CELEX: 62018CJ0764
Predhodno odločanje
Odobritev elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev
Občinska pristojbina za zasedanje ali uporabo javnega dobra
Direktiva 2002/20/ES
Uporaba za podjetja, ki opravljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta
Pojma ,elektronska komunikacijska omrežja‘ in ,elektronske komunikacijske storitve‘
Člen 12
Upravne pristojbine
Člen 13
Dajatve za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav
Področje uporabe
Omejitve izvajanja pravice držav članic do obdavčitve

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 12 in 13 Direktive Evropskega parlamenta in Sveta 2002/20/ES z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 337), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009 (
UL 2009, L 337, str. 37
) (v nadaljevanju: Direktiva o odobritvi).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Ayuntamiento de Pamplona (občina Pamplona, Španija) in družbo Orange España SAU zaradi pristojbine za izključno rabo ali posebno uporabo površine javnega dobra v lasti občine ter območja nad in pod njim s strani podjetij, ki opravljajo storitve oskrbe (v nadaljevanju: pristojbina za uporabo javnega dobra), za plačilo katere je bila zavezana ta družba.
Pravni okvir
Pravo Unije
Okvirna direktiva
Skupni regulativni okvir za elektronske komunikacijske storitve in omrežja ter za pripadajoče naprave in storitve sestavljajo Direktiva Evropskega parlamenta in Sveta 2002/21/ES z dne 7. marca 2002 o skupnem regulativnem okviru za elektronska komunikacijska omrežja in storitve (okvirna direktiva) (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 29, str. 349), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140 (v nadaljevanju: Okvirna direktiva), ter štiri specifične direktive, med katerimi je Direktiva 2002/20.
Člen 2 Okvirne direktive, naslovljen „Opredelitve“, v točkah (a) in (c) določa:
„Za namene te direktive:
(a)
‚elektronsko komunikacijsko omrežje‘ pomeni prenosne sisteme in, kjer je primerno, komutacijsko ali usmerjalno opremo ter druge vire, vključno z omrežnimi elementi, ki niso aktivni, ki omogočajo prenos signalov po žicah, z radijskimi valovi, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi, vključno s satelitskimi omrežji, fiksnimi (vodovno in paketno komutiranimi, vključno z internetom) in mobilnimi prizemnimi omrežji, električnimi kabelskimi sistemi, če se uporabljajo za prenos signalov, omrežji, ki se uporabljajo za radijsko in televizijsko radiodifuzijo, ter z omrežji kabelske televizije, ne glede na vrsto prenesenih informacij;
[…]
(c)
,elektronska komunikacijska storitev‘ pomeni storitev, ki se navadno opravlja za plačilo in je v celoti ali pretežno sestavljena iz prenosa signalov po elektronskih komunikacijskih omrežjih ter vključuje telekomunikacijske storitve in storitve prenosa po omrežjih, ki se uporabljajo za radiodifuzijo, izključuje pa storitve, s katerimi se zagotavljajo vsebine ali izvaja redakcijski nadzor nad vsebinami, ki se pošiljajo po elektronskih komunikacijskih omrežjih in z elektronskimi komunikacijskimi storitvami; ne vključuje storitev informacijske družbe, opredeljenih v členu 1 Direktive 98/34/ES [Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 337)], ki niso v celoti ali pretežno sestavljene iz prenosa signalov po elektronskih komunikacijskih omrežjih“.
Direktiva o odobritvi
Člen 1 Direktive o odobritvi določa:
„1.   Cilj te direktive je vzpostavitev notranjega trga elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev z uskladitvijo in poenostavitvijo predpisov in pogojev za odobritve, s čimer bi se omogočilo zagotavljanje teh omrežij in storitev v celotni Skupnosti.
2.   Ta direktiva se uporablja za odobritve za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“
Člen 2(2) Direktive o odobritvi določa:
„Uporablja se tudi naslednja opredelitev:
‚splošna odobritev‘ pomeni pravni okvir, ki ga določi država članica in ki v skladu s to direktivo zagotavlja pravice do zagotavljanja elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev in določa sektorsko specifične obveznosti, ki lahko veljajo za vse ali določene vrste elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev.“
Člen 12 Direktive o odobritvi, naslovljen „Upravne pristojbine“, določa:
„1.   Vse upravne pristojbine, naložene podjetjem, ki zagotavljajo storitev ali omrežje na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica uporabe:
(a)
skupaj pokrivajo samo upravne stroške, ki bodo nastali z upravljanjem, nadzorom in uveljavitvijo sheme splošnih odobritev in pravic uporabe ter posebnih obveznosti iz člena 6(2), ki lahko vključujejo stroške mednarodnega sodelovanja, usklajevanja in standardizacije, analize trga, nadzorovanja izpolnjevanja in drugega tržnega nadzora in tudi stroške regulativnih dejavnosti, ki vključujejo pripravo in uveljavitev sekundarne zakonodaje in upravnih odločb, na primer odločb o dostopu in medsebojnem povezovanju, in
(b)
se naložijo posameznim podjetjem objektivno, transparentno in sorazmerno, kar zmanjša dodatne stroške upravljanja in pripadajoče dajatve na najmanjši možni obseg.
