CELEX: 62018TJ0108
Arbitražna klauzula
Programi Tempus IV
Sporazumi o dodjeli bespovratnih sredstava
Ugovorna priroda spora
Preinaka tužbe
Prihvatljivi troškovi
Sustavne nepravilnosti i nepravilnosti koje se ponavljaju
Potpuno vraćanje isplaćenih iznosa
Proporcionalnost
Pravo na saslušanje
Obveza obrazlaganja
Članak 41. Povelje o temeljnim pravima

)
Okolnosti spora
Tužitelj, Universität Koblenz‑Landau, javna je njemačka visokoškolska ustanova.
Tužitelj je 2008. i 2010., u okviru programâ Europske unije za suradnju s trećim zemljama s ciljem osuvremenjivanja sustava visokog obrazovanja tih zemalja, pod nazivom Tempus IV, potpisao tri sljedeća sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava:
–
sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava od 5. prosinca 2008., pod brojem 2008‑4744, u svrhu ostvarenja projekta „Educational Centers Network on Modern Technologies of Local Governing” (Mreža obrazovnih centara za moderne tehnike lokalnog upravljanja) (u daljnjem tekstu: sporazum Ecesis), koji su potpisali tužitelj, kao jedini korisnik, i Europska komisija;
–
sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava od 18. listopada 2010., pod brojem 2010‑2844, u svrhu ostvarenja projekta „Development and Integration of University Self‑assessment Systems” (Razvoj i integracija sveučilišnih sustava samoprocjene) (u daljnjem tekstu: sporazum Diusas), koji su potpisali, među ostalim, tužitelj, kao koordinator i sukorisnik, i Izvršna agencija za obrazovanje, audiovizualnu djelatnosti i kulturu (EACEA);
–
sporazum o dodjeli bespovratnih sredstava od 30. rujna 2010., pod brojem 2010‑2862, u svrhu ostvarenja projekta „Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the base of Bologna Standards” (Razvoj sustava osiguranja kvalitete u Turkmenistanu na temelju kriterija Bolonjskog procesa) (u daljnjem tekstu: sporazum Deque), koji su potpisali, među ostalim, tužitelj, kao koordinator i sukorisnik, i EACEA.
[
omissis
]
Dopisom od 21. prosinca 2017. (u daljnjem tekstu: dopis od 21. prosinca 2017.) EACEA je tužitelja obavijestila da je odlučila ostvariti povrat iznosa od 756381,89 eura na temelju sporazuma Ecesis. Što se tiče sporazuma Diusas i Deque, obavijestila je tužitelja o svojoj namjeri da zatraži samo vraćanje iznosâ koje je primio u okviru tih sporazuma kao krajnji korisnik, isključujući dakle iznose koje je on prenio sukorisnicima, a o čijim je visinama još mora obavijestiti. EACEA je pojasnila da će, ako ne dobije podatke o iznosima isplaćenima sukorisnicima na temelju tih dvaju sporazuma, tražiti potpuno vraćanje tih iznosa ili vraćanje „većeg” iznosa.
Dopisom od 7. veljače 2018. (u daljnjem tekstu: dopis od 7. veljače 2018.), s jedne strane, EACEA je utvrdila da tužitelj nije podnio podatke potrebne da bi se odredila visina iznosâ koji su mu bili isplaćeni na temelju sporazuma Diusas i Deque te potom preneseni drugim subjektima, sukorisnicima. S druge strane, EACEA je navela da je sama stupila u kontakt s potonjima i od nekih od njih dobila zatražene podatke. Na temelju tako prikupljenih podataka, EACEA je utvrdila iznos za vraćanje na 695919,31 eura za sporazum Diusas i na 343525,10 eura za sporazum Deque. EACEA je pozvala tužitelja da joj iznese, ako to bude potrebno, svoje primjedbe u roku od 15 kalendarskih dana, pri čemu je pojasnila da će, ako te primjedbe izostanu, pokrenuti povrat navedenih iznosa.
EACEA je 13. veljače 2018. tužitelju uputila obavijest o terećenju iznosa od 756381,89 eura na temelju sporazuma Ecesis (u daljnjem tekstu: obavijest o terećenju).
Tako je ukupni iznos koji se potražuje na temelju triju sporazuma porastao na 1795826,30 eura.
Postupak
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 22. veljače 2018. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak. Tužba je usmjerena protiv „Komisije […], koju zastupa EACEA”.
U skladu s odlukom predsjednika Općeg suda od 28. ožujka 2018., smatralo se da je ova tužba usmjerena protiv EACEA‑e, kao i protiv Komisije.
Zasebnim aktom, podnesenim tajništvu Općeg suda 4. svibnja 2018., Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika Općeg suda zbog toga što je tužba usmjerena protiv nje. Tužitelj je svoja očitovanja na taj prigovor podnio 18. lipnja 2018.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 15. lipnja 2018. EACEA je podnijela odgovor na tužbu.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 7. kolovoza 2018. tužitelj je podnio repliku.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 25. rujna 2018. EACEA je podnijela odgovor na repliku.
Dopisom od 8. listopada 2018. Opći je sud pozvao Komisiju da na temelju članka 89. stavka 3. točke (d) Poslovnika podnese određene dokumente. Komisija je na taj zahtjev odgovorila u za to određenom roku.
Dopisom podnesenim tajništvu Općeg suda 2. studenoga 2018. tužitelj je iznio svoja očitovanja o dokumentima koje je podnijela Komisija.
Postupak je na zahtjev tužitelja dvaput prekinut, odlukama od 28. veljače i 11. lipnja 2019., zbog toga što su tužitelj i EACEA započeli razgovore s ciljem postizanja eventualne nagodbe.
Odlukom od 5. rujna 2019. odbijen je treći zahtjev za prekid postupka.
Rješenjem od 23. listopada 2019., Universität Koblenz‑Landau/Komisija i EACEA (
T‑108/18
, neobjavljeno,
EU:T:2019:768
), Opći je sud odbacio tužbu kao nedopuštenu jer je bila usmjerena protiv Komisije i tužitelju naložio snošenje troškova koji se odnose na taj postupak.
Budući da je sastav vijećâ Općeg suda bio izmijenjen, odlukom predsjednika Općeg suda od 24. listopada 2019., a na temelju članka 27. stavka 5. Poslovnika, ovaj je predmet dodijeljen desetom vijeću.
U skladu s člankom 106. stavkom 2. Poslovnika, EACEA je 6. studenoga 2019. podnijela zahtjev za saslušanje na raspravi.
Odlukom od 11. ožujka 2020. Opći je sud, na temelju članka 28. Poslovnika, odlučio predmet uputiti desetom vijeću u proširenom sastavu od pet sudaca.
Opći je sud u okviru mjera upravljanja postupkom od 12. ožujka i 27. svibnja 2020., donesenih na temelju članka 89. stavka 3. točaka (a) i (d) Poslovnika, postavio pitanja strankama koje su na njih odgovorile u određenim im rokovima.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći je sud odlučio otvoriti usmeni dio postupka.
Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi 16. rujna 2020., nakon čega je zatvoren usmeni dio postupka.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 3. veljače 2021. tužitelj je podnio zahtjev za ponovno otvaranje usmenog dijela postupka u skladu s člankom 113. stavkom 2. točkom (c) Poslovnika Općeg suda a na temelju rješenja Državnog odvjetništva u Koblenzu od 28. prosinca 2020., koje mu je bilo dostavljeno 28. siječnja 2021. Odlukom od 4. veljače 2021. predsjednik desetog proširenog vijeća Općeg suda odbio je taj zahtjev, o čemu su stranke obaviještene dopisima tajništva od 5. veljače 2021.
Tužbeni zahtjev
Tužitelj od Općeg suda tužbom zahtijeva da:
–
poništi dopis od 21. prosinca 2017.;
–
poništi dopis od 7. veljače 2018.;
–
odgodi prisilno izvršenje dopisa od 21. prosinca 2017. i dopisa od 7. veljače 2018. kao i [obavijesti o terećenju] do konačne odluke o ovoj tužbi za poništenje;
–
tuženiku naloži snošenje troškova.
Tužitelj od Općeg suda u replici zahtijeva da, podredno, preinači ovu tužbu u tužbu na temelju članka 272. UFEU‑a i da utvrdi da potraživanja u iznosu od 756381,89 eura na temelju sporazuma Ecesis i u iznosu od 1039444,41 eura na temelju sporazumâ Diusas i Deque ne postoje.
Usto, tužitelj je naveo da treba obustaviti postupak po trećem dijelu zahtjeva podnesenog u tužbi, s obzirom na to da je EACEA odlučila suspendirati povrat iznosa zatraženih u dopisima od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018., o čemu je tužitelj obaviješten dopisom od 9. travnja 2018., podnesenom u prilogu C.5 odgovoru na tužbu. Tužitelj je na raspravi, u odgovoru na pitanje koje mu je u tom pogledu postavio Opći sud, potvrdio da je povukao treći dio svojeg tužbenog zahtjeva, što je uneseno u zapisnik s rasprave.
EACEA od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbaci tužbu kao očito nedopuštenu odnosno da je podredno odbije kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
EACEA je na raspravi izjavila da odustaje od osporavanja svojeg svojstva tuženika i, stoga, osporavanja dopuštenosti tužbe u dijelu u kojem je usmjerena protiv nje, što je uneseno u zapisnik s rasprave.
Pravo
Nadležnost Općeg suda i argumenti o postojanju zapreke vođenju postupka koje je istaknula EACEA
[
omissis
]
Preinaka tužbe u tužbu koja se temelji na članku 272. UFEU‑a
[
omissis
]
Iz prethodno navedenog proizlazi da, s jedne strane, ova tužba koja je prvotno podnesena na temelju članka 263. UFEU‑a, treba biti preinačena u tužbu podnesenu na temelju članka 272. UFEU‑a i, s druge strane, da je Opći sud nadležan za odlučivanje o ovoj tužbi, u skladu s člankom 272. UFEU‑a i arbitražnim klauzulama sadržanima u članku I.8 sporazuma Ecesis i članku I.9 sporazumâ Diusas i Deque.
Meritum
U prilog osnovanosti tužbe tužitelj ističe četiri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi prava na saslušanje, drugi na „nepravilnoj primjeni europskog prava”, treći na nedostatku u obrazloženju i četvrti na povredi načela proporcionalnosti.
Najprije treba ispitati prvi i treći tužbeni razlog, zatim drugi tužbeni razlog i naposljetku četvrti tužbeni razlog.
Prvi i treći tužbeni razlog, od kojih se prvi temelji na povredi prava na saslušanje, a treći na nedostatku u obrazloženju
–
Mogućnost pozivanja na pravo na saslušanje i obvezu obrazlaganja u okviru spora ugovorne prirode
EACEA ističe da se na pravo na saslušanje i obvezu obrazlaganja ne može valjano pozvati u okviru spora ugovorne prirode. Stoga, prema stajalištu EACEA‑e, ona nije bila obvezna ni saslušati tužitelja prije nego što mu je uputila dopise od 21. prosinca 2017. i 8. veljače 2018. i obavijest o terećenju, ni obrazložiti ih.
Taj prigovor valja odbiti.
U tom pogledu valja naglasiti da su pravo na saslušanje i obveza obrazlaganja, na koje se tužitelj poziva u okviru prvog i trećeg tužbenog razloga, upisani u članak 41. stavak 2. točke (a) i (c) Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja), u skladu s kojim su institucije, tijela, uredi i agencije Unije, s jedne strane, dužni poštovati pravo svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati i, s druge strane, obvezni obrazložiti svoje odluke.
Tako je Opći sud već imao prilike utvrditi da Povelja, koja je dio primarnog zakonodavstva Unije, u svojem članku 51. stavku 1. bez iznimke predviđa da se njezine odredbe „odnose […] na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti” i da su stoga temeljna prava namijenjena uređenju izvršenja ovlasti koje su povjerene institucijama Unije, uključujući u ugovornom okviru (presude od 3. svibnja 2018., Sigma Orionis/Komisija,
T‑48/16
,
EU:T:2018:245
, t.
101.
i
102.
, i od 3. svibnja 2018., Sigma Orionis/REA,
T‑47/16
, neobjavljena,
EU:T:2018:247
, t.
79.
i
80.
; vidjeti također po analogiji presudu od 13. svibnja 2020., Talanton/Komisija,
T‑195/18
, neobjavljenu, u žalbenom postupku,
EU:T:2020:194
, t.
73.
).
Jednako tako, prema mišljenju Suda, kada institucije, tijela, uredi i agencije Unije izvršavaju ugovor, podvrgnuti su obvezama koje im pripadaju na temelju Povelje i općih načela prava Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
86.
).
Sud je naglasio i da ako stranke u svojem ugovoru arbitražnom klauzulom odluče sudu Unije dodijeliti nadležnost za odlučivanje o sporovima u vezi s tim ugovorom, taj će sud biti nadležan, neovisno o primjenjivom pravu navedenom u tom ugovoru, za ispitivanje mogućih povreda Povelje i općih načela prava Unije (presuda od 16. srpnja 2020., Inclusion Alliance for Europe/Komisija,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, t.
81.
).
Osim toga, valja naglasiti da institucije, tijela, uredi i agencije Unije nisu potpuno usporedivi sa suugovarateljima koji su privatne osobe, kada djeluju u ugovornom okviru. Stoga, s jedne strane, bespovratna sredstva koja oni dodjeljuju potječu od javnog novca Unije, tako da se, kad dodjeljuju takva bespovratna sredstva, na te institucije, tijela, urede i agencije Unije primjenjuju, među ostalim, proračunski zahtjevi koji proizlaze iz članka 317. UFEU‑a i financijska pravila koja su u tom pogledu predviđena financijskom uredbom koja se primjenjuje. S druge strane, u slučaju kada postoji ugovor koji sadržava, kao u ovom slučaju, arbitražnu klauzulu kojom se nadležnost daje sudu Unije, osobito Komisija raspolaže iznimnim ovlastima općeg prava koje joj omogućavaju da formalno utvrdi ugovorno potraživanje jednostranim donošenjem – na temelju članka 72. stavka 2. Uredbe Vijeća (EZ, Euratom) br. 1605/2002 od 25. lipnja 2002. o Financijskoj uredbi koja se primjenjuje na opći proračun Europskih zajednica (
SL 2002., L 248, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 2., str. 145.) ili članka 79. stavka 2. Uredbe br. 966/2012 – odluke koja čini izvršnu ispravu u skladu s člankom 299. UFEU‑a, čiji učinci i obvezujuća priroda proizlaze iz navedenih odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 16. srpnja 2020., ADR Center/Komisija,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, t.
68.
do
70.
i
73.
). Štoviše, valja utvrditi da se, u skladu s člankom 108. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 1605/2002 i člankom 121. stavkom 1. drugim podstavkom Uredbe br. 966/2012, bespovratna sredstva mogu dodijeliti pisanim sporazumom ili odlukom Komisije koja je priopćena korisniku. Stoga je zakonodavac Unije predvidio da se bespovratna sredstva mogu dodijeliti na temelju ugovora i administrativnim putem. Međutim, institucije, tijela, uredi i agencije Unije ne mogu svojevoljno izbjeći svoje obveze koje proizlaze iz primarnog prava, uključujući Povelju, s obzirom na njihov izbor da bespovratna sredstva dodijele sporazumom, a ne odlukom.
Stoga valja odbiti EACEA‑in prigovor o mogućnosti pozivanja na pravo na saslušanje i obvezu obrazlaganja u sporovima ugovorne prirode.
–
Pravo na saslušanje
[
omissis
]
Kao prvo, valja provjeriti je li EACEA tužitelju zajamčila mogućnost da na smislen i djelotvoran način iznese svoje stajalište prije nego što mu je dostavila dopise od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. te obavijest o terećenju od 13. veljače 2018.
Naime, Sud je već imao prilike utvrditi da su institucije, tijela, uredi i agencije Unije dužni, među ostalim i u skladu sa zahtjevima načela dobre uprave, poštovati načelo kontradiktornosti u postupku revizije, kakav je predviđen u članku II.19 spornih sporazuma. Institucije, tijela, uredi i agencije Unije moraju prikupiti sve relevantne informacije, osobito one koje im njihov suugovaratelj može pružiti, prije nego što odluče zatražiti povrat, izdati obavijest o terećenju, raskinuti ugovor ili odbiti izvršavanje dodatnih plaćanja suugovaratelju (vidjeti u tom smislu presudu od 11. lipnja 2015., EMA/Komisija,
C‑100/14 P
, neobjavljenu,
EU:C:2015:382
, t.
123.
).
U tom pogledu, kao prvo, Opći sud utvrđuje da je nacrt izvješća o reviziji dostavljen tužitelju i da ga je EACEA pozvala da iznese svoje stajalište o utvrđenjima revizorâ, što je on na detaljan način učinio u svojim dopisima od 29. rujna i 11. studenoga 2016. (vidjeti točke 10. i 11. ove presude). Konkretno, u nacrtu izvješća o reviziji navedena je potencijalno sustavna i ponavljajuća priroda utvrđenih nepravilnosti. U prethodno spomenutim dopisima tužitelj je zauzeo stajalište o svim utvrđenjima iz nacrta izvješća o reviziji.
Kao drugo, dopisom od 26. srpnja 2017. EACEA je tužitelju dostavila završno izvješće o reviziji i završno izvješće OLAF‑a. U prvome su navedene primjedbe i dokazi koje je tužitelj podnio u svojim dopisima od 29. rujna i 11. studenoga 2016., u vezi sa svakim od 35 financijskih utvrđenja (Financial Audit Findings) i sa 7 utvrđenja o upravljanju (Management Audit Findings), pri čemu su u svakom navratu objašnjene ocjene revizora u tom pogledu.
Kao treće, EACEA je u dopisu od 26. srpnja 2017. navela da je, zbog težine utvrđenih nepravilnosti i njihove sustavne i ponavljajuće prirode, namjeravala ostvariti povrat cjelokupnih iznosa isplaćenih tužitelju na temelju spornih sporazuma. Tužitelj je pozvan da iznese svoje primjedbe o planiranom povratu u roku od 60 dana.
Tužitelj je tom pozivu udovoljio dopisom od 25. rujna 2017. i ponovno dostavio dokumente.
U tim je okolnostima EACEA, dopisom od 21. prosinca 2017., među ostalim kad je riječ o sporazumima Diusas i Deque, iskazala svoju namjeru da zatraži vraćanje iznosa koji odgovara onomu koji je tužitelj primio kao krajnji korisnik i da, zbog toga što tužitelj nije dostavio potrebne podatke koji joj omogućavaju da utvrdi stvarni iznos, nije imala drugog izbora nego da ga utvrdi na temelju dostupnih podataka. EACEA je također obavijestila tužitelja o svojoj odluci da ostvari povrat cijelog iznosa koji je isplatila na temelju sporazuma Ecesis, u okviru kojeg je tužitelj bio jedini korisnik.
Dopisom od 7. veljače 2018. EACEA je utvrdila iznose za povrat na temelju sporazuma Diusas i Deque na temelju informacija koje je mogla sama prikupiti od određenih sukorisnika.
U tim okolnostima, valja utvrditi da je tužitelj imao mogućnost da na smislen i djelotvoran način, i u više navrata, iznese svoje stajalište prije nego što su mu dostavljeni dopisi od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. te obavijest o terećenju, kako u pogledu prirode i razmjera utvrđenih nepravilnosti tako i u pogledu iznosâ za povrat.
Kao drugo, tužitelj ipak ističe da nije imao mogućnost predočiti izvornike određenih računa, kao što su oni koje je EACEA zatražila dopisom od 26. srpnja 2017. zbog toga što ih, u tom trenutku, više nije imao u svojem posjedu jer su njegovi računi bili zaplijenjeni u okviru istrage koja je u tijeku u kaznenom postupku koji vodi Državno odvjetništvo u Koblenzu.
U tom pogledu, valja istaknuti da, načelno, objektivna i dokazana nemogućnost, zbog razloga koji se ne mogu pripisati dotičnoj osobi, da na zahtjev EACEA predoči određene dokumente, u određenim slučajevima može tu osobu lišiti svake mogućnosti da na smislen i djelotvoran način iznese svoje stajalište o činjenicama koje su predmet tih dokumenata, kada njihovo nepodnošenje ima utjecaja na utvrđivanje iznosa koji su predmet zahtjevâ za vraćanje.
Međutim, to nije slučaj u ovom predmetu. Naime, iako nije osporavano da se tužitelj nalazio u objektivnoj i dokazanoj nemogućnosti, zbog razloga koji mu se ne mogu pripisati, da predoči izvornike računa koje zahtijeva EACEA u dopisu od 26. srpnja 2017., izostanak podnošenja ipak nije imao nikakvog utjecaja na utvrđivanje iznosa koji su predmet zahtjeva za vraćanje sadržanih u dopisima od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. te u obavijesti o terećenju od 13. veljače 2018.
Naime, s jedne strane, iz spisa proizlazi da je Državno odvjetništvo u Koblenzu zaplijenilo dokumente 22. lipnja 2017., dok su OLAF‑ova revizija i istraga bile provedene u razdoblju od 2014. do 2016. odnosno prije zapljene o kojoj je riječ, tako da je i revizorima i OLAF‑u mogao biti dostupan sadržaj računa o kojima je riječ i da su iz toga mogli izvući odgovarajuće zaključke, kao što to uostalom tužitelj priznaje u svojim primjedbama na mjeru upravljanja postupkom koju je Opći sud donio 27. svibnja 2020. Također, do te je zapljene došlo nakon što je tužitelj obaviješten o nacrtu izvješća o reviziji 22. travnja 2016., koji je već sadržavao ključna utvrđenja o upravljanju spornim sporazumima. Iz navedenog izvješća konkretno proizlazi da se zaključci revizorâ temelje na ispitivanju gotovo svih troškova zatraženih u okviru spornih sporazuma (vidjeti točku 7. ove presude). Štoviše, dopisima od 29. rujna i 11. studenoga 2016., odnosno još uvijek prije zapljene o kojoj je riječ, tužitelj je iznio svoje primjedbe o utvrđenjima u nacrtu izvješća o reviziji, tako da je, u tom trenutku, mogao izvršiti uvid u svu relevantnu dokumentaciju u svojem posjedu, uključujući račune koji su predmet kasnije zapljene i na taj način iznijeti svoje stajalište, uz potpunu informiranost.
S druge strane, EACEA je, doduše, u svojem dopisu od 26. srpnja 2017. zahtijevala dostavu određenih izvornih računa. Međutim, EACEA je u svojem dopisu od 21. prosinca 2017. primila na znanje činjenicu da tužitelj nije u posjedu traženih izvornih računa i da mu ih je stoga nemoguće podnijeti. Iz toga ipak nije izvela nikakve posljedice. Naime, ni iz jednog elementa tog dopisa ili onog od 7. veljače 2018. nije razvidno da nepodnošenje navedenih računa ima bilo kakav utjecaj na utvrđivanje iznosâ koji su predmet zahtjeva za vraćanje sadržanih u dopisima od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. te u obavijesti o terećenju od 13. veljače 2018. Kao što je to EACEA objasnila u svojem odgovoru na pitanje postavljeno u okviru mjere upravljanja postupkom od 12. ožujka 2020. i na raspravi, pri čemu joj tužitelj nije prigovorio u tom pogledu, među brojnim nepravilnostima otkrivenima u završnom izvješću o reviziji i završnom izvješću OLAF‑a, neka su se odnosila osobito na nedosljednosti u vezi sa sadržajem računâ (vidjeti točku 15. ove presude), a ne na to što oni nisu bili izvorni.
Usto, ni to što tužitelj nije bio u posjedu zatraženih izvornih računa nije moglo biti prepreka podnošenju podatka potrebnog u svrhu raščlambe, koju zahtijeva EACEA, iznosa koje je naplatio tužitelj kao krajnji korisnik sporazuma Diusas i Deque od onih koje je prenio sukorisnicima navedenih sporazuma. Naime, u skladu s EACEA‑inim dopisom od 26. srpnja 2017., ta se raščlamba trebala obaviti na temelju bankovnih prijenosa ili bankovnih izvoda, a ne na temelju navedenih računa.
Iz toga slijedi da nepodnošenje izvornika računa koje je EACEA zatražila u svojem dopisu od 26. srpnja 2017. nije imalo nikakvog utjecaja na utvrđivanje iznosâ koji su predmet zahtjeva za vraćanje sadržanih u dopisima od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. te obavijesti o terećenju.
Stoga prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava na saslušanje, treba odbiti kao neosnovan.
–
Obveza obrazlaganja
[
omissis
]
Opseg obveze obrazlaganja treba ocjenjivati u odnosu na konkretne okolnosti, i to osobito u odnosu na sadržaj akta, prirodu navedenih razloga i interese koje adresat te odluke može imati da dobije objašnjenja, a kako bi se ocijenilo dostatnost obrazloženja, potrebno ga je smjestiti u činjenični i pravni kontekst u kojem je došlo do donošenja akta o kojemu je riječ. Stoga je akt dostatno obrazložen ako je donesen u kontekstu koji dotični adresat poznaje i koji mu omogućuje da razumije doseg mjere donesene u odnosu na njega (vidjeti po analogiji presude od 15. studenoga 2012., Vijeće/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, t.
53.
i
54.
i navedenu sudsku praksu; od 24. listopada 2011., P/Parlament,
T‑213/10 P
,
EU:T:2011:617
, t.
30.
i od 27. rujna 2012., Applied Microengineering/Komisija,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, t.
64.
do
67.
).
U ovom predmetu, kao prvo, Opći sud konstatira da se dopisima od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. jasno određuje pravna osnova planiranog povrata odnosno članak II.19 stavci 3. i 5. spornih sporazuma i članak 135. stavak 4. Uredbe br. 966/2012 (vidjeti točke 16. do 20. ove presude) i iznose za koje je EACEA smatrala da trebaju biti vraćeni.
Kao drugo, bogata prepiska između stranaka, koja je trajala od dostave nacrta izvješća o reviziji tužitelju dopisom od 22. travnja 2016. i koja je navedena u točkama 7. do 20. ove presude, sadržava dostatne i dosljedne podