CELEX: 62020CJ0194
Ennakkoratkaisupyyntö
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus
Päätös N:o 1/80
6 ja 7 artikla
Säännönmukainen työskentely
9 artikla
Turkkilaisen työntekijän lasten oikeus osallistua opetukseen
Oleskeluoikeutta ei myönnetä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäisen virkkeen, luettuna yhdessä tämän päätöksen 6 ja 7 artiklan kanssa, tulkintaa. Assosiaationeuvosto perustettiin Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka allekirjoittivat 12.9.1963 Ankarassa yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (
EYVL 1964, 217, s. 3685
; jäljempänä assosiaatiosopimus).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Turkin kansalaiset BY, CX, FU, DW ja EV sekä Stadt Duisburg (Duisburgin kaupunki, Saksa) ja jossa on kyse siitä, että viimeksi mainittu kaupunki on hylännyt heidän oleskelulupahakemuksensa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Päätöksen N:o 1/80 johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”Edellä mainituilla näkökohdilla pyritään sosiaalialalla kummankin osapuolen kansainvälisten sitoumusten mukaisesti parantamaan työntekijöitä ja heidän perheenjäseniään koskevaa järjestelmää [assosiaatiosopimuksen 12 artiklan täytäntöönpanosta 20.12.1976 tehdyllä] assosiaationeuvoston päätöksellä N:o 2/76 käyttöön otettuun järjestelmään verrattuna; lisäksi olisi pantava täytäntöön sosiaaliturvaa ja nuorten työntekijöiden vaihtoa koskevat määräykset.”
Päätöksen N:o 1/80 6, 7 ja 9 artiklat kuuluvat tämän päätöksen II luvun, jossa vahvistetaan ”Sosiaaliset määräykset”, 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Työhön ja työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvät kysymykset”.
Päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jollei hänen perheenjäsentensä vapaata oikeutta työskentelyyn koskevista 7 artiklan määräyksistä muuta johdu, turkkilaisella työntekijällä, joka kuuluu laillisille työmarkkinoille tietyssä jäsenvaltiossa, on oikeus:
–
työskenneltyään säännönmukaisesti yhden vuoden saada työlupansa uudistetuksi tässä jäsenvaltiossa samaa työnantajaa varten, jos hänellä on työpaikka
–
työskenneltyään säännönmukaisesti kolme vuotta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa valitsemaltaan saman ammattialan työnantajalta työtarjous, joka on tehty tavanomaisin ehdoin ja joka on rekisteröity tämän valtion työvoimaviranomaisissa, jollei yhteisön jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu
–
työskenneltyään säännönmukaisesti neljä vuotta tehdä tässä jäsenvaltiossa vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä.”
Tämän päätöksen 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenillä, joille on annettu lupa muuttaa työntekijän luokse, on oikeus
–
asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään kolme vuotta vastaanottaa mikä tahansa työtarjous, jollei yhteisön työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu;
–
asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään viisi vuotta tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä.”
Kyseisen päätöksen 9 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Turkkilaiset lapset, jotka asuvat säännönmukaisesti jossakin yhteisön jäsenvaltiossa sellaisten vanhempiensa kanssa, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet siellä säännönmukaisesti, otetaan tässä jäsenvaltiossa perusopetuksen, oppisopimuskoulutuksen ja ammattikoulutuksen kursseille yhtäläisin edeltävää koulutusta koskevin pääsyvaatimuksin kuin tämän jäsenvaltion kansalaisten lapset. He voivat saada kansallisessa lainsäädännössä tällä alalla säädetyt etuudet tässä jäsenvaltiossa.”
Saksan oikeus
Ulkomaalaisten oleskelusta, työskentelystä ja kotouttamisesta liittotasavallan alueella 30.7.2004 annetun lain (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet; BGBl. 2004 I, s. 1950), sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasiassa, 4 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ulkomaalainen, jolla on [assosiaatiosopimuksen] mukainen oleskeluoikeus, on velvollinen osoittamaan, että kyse on tällaisesta oleskeluoikeudesta, esittämällä, että hänellä on oleskelulupa, ellei hänellä ole sijoittautumislupaa eikä pysyvää EU-oleskelulupaa. Oleskelulupa myönnetään hakemuksesta.”
Kyseisen lain 50 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ulkomaalaisen on poistuttava liittotasavallan alueelta, jos hänellä ei ole tai ei enää ole tarvittavaa oleskelulupaa ja jos hänellä ei ole tai ei enää ole oleskeluoikeutta [assosiaatiosopimuksen] nojalla.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
BY, CX, DW, EV ja FU ovat Turkin kansalaisia. CX on BY:n puoliso, ja he ovat DW:n, EV:n ja FU:n vanhemmat.
BY saapui Saksan liittotasavallan alueelle viisumilla 5.9.2015. Duisburgin kaupunki myönsi hänelle 4.11.2015 itsenäisen ammatinharjoittajan oleskeluluvan, joka oli voimassa 27.3.2017 saakka.
CX:lle, DW:lle, EV:lle ja FU:lle myönnettiin 19.2.2016 perheen yhdistämisen perusteella lupa muuttaa BY:n luokse tämän jäsenvaltion alueelle, ja he saivat 20.4.2016 kansallisen oikeuden perusteella oleskeluluvat, jotka olivat voimassa 27.3.2017 saakka.
CX on tehnyt palkattua työtä ensin 1.2.–30.4.2016, toiseksi 15.11.–31.12.2017, kolmanneksi 1.1.–15.1.2018 ja neljänneksi 1.8.2018–31.12.2018 välisinä ajanjaksoina.
Pääasian kantajat hakivat oleskelulupiensa voimassaoloajan päätyttyä Duisburgin kaupungilta näiden oleskelulupien voimassaoloajan pidentämistä tai uusien oleskelulupien myöntämistä. Duisburgin kaupunki hylkäsi kyseiset hakemukset 18.3.2019 tekemillään päätöksillä.
Pääasian kantajat nostivat 22.3.2019 näistä päätöksistä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Verwaltungsgericht Düsseldorfissa (Düsseldorfin hallintotuomioistuin, Saksa) ja väittivät lähinnä, että he saattoivat vedota päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuvaan oleskeluoikeuteen. Kantajien mukaan tässä määräyksessä annetaan turkkilaisille lapsille paitsi oikeus osallistua opetukseen ja ammatilliseen koulutukseen myös oleskeluoikeus. Lisäksi asianomaisten lasten huoltajina olevilla vanhemmilla on välttämättä oltava oleskeluoikeus näiden oikeuksien tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasian kantajat eivät ole saavuttaneet päätöksen N:o 1/80 6 ja 7 artiklan nojalla mitään oikeuksia, mutta se pohtii lähinnä, merkitseekö kyseisen päätöksen 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä määrätty oikeus osallistua opetukseen ja ammatilliseen koulutukseen sitä, että turkkilaisilla lapsilla on itsenäinen oleskeluoikeus ja että näiden lasten huoltajina tosiasiallisesti olevilla vanhemmilla on tämän seurauksena oleskeluoikeus. Jos vastaus on myöntävä, kyseinen tuomioistuin haluaa tietää, mitkä ovat edellytykset, joiden täyttyessä oleskeluoikeus voidaan tämän määräyksen nojalla myöntää.
Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Düsseldorf päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Sisältyykö [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä turkkilaisille lapsille annettuun oikeuteen ilman muita edellytyksiä myös oikeus oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa?
2)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
a)
Onko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuvan oleskeluoikeuden edellytyksenä se, että niiden turkkilaisten lasten vanhemmat, joilla on oikeuksia kyseisen määräyksen nojalla, ovat jo saavuttaneet [päätöksen N:o 1/80] 6 artiklan 1 kohdan tai 7 artiklan mukaisia oikeuksia?
b)
Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Onko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua ’säännönmukaista työskentelyä’ tulkittava samoin kuin kyseisen päätöksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua säännönmukaista työskentelyä?
c)
Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Voiko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuva turkkilaisten lasten oleskeluoikeus syntyä jo silloin, kun yhden vanhemman säännönmukainen työskentely vastaanottavassa jäsenvaltiossa on kestänyt (vain) kolme kuukautta?
d)
Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Seuraako turkkilaisten lasten oleskeluoikeudesta ilman muita edellytyksiä myös oleskeluoikeus huoltajana olevalle vanhemmalle tai huoltajina oleville vanhemmille?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, selvittämään lähinnä, onko päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäistä virkettä tulkittava siten, että siihen voivat vedota turkkilaiset lapset, joiden vanhemmat eivät täytä tämän päätöksen 6 ja 7 artiklassa asetettuja edellytyksiä, ja merkitseekö se mahdollisesti sitä, että näillä lapsilla on itsenäinen oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja että lasten huoltajina tosiasiallisesti olevilla vanhemmilla on tämän seurauksena oleskeluoikeus. Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, kyseinen tuomioistuin haluaa tietää, mitkä ovat päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuvan oleskeluoikeuden myöntämisen edellytykset.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä vahvistetaan turkkilaisten lasten, jotka asuvat säännönmukaisesti jäsenvaltiossa sellaisten vanhempiensa kanssa, jotka ovat tai ovat olleet säännönmukaisesti töissä tässä jäsenvaltiossa, oikeus osallistua tässä jäsenvaltiossa perusopetuksen, oppisopimuskoulutuksen ja ammatillisen koulutuksen kursseille yhtäläisin edeltävää koulutusta koskevin pääsyvaatimuksin kuin tämän jäsenvaltion kansalaisten lapset (tuomio 7.7.2005, Gürol, C‑374/03, EU:C‑374/03, 22 kohta).
Tähän määräykseen sisältyy turkkilaisten lasten ja vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten lasten yhdenvertaista kohtelua koskeva velvoite siltä osin kuin kyse on oikeudesta osallistua opetuksen ja ammatillisen koulutuksen kursseille kyseisessä jäsenvaltiossa (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2005, Gürol,
C‑374/03
,
EU:C:2005:435
,
kohta).
Jo kyseisen määräyksen sanamuodosta ilmenee, että siinä tarkoitettujen oikeuksien saamiselle on asetettu kaksi kumulatiivista edellytystä eli yhtäältä se, että turkkilaiset lapset asuvat säännönmukaisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa vanhempiensa kanssa, ja toisaalta se, että vanhemmat työskentelevät tai ovat työskennelleet säännönmukaisesti tässä jäsenvaltiossa.
On siis tutkittava, voivatko sellaisten Turkin kansalaisten, jotka eivät tee palkattua työtä tai eivät ole tehneet palkattua työtä vastaanottavassa jäsenvaltiossa tai jotka ovat työskennelleet säännönmukaisesti alle vuoden ajan tässä jäsenvaltiossa, turkkilaiset lapset vedota päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäisen virkkeen mukaiseen oikeuteen osallistua opetukseen ja ammatilliseen koulutukseen.
Tässä yhteydessä näistä edellytyksistä ensimmäisen mukaan kyseessä olevien turkkilaisten lasten on oleskeltava säännönmukaisesti vanhempiensa kanssa vastaanottavassa jäsenvaltiossa voidakseen osallistua opetukseen ja ammatilliseen koulutukseen kyseisessä jäsenvaltiossa.
Toinen edellytys on ymmärrettävä siten, että siinä vaaditaan, että toinen vanhemmista tekee tai on tehnyt palkattua työtä vastaanottavassa jäsenvaltiossa päätöksessä N:o 1/80 olevien työntekoa koskevien määräysten eli sen 6 ja 7 artiklan mukaisesti.
Päätöksellä N:o 1/80 pyritään sen johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan muun muassa parantamaan työntekijöitä ja heidän perheenjäseniään koskevaa sosiaalialan järjestelmää. Kyseisen päätöksen 6, 7 ja 9 artikla kuuluvat tämän päätöksen II luvun, jonka otsikko on ”Sosiaaliset määräykset”, 1 jaksoon, joka koskee turkkilaisten työntekijöiden työntekoon ja vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä kysymyksiä.
Ensinnäkin päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa luetellaan ne pääasialliset edellytykset, jotka jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvien Turkin kansalaisten palkatun työn harjoittamiselle on asetettu työluvan myöntämisen ja sen jatkamisen osalta. Tässä määräyksessä edellytetään, että asianomainen on jäsenvaltion alueella asuva turkkilainen työntekijä, että hän kuuluu vastaanottavan jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille ja että hän on työskennellyt siellä säännönmukaisesti tietyn ajan (tuomio 26.10.2006, Güzeli,
C‑4/05
,
EU:C:2006:670
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten erityisesti päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä luetelmakohdasta ilmenee, säännönmukaisen yhden vuoden työskentelyn jälkeen turkkilaisella työntekijällä on oikeus jatkaa palkattua työtä saman työnantajan palveluksessa (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2012, Gülbahce,
C‑268/11
,
EU:C:2012:695
,
ja
kohta).
Samoin edellytys, jonka mukaan kyseessä olevan turkkilaisen työntekijän on kuuluttava päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuille ”laillisille työmarkkinoille”, edellyttää vakiintunutta ja varmaa asemaa kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoilla ja tämän perusteella riidatonta oleskeluoikeutta (tuomio 8.11.2012, Gülbahce,
C‑268/11
,
EU:C:2012:695
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan tämän määräyksen mukaisen työmarkkinoille pääsyä koskevan itsenäisen oikeuden saaminen edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä: ensinnäkin asianomaisen henkilön täytyy olla vastaanottavan jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsen, toiseksi kyseessä olevan henkilön on täytynyt saada kyseisen valtion toimivaltaiselta viranomaiselta lupa muuttaa tähän valtioon kyseisen työntekijän luokse ja kolmanneksi hänen on täytynyt asua vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännönmukaisesti tietyn ajanjakson ajan (ks. vastaavasti tuomio 19.7.2012, Dülger,
C‑451/11
,
EU:C:2012:504
,
kohta).
Tässä yhteydessä on todettava, että turkkilaiset lapset, joiden vanhemmista kumpikaan ei täytä tämän tuomion 26–29 kohdassa mainittuja päätöksen N:o 1/80 6 ja 7 artiklassa asetettuja edellytyksiä, eivät voi vedota päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä vahvistettuun oikeuteen osallistua perusopetukseen ja ammatilliseen koulutukseen.
Esitettyihin kysymyksiin on edellä esitetyn perusteella vastattava, että päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että turkkilaiset lapset, joiden vanhemmat eivät täytä kyseisen päätöksen 6 ja 7 artiklassa asetettuja edellytyksiä, eivät voi vedota siihen.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kuudes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 9 artiklan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että turkkilaiset lapset, joiden vanhemmat eivät täytä kyseisen päätöksen 6 ja 7 artiklassa asetettuja edellytyksiä, eivät voi vedota siihen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.