2.   Kadar nacionalni regulativni organi naložijo upravne pristojbine, objavijo letni pregled svojih upravnih stroškov in skupne vsote zbranih dajatev. Na podlagi razlike med skupno vsoto dajatev in upravnih stroškov se izvedejo ustrezne prilagoditve.“
Člen 13 Direktive o odobritvi, naslovljen „Pristojbine za pravice uporabe in za pravice do vgradnje naprav“, določa:
„Države članice lahko ustreznemu organu dovolijo, da naloži pristojbine za pravice uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na, nad ali pod javnim ali zasebnim zemljiščem, ki odražajo potrebo po zagotovitvi optimalne uporabe teh virov. Države članice zagotovijo, da so take pristojbine objektivno utemeljene, transparentne, nediskriminatorne in sorazmerne glede na njihov predvideni namen, ter upoštevajo cilje iz člena 8 [Okvirne direktive].“
Špansko pravo
Člen 2, prvi odstavek, Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (davčni odlok občine Pamplona št. 22 o pristojbini za posebno uporabo javnega dobra v lasti občine ter območja nad in pod njim s strani podjetij, ki zagotavljajo storitve oskrbe) z dne 28. novembra 2013 (BO avtonomne skupnosti Navarra št. 240 z dne 16. decembra 2013, str. 12766) (v nadaljevanju: davčni odlok št. 22/2014) določa:
„Obdavčljivi dogodek za pristojbino je izključna raba ali posebna uporaba javnega dobra v lasti občine ter območja nad in pod njim z daljnovodi, cevmi in kanali za napeljavo električne energije, vode, plina ali druge tekočine, fiksne telefonije, mobilne telefonije in drugih storitev elektronskih telekomunikacij, vključno z drogovi za nadzemne vode, kabli, nosilci, stikalnimi, razdelilnimi in priključnimi omaricami, transformatorji, tirnicami, razdelilniki, antenami, prodajnimi avtomati in podobnim v zvezi z opravljanjem storitve.“
Člen 4, točka 3, davčnega odloka št. 22/2014 določa:
„Operaterji mobilne telefonije, ki niso lastniki omrežij, s katerimi se ta storitev opravlja, tudi če imajo pravice do uporabe teh omrežij, dostopa do njih ali medomrežnega povezovanja z njimi, niso zavezani plačati pristojbine.
V ostalih primerih storitev oskrbe morajo pristojbino plačati tako lastniki omrežij ali infrastrukture, ki se uporabljajo, kot imetniki pravice do uporabe teh omrežij ali infrastrukture, dostopa do njih ali medomrežnega povezovanja z njimi.“
Člen 5, točka 1, davčnega odloka št. 22/2014 določa, da se davčna osnova za izračun letne pristojbine določi na podlagi bruto prihodkov, ki izhajajo iz letnega prometa davčnega zavezanca, ustvarjenega na območju občine, merila za določitev te davčne osnove pa se ne uporabljajo za „operaterje mobilne telefonije“.
V skladu s členom 6 te uredbe je stopnja pristojbine 1,5 % bruto prihodkov iz poslovanja, ki jih zaračunajo gospodarski subjekti.
Člen 24 Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (kraljeva zakonska uredba 2/2004 o potrditvi prečiščenega besedila zakona o lokalnih financah) z dne 5. marca 2004 (BOE št. 59 z dne 9. marca 2004, str. 10284) in člen 105(1), tretji pododstavek, Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (regionalni zakon št. 2/1995 o lokalnih financah Navarre) z dne 10. marca 1995 (BO avtonomne skupnosti Navarra št. 36 z dne 20. marca 1995) (v nadaljevanju: zakon št. 2/1995) določata, da znaša znesek pristojbin za izključno rabo ali posebno uporabo cestnih površin v lasti občine ter območja pod in nad njimi, ki jih morajo plačati podjetja, ki zagotavljajo storitve, ki se nanašajo na celotno populacijo ali njen bistveni del, 1,5 % bruto zneska prometa, ki ga navedena podjetja letno ustvarijo na ozemlju vsake občine.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Družba Orange España je pri občini Pamplona predložila obračun pristojbine za uporabo javnega dobra, določene v davčnem odloku št. 22/2014, za drugo četrtletje leta 2014 zaradi svojih dejavnosti fiksne telefonije in dostopa do interneta, ki jih opravlja na ozemlju te občine.
Vendar ker je družba Orange España menila, da je navedena pristojbina v nasprotju z zakonodajo Unije, ki ureja telekomunikacijski sektor, zlasti z Direktivo o odobritvi, kakor jo razlaga Sodišče, je pri občini Pamplona zahtevala popravek obračuna in vračilo preplačila.
Družba Orange España je v utemeljitev svoje zahteve za popravek najprej navedla, da ni bila lastnica omrežij, ki jih je uporabljala na ozemlju občine Pamplona, ampak njihova uporabnica na podlagi pravic do medomrežnega povezovanja. Nato je pojasnila, da storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta spadajo na področje uporabe Direktive o odobritvi, kakor jo razlaga Sodišče v zvezi z naložitvijo pristojbin in dajatev podjetjem, ki opravljajo svoje dejavnosti v sektorju mobilne telefonije. Nazadnje je trdila, da je naložitev pristojbine, katere znesek je bil določen izključno na podlagi fiksnega odstotka bruto prihodkov podjetja, v nasprotju s členoma 12 in 13 te direktive.
Občina Pamplona je to zahtevo zavrnila, ker je menila, da pri znesku dolgovane pristojbine ni bilo napačno ugotovljeno dejansko stanje niti napačno uporabljeno pravo. Družba Orange España je zoper to odločbo vložila tožbo pri Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (upravno sodišče št. 1 v Pamploni, Španija). To sodišče je s sodbo z dne 4. decembra 2015 zavrnilo tožbo z obrazložitvijo, da je, na eni strani, družba Orange España lastnica infrastrukturnega omrežja in zato ne more biti oproščena plačila pristojbine ter, na drugi strani, da je bil znesek pristojbine določen v skladu s členom 105(1), tretji pododstavek, regionalnega zakona št. 2/1995.
Družba Orange España je zoper to sodbo vložila pritožbo pri Tribunal Superior de Justicia de Navarra (višje sodišče Navarre, Španija). To sodišče je potrdilo, da je bila družba Orange España kot lastnica omrežij in infrastrukture, ki zaseda občinsko javno dobro, zavezana za plačilo zadevne pristojbine. Vendar je delno ugodilo pritožbi in razsodilo, da je metoda določitve zneska te pristojbine v nasprotju s členoma 12 in 13 Direktive o odobritvi in da je bila družba Orange España zato upravičena do popravka svojega obračuna. Navedeno sodišče je menilo, da je bilo treba znesek navedene pristojbine določiti glede na načeli objektivnosti in sorazmernosti iz teh členov, in ne glede na bruto prihodke ali promet podjetja, pri čemer znesek, pridobljen v tem primeru, presega tisto, kar je potrebno za zagotovitev optimalne uporabe redkih virov.
Občina Pamplona je vložila kasacijsko pritožbo pri Tribunal Supremo (vrhovno sodišče, Španija), v kateri trdi, da Tribunal Superior de Justicia de Navarra (višje sodišče Navarre) ni upoštevalo sodne prakse Sodišča, ki se uporablja za operaterje mobilne telefonije in ki izhaja iz sodbe z dne 12. julija 2012, Vodafone España in France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 in C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), ker jo je razširilo na operaterje, ki zagotavljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta. Družba Orange España v obrambo trdi, da Direktiva o odobritvi ne razlikuje med operaterji storitev mobilne telefonije in operaterji storitev fiksne telefonije. Razlago člena 13 te direktive, ki jo je Sodišče podalo v tej sodbi, naj bi bilo torej mogoče prenesti na vsak položaj, v katerem se ponudnikom elektronskih komunikacijskih storitev naložijo pristojbine za uporabo radijskih frekvenc ali številk oziroma za vgradnjo naprav. Družba Orange España poleg tega poudarja, da se Sodišče v navedeni sodbi ni izreklo o metodi izračuna zneska takšne pristojbine.
V teh okoliščinah je Tribunal Supremo (vrhovno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali se Direktiva o odobritvi, kakor jo razlaga Sodišče v zvezi s podjetji, ki delujejo v sektorju mobilnih telekomunikacij, in zlasti omejitve izvajanja davčne pristojnosti držav članic, ki jih ta direktiva določa v členih 12 in 13, uporabljajo za podjetja, ki zagotavljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta?
2.
Če bi se na prejšnje vprašanje odgovorilo pritrdilno (in bi se ugotovilo, da se navedena direktiva uporablja za ponudnike storitev fiksne telefonije in dostopa do interneta), ali člena 12 in 13 Direktive o odobritvi državam članicam omogočata, da naložijo pristojbino ali dajatev, ki se izračuna izključno glede na bruto prihodke, ki jih podjetje – ki je lastnik nameščenih naprav – ustvari na leto z opravljanjem storitev fiksne telefonije in dostopa do interneta na zadevnem ozemlju?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo o odobritvi razlagati tako, da se uporablja za podjetja, ki zagotavljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta.
Iz člena 1(2) Direktive o odobritvi izhaja, da se uporablja za „odobritve za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev“.
Člen 2(1) Direktive o odobritvi določa, da se za namene te direktive „uporablja opredelitev pojmov iz člena 2 [Okvirne direktive]“.
Zato se je treba za določitev področja uporabe Direktive o odobritvi sklicevati na opredelitvi pojmov „elektronska komunikacijska omrežja“ in „elektronske komunikacijske storitve“ iz Okvirne direktive.
Člen 2(a) Okvirne direktive opredeljuje „elektronsko komunikacijsko omrežje“ kot „prenosne sisteme in, kjer je primerno, komutacijsko ali usmerjalno opremo ter druge vire, vključno z omrežnimi elementi, ki niso aktivni, ki omogočajo prenos signalov po žicah, z radijskimi valovi, z optičnimi ali drugimi elektromagnetnimi sredstvi, vključno s satelitskimi omrežji, fiksnimi (vodovno in paketno komutiranimi, vključno z internetom) in mobilnimi prizemnimi omrežji, električnimi kabelskimi sistemi, če se uporabljajo za prenos signalov, omrežji, ki se uporabljajo za radijsko in televizijsko radiodifuzijo, ter z omrežji kabelske televizije, ne glede na vrsto prenesenih informacij“.
V členu 2(c) Okvirne direktive je „elektronska komunikacijska storitev“ opredeljena kot „storitev, ki se navadno opravlja za plačilo in je v celoti ali pretežno sestavljena iz prenosa signalov po elektronskih komunikacijskih omrežjih ter vključuje telekomunikacijske storitve in storitve prenosa po omrežjih, ki se uporabljajo za radiodifuzijo“.
V obravnavani zadevi gre v postopku v glavni stvari za opravljanje storitev dostopa do interneta in fiksne telefonije prek kabelskih omrežij in drugih tehničnih virov.
Iz zgoraj navedenih določb izhaja, da ta direktiva za opredelitev pojma „elektronske komunikacijske storitve“ ne razlikuje med storitvami fiksne telefonije in storitvami mobilne telefonije. Kot je generalni pravobranilec ugotovil v točki 26 sklepnih predlogov, je v uvodni izjavi 10 Okvirne direktive brez razlikovanja med fiksno in mobilno telefonijo navedeno, da so „[s]toritve prenosa govorne telefonije in elektronske pošte […] vključene v to direktivo“.
Kar zadeva dostop do interneta, se člen 2(a) Okvirne direktive nanj izrecno sklicuje, in kot je generalni pravobranilec prav tako ugotovil v točki 27 sklepnih predlogov, je v uvodni izjavi 10 te direktive navedeno, da se storitev „dostopa do interneta“ šteje za elektronsko komunikacijsko storitev.
Ugotoviti je torej treba, da so „elektronske komunikacijske storitve“ v smislu Okvirne direktive storitve prenosa signalov po elektronskih komunikacijskih omrežjih, ne glede na to, ali so ta omrežja fiksna ali mobilna, in da zajemajo storitve fiksne in mobilne telefonije ter storitve dostopa do interneta. Ker je področje uporabe Direktive o odobritvi določeno glede na opredelitve iz Okvirne direktive, iz zgoraj navedenega izhaja, da se Direktiva o odobritvi uporablja za odobritve za zagotavljanje omrežij ter storitev dostopa do interneta in fiksne telefonije.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo o odobritvi razlagati tako, da se uporablja tudi za podjetja, ki zagotavljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člena 12 in 13 Direktive o odobritvi – v primeru pritrdilnega odgovora na prvo vprašanje – razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki podjetjem, ki so lastniki infrastrukture ali omrežij, potrebnih za elektronske komunikacije, in ki ta omrežja uporabljajo za zagotavljanje storitev fiksne telefonije in dostopa do interneta, nalaga pristojbino, katere znesek se določi izključno na podlagi letnih bruto prihodkov, ki jih ta podjetja ustvarijo na ozemlju zadevne države članice.
Direktiva o odobritvi se v skladu s členom 1(2) te direktive uporablja za odobritve za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (glej sodbo z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
).
Direktiva o odobritvi ne določa le pravil o postopkih podelitve splošnih odobritev ali pravic uporabe radijskih frekvenc ali številk in o vsebini navedenih odobritev, temveč tudi pravila o naravi – celo obsegu – denarnih izdatkov, povezanih s temi postopki, ki jih lahko države članice naložijo podjetjem v sektorju storitev elektronskih komunikacij (sodbe z dne 4. septembra 2014, Belgacom in Mobistar,
C‑256/13 in C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, točka
; z dne 6. oktobra 2015, Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, točka
, in z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
).
Države članice, kot izhaja iz ustaljene sodne prakse Sodišča, v okviru Direktive o odobritvi ne smejo naložiti drugih dajatev ali pristojbin za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev kot tistih, določenih v tej direktivi (sodba z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da je za to, da se določbe Direktive o odobritvi uporabijo za pristojbino, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, potrebno, da je obdavčljivi dogodek, ki se nanaša nanjo, povezan s postopkom splošne odobritve, ki v skladu s členom 2(2)(a) te direktive zagotavlja pravico za zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij ali storitev (sodba z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba spomniti, da so upravne pristojbine, ki jih države članice lahko v skladu s členom 12 Direktive o odobritvi naložijo podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja ali storitve na podlagi splošne odobritve, ali podjetjem, ki jim je bila dodeljena pravica do uporabe, za financiranje dejavnosti nacionalnega regulativnega organa, namenjene izključno kritju skupnih upravnih stroškov, ki se nanašajo na dejavnosti, navedene v členu 12(1)(a) te direktive (sodba z dne 30. januarja 2018, X in Visser,
C‑360/15 in C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, točka
).
Poleg tega je Sodišče že ugotovilo, da člen 13 Direktive o odobritvi ne zajema vseh dajatev za infrastrukturo, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (sodbi z dne 4. septembra 2014, Belgacom in Mobistar,
C‑256/13 in C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, točka
, in z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
in navedena sodna praksa).
Ta člen se namreč nanaša na podrobna pravila glede naložitve dajatev za pravice do uporabe radijskih frekvenc ali številk ali za pravice do vgradnje naprav na javno ali zasebno zemljišče, nad ali pod njim (sodba z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru člen 2, prvi odstavek, davčnega odloka št. 22/2014 določa, da je „[o]bdavčljivi dogodek […] izključna raba ali posebna uporaba javnega dobra v lasti občine ter območja nad in pod njim z daljnovodi, cevmi in kanali za električno, vodno in plinsko napeljavo ali napeljavo drugih tekočin, fiksne telefonije, mobilne telefonije in drugih storitev elektronskih telekomunikacij […]“. Poleg tega morajo v skladu s členom 4, točka 3, tega odloka pristojbino plačati tako lastniki omrežij ali infrastrukture, ki se uporabljajo, kot imetniki pravice do uporabe teh omrežij ali infrastrukture, dostopa do njih ali medomrežnega povezovanja z njimi, razen operaterjev mobilne telefonije.
V zvezi z razlago člena 12 Direktive o odobritvi je iz spisa, s katerim razpolaga Sodišče, in iz odgovorov strank na vprašanje, ki ga je Sodišče postavilo na obravnavi, razvidno, da pristojbina za uporabo javnega dobra ne spada na področje uporabe tega člena, ker ni namenjena kritju skupnih upravnih stroškov, povezanih z dejavnostmi nacionalnega regulativnega organa. Zato je ni mogoče opredeliti kot „upravno pristojbino“ v smislu navedenega člena.
Zato člen 12 Direktive o odobritvi ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa takšno pristojbino.
V zvezi z razlago člena 13 te direktive je Sodišče presodilo, da se v njem uporabljena izraza „naprave“ in „vgradnja“ nanašata na fizično infrastrukturo, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev, ter na njihovo fizično namestitev na zadevno javno ali zasebno zemljišče (sodba z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar člen 13 Direktive o odobritvi, kakor je bilo navedeno v točki 38 te sodbe, ne zajema vseh dajatev za infrastrukturo, ki omogoča zagotavljanje elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (sodba z dne 4. septembra 2014, Belgacom in Mobistar,
C‑256/13 in C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, točka
).
Kot pa je razvidno iz točke 40 te sodbe, je obdavčljivi dogodek za pristojbino za uporabo javnega dobra izključna raba ali posebna uporaba lokalnega javnega dobra v lasti občine ter območja nad in pod njim z različno infrastrukturo, zavezanci za plačilo te pristojbine pa so torej operaterji omrežij ali storitev električne energije, vode, plina ali katere koli druge tekočine, fiksne telefonije, mobilne telefonije in drugih komunikacijskih storitev, ki rabijo ali uporabljajo te infrastrukture.
Poleg tega člen 4, točka 3, davčnega odloka št. 22/2014 določa, da so zavezanci za plačilo navedene pristojbine ne le imetniki pravice do rabe, dostopa ali medomrežnega povezovanja oziroma uporabljane infrastrukture, ampak tudi njihovi lastniki, torej vključno s tistimi, ki teh omrežij ali infrastrukture osebno ne uporabljajo.
Iz tega izhaja, da področje uporabe pristojbine za uporabo javnega dobra ni omejeno le na operaterje, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja ali storitve, ali na tiste, ki imajo pravice iz člena 13 Direktive o odobritvi, kar pa bo moralo preveriti predložitveno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2014, Belgacom in Mobistar,
C‑256/13 in C 264/13
,
EU:C:2014:2149
, točka
).
Poleg tega davčni odlok št. 22/2014 nikakor ne določa, da bi bilo v zvezi z izključno rabo ali posebno uporabo elementov javnega dobra z različno infrastrukturo v ta namen treba določiti fizično ali pravno osebo, ki bi vzpostavila takšno infrastrukturo, kot to nujno izhaja iz vsebine člena 13 Direktive o odobritvi.
Zato za pristojbino za uporabo javnega dobra, ki je naložena s tem davčnim odlokom, ni mogoče šteti, da je naložena podjetjem, ki zagotavljajo elektronska komunikacijska omrežja in storitve, v zameno za pravico do vgradnje naprav (glej v tem smislu sodbo z dne 17. decembra 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, točka
).
Ker je obdavčljivi dogodek za pristojbino za uporabo javnega dobra – v skladu z navedenim davčnim odlokom – povezan z dodelitvijo pravice do rabe opreme, nameščene na javno dobro v lasti občine ali pod njim, ni odvisen od pravice do vgradnje takšnih naprav v smislu člena 13 Direktive o odobritvi, kot je bilo navedeno v točki 43 te sodbe.
Iz tega sledi, da pristojbina, določena z davčnim odlokom št. 22/2014, ne spada na področje uporabe člena 13 Direktive o odobritvi.
Zato člen 13 Direktive o odobritvi ne nasprotuje nacionalni ureditvi, ki določa pristojbino, kakršna je pristojbina za uporabo javnega dobra.
Glede na zgoraj navedeno je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 12 in 13 Direktive o odobritvi razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki podjetjem, ki so lastniki infrastrukture ali omrežij, potrebnih za elektronske komunikacije, in ki to infrastrukturo ali omrežja uporabljajo za zagotavljanje storitev fiksne telefonije in dostopa do interneta, nalaga pristojbino, katere znesek se določi izključno na podlagi letnih bruto prihodkov, ki jih ta podjetja ustvarijo na ozemlju zadevne države članice.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopkih v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški navedenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Direktivo 2002/20/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 7. marca 2002 o odobritvi elektronskih komunikacijskih omrežij in storitev (Direktiva o odobritvi), kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. novembra 2009, je treba razlagati tako, da se uporablja tudi za podjetja, ki zagotavljajo storitve fiksne telefonije in dostopa do interneta.

2.
Člena 12 in 13 Direktive 2002/20, kakor je bila spremenjena z Direktivo 2009/140, je treba razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, ki podjetjem, ki so lastniki infrastrukture ali omrežij, potrebnih za elektronske komunikacije, in ki to infrastrukturo ali omrežja uporabljajo za zagotavljanje storitev fiksne telefonije in dostopa do interneta, nalaga pristojbino, katere znesek se določi izključno na podlagi letnih bruto prihodkov, ki jih ta podjetja ustvarijo na ozemlju zadevne države članice.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: španščina.