domstolen även om att, såsom den funnit i punkt 57 i domen av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland (
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
), hur allvarlig skadan på miljön är till stor del beror på antalet tätorter som omfattas av det fastställda fördragsbrottet. I förevarande fall noterar domstolen att antalet tätorter som Republiken Portugal, vid tidpunkten för förhandlingen, inte visat var utrustade med sådan rening av avloppsvatten från tätbebyggelse som uppfyller kraven i direktivet, det vill säga en enda tätort, är klart lägre än antalet tätorter som inte hade tillgång till sådana reningssystem som uppfyllde kraven i direktivet enligt domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), nämligen 15. Domstolen finner således att den aktuella skadan är mindre allvarlig än den skada som orsakats av den ursprungliga överträdelse som fastställts i ovannämnda dom. Republiken Portugal har således i avsevärd omfattning minskat den mer omfattande miljöpåverkan som den överträdelse som fastställdes i domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), innebar.
Beträffande, för det andra, överträdelsens varaktighet, ska denna bedömas utifrån den tidpunkt då domstolen bedömer de faktiska omständigheterna, och inte utifrån den tidpunkt då kommissionen väckte talan vid domstolen. I förevarande fall är överträdelsens varaktighet, det vill säga mer än sju år, räknat från det att domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, betydande.
Även om artikel 260.1 FEUF inte anger någon tidsfrist inom vilken nödvändiga åtgärder för att följa en dom måste ha vidtagits, fordrar emellertid hänsynen till vikten av omedelbar och enhetlig tillämpning av unionsrätten att sådana åtgärder påbörjas omedelbart och slutförs snarast möjligt (se dom av den 17 september 2015, kommissionen/Italien,
C‑367/14
,
EU:C:2015:611
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vad angår, för det tredje, den berörda medlemsstatens betalningsförmåga, framgår det av domstolens praxis att hänsyn ska tas till den senaste utvecklingen av medlemsstatens bruttonationalprodukt (BNP) den dag då domstolen prövar de faktiska omständigheterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
). Härvid ska hänsyn tas till Republiken Portugals argument att dess BNP sjönk med 7,4 procent mellan åren 2009 och 2013.
Vad gäller kommissionens förslag att tillämpa ett regressivt vite och Republiken Portugals argument för att gradvis sänka vitesbeloppet, erinrar domstolen om att huruvida det gjorts framsteg för att följa domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), och för att uppfylla kraven i artikel 4 i direktiv 91/271, inte kan kontrolleras förrän det kan konstateras att det skett en ökning av andelen personekvivalenter i den berörda tätorten vars avloppsvatten renas i enlighet med direktivets bestämmelser. Såsom generaladvokaten påpekat i punkt 76 i sitt förslag till avgörande, medför inte de framsteg som gjorts vad gäller byggnadsarbetena, hur stora de än må vara, någon minskning av skadan på miljön. En sådan minskning kan konstateras först efter det att anläggningen för sekundär rening tagits i bruk, vilket är den enda faktorn som kan medföra att den berörda tätorten bringar situationen i överensstämmelse med direktiv 91/271 för en större andel personekvivalenter än tidigare.
Eftersom Republiken Portugal har bekräftat att den är oförmögen att, med avseende på tätorten Matosinhos, öka andelen personekvivalenter för vilka situationen bringats i överensstämmelse med direktivet, och därmed minska skadan på miljön, ska ett fast vite åläggas.
Med hänsyn till det ovan anförda finner domstolen att det är lämpligt att förelägga ett dagligt vite om 8000 euro.
Följaktligen ska Republiken Portugal förpliktas att till kommissionen, på kontot ”Europeiska unionens egna medel”, erlägga löpande vite om 8000 euro för varje dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen av den 7 maj 2009kommissionen/Portugal, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), från den dag förevarande dom meddelas till den dag domen av den 7 maj 2009kommissionen/Portugal, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts fullt ut.
Schablonbeloppet
Parternas argument
Kommissionen har yrkat att domstolen ska förplikta Republiken Portugal att erlägga ett dagligt schablonbelopp om 2244 euro, beräknat genom att ett enhetligt grundbelopp på 220 euro multipliceras med samma faktor 3 för överträdelsens svårighetsgrad som tillämpats på vitet, och med faktorn ”n” satt till 3,40, räknat från och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, till och med den dag då domen i förevarande mål meddelas, eller till och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts, om den dagen infaller tidigare.
Kommissionen har anfört att vid beräkningen av det dagliga schablonbeloppet bör det undersökas, med beaktande av det minsta möjliga schablonbeloppet, om kommissionen ska yrka ett dagligt schablonbelopp eller ett schablonbelopp i form av en engångssumma. Det är härvidlag nödvändigt att jämföra dels den sammanlagda summan av det dagliga schablonbeloppet fram till dagen för kommissionens beslut att väcka talan med stöd av artikel 260 FEUF, dels det minsta schablonbelopp som fastställts för den berörda medlemsstaten.
I förevarande fall meddelades domen enligt artikel 258 FEUF den 7 maj 2009. Kommissionens beslut att väcka talan med stöd av artikel 260 FEUF antogs den 16 oktober 2014. Mellan dessa två datum förflöt 1987 dagar. Vid tidpunkten för kommissionens ovannämnda beslut motsvarar den sammanlagda summan av det dagliga schablonbeloppet detta belopp multiplicerat med antalet dagar, det vill säga: 2244 euro x 1987 dagar, = 4458828 euro.
Enligt 2005 års meddelande uppgår det minsta schablonbeloppet för Republiken Portugal för närvarande till 1875000 euro.
Med hänsyn till att den sammanlagda summan av det dagliga schablonbeloppet, den 16 oktober 2014, var högre än det minsta fastställda schablonbeloppet för Republiken Portugal, har kommissionen följaktligen föreslagit att domstolen ska förelägga Republiken Portugal att erlägga det dagliga schablonbeloppet, det vill säga 2244 euro per dag från och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, till och med den dag då domen i förevarande mål meddelas, eller till och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts fullt ut, om den dagen infaller tidigare.
Republiken Portugal har bestridit denna beräkningsmetod. Republiken Portugal har gjort gällande att, för det fall domstolen väljer att godta förslaget att vikta de faktorer kommissionen tillämpat i enlighet med medlemsstatens förslag, ska den förpliktas att erlägga ett dagligt schablonbelopp om, inte 2244 euro, utan om 748 euro. Denna sistnämnda summa blir resultatet av att grundbeloppet på 220 euro multipliceras med faktorn för överträdelsens svårighetsgrad satt till 1 och faktorn ”n” satt till 3,40.
Republiken Portugal har anfört att den frist på två månader som kommissionen uppställt i sin skrivelse av den 21 februari 2014 löpte ut den 21 april 2014. Mellan dagen då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades, och dagen då den frist kommissionen uppställt i sin formella underrättelse löpte ut, förflöt således 1810 dagar.
Medlemsstaten är av den uppfattningen att om man multiplicerar detta antal dagar med 748 euro, ger det ett resultat på 1339000 euro. Eftersom domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), redan har följts till 90 procent, ska denna procentsats tillämpas på summan 1875000 euro, varför det schablonbelopp Republiken Portugal ska förpliktas att erlägga inte kan överskrida 187500 euro.
Domstolens bedömning
Inledningsvis erinrar domstolen om att den är behörig att, inom det utrymme för skönsmässig bedömning som tillkommer den inom förevarande område, kombinera föreläggandet av löpande vite och föreläggandet av ett schablonbelopp (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
).
Bedömningen av huruvida ett schablonbelopp ska föreläggas, liksom fastställandet av det eventuella beloppets storlek, ska i varje enskilt fall grunda sig på samtliga relevanta omständigheter avseende såväl det fastställda fördragsbrottets beskaffenhet som den attityd som intas av den medlemsstat mot vilken ett förfarande har inletts med stöd av artikel 260 FEUF. Domstolen tillerkänns enligt denna bestämmelse ett stort utrymme för skönsmässig bedömning för att avgöra om en sådan påföljd ska föreläggas eller ej och i förekommande fall för att besluta om beloppet för denna (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
).
I förevarande mål anser domstolen att samtliga rättsliga och faktiska omständigheter kring det fastställda fördragsbrottet – i synnerhet den omständigheten att det i andra domar, nämligen dom av den 8 maj 2008, kommissionen/Portugal (
C‑233/07
,
EU:C:2008:271
), dom av den 8 september 2011, kommissionen/Portugal (
C‑220/10
,
EU:C:2011:558
), och dom av den 28 januari 2016, kommissionen/Portugal (
C‑398/14
,
EU:C:2016:61
), redan har fastställts att Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter i fråga om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse – visar på att det krävs en åtgärd med avskräckande effekt, såsom föreläggande av ett schablonbelopp, för att på ett effektivt sätt förhindra att liknande överträdelser av unionsrätten upprepas i framtiden (se, analogt, dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
).
Under dessa förhållanden ankommer det på domstolen att vid den skönsmässiga bedömningen fastställa schablonbeloppet så, att det dels är anpassat efter omständigheterna, dels står i proportion till den begångna överträdelsen (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
).
Bland i detta avseende relevanta faktorer ingår omständigheter som överträdelsens svårighetsgrad och hur lång tid fördragsbrottet har fortsatt sedan avkunnandet av den dom varigenom det fastställts (dom av den 15 oktober 2015, kommissionen/Grekland,
C‑167/14
,
EU:C:2015:684
, punkt
).
De omständigheter som ska beaktas i förevarande fall framgår bland annat av de överväganden som återfinns i punkterna 71–78 i denna dom beträffande överträdelsens svårighetsgrad och varaktighet samt den aktuella medlemsstatens betalningsförmåga.
Beträffande den aktuella överträdelsens svårighetsgrad noterar domstolen att, trots att endast en tätort som omfattas av överträdelsen, det vill säga tätorten Mantosinhos, vid tidpunkten för förhandlingen ännu inte hade tillgång till sådana reningsverk för avloppsvatten från tätbebyggelse som uppfyller kraven i direktivet, saknade två tätorter sådana system under större delen av tiden från och med den dag då domen av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), meddelades till och med den dag då förevarande dom meddelas. I enlighet med de överväganden som redovisats i punkt 75 ovan, det vill säga att omfattningen av skadan på miljön till stor del beror på antalet tätorter som omfattas av överträdelsen, anser domstolen att den aktuella överträdelsen ska anses vara av det allvarligare slaget vid beräkningen av såväl schablonbeloppet som det löpande vitet.
Vid beräkningen av vitet ska hänsyn dessutom tas till den omständigheten att trots att Republiken Portugal konsekvent samarbetat med kommissionens enheter, har medlemsstaten likväl inte följt den tidsplan den själv satt upp för att uppföra ett avloppsreningsverk i tätorten Matosinhos. Det framgår nämligen av Republiken Portugals duplik att beträffande nämnda tätort kommer inte det nödvändiga avloppsreningsverket vara i bruk förrän år 2019.
I likhet med vad kommissionen gjort gällande ska hänsyn slutligen tas till det stora antal domar, se punkt 93 ovan, där det redan fastställts att Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter i fråga om rening av avloppsvatten från tätbebyggelse. En medlemsstats upprepade rättsstridiga beteende framstår som än mer oacceptabelt när det avser ett område där risken för skada på människors hälsa och miljö är särskilt stor. Såsom generaladvokaten påpekat i punkt 89 i sitt förslag till avgörande, kan den omständigheten att en medlemsstat gjort sig skyldig till upprepade överträdelser på ett bestämt område tyda på att det krävs en åtgärd med avskräckande effekt, såsom föreläggande av ett schablonbelopp, för att på ett effektivt sätt förhindra att liknande överträdelser av unionsrätten upprepas i framtiden (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2012, kommissionen/Irland,
C‑279/11
,
EU:C:2012:834
, punkt
).
Med beaktande av ovanstående finner domstolen att det, mot bakgrund av omständigheterna i målet, är skäligt att fastställa det schablonbelopp som Republiken Portugal ska erlägga till 3 miljoner euro.
Följaktligen ska Republiken Portugal förpliktas att till kommissionen, på kontot ”Europeiska unionens egna medel”, erlägga ett schablonbelopp på 3 miljoner euro.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 138.1 i domstolens rättegångsregler ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Republiken Portugal ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom fördragsbrottet har fastställts ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Republiken Portugal har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 260.1 FEUF genom att inte vidta samtliga åtgärder som är nödvändiga för att följa domstolens dom av den 7 maj 2009, kommissionen/Portugal (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
).

2)
För det fall det fördragsbrott som fastställts i punkt 1 fortgår den dag då domen i förevarande mål meddelas, förpliktas Republiken Portugal att till Europeiska kommissionen, på kontot ”Europeiska unionens egna medel”, erlägga ett löpande vite om 8000 euro för varje dag som nödvändiga åtgärder inte vidtas för att följa domen av den 7 maj 2009kommissionen/Portugal, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), från och med den dag förevarande dom meddelas till den dag domen av den 7 maj 2009kommissionen/Portugal, (
C‑530/07
,
EU:C:2009:292
), har följts fullt ut.

3)
Republiken Portugal förpliktas att till Europeiska kommissionen, på kontot ”Europeiska unionens egna medel”, erlägga ett schablonbelopp på 3 miljoner euro.

4)
Republiken Portugal ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: portugisiska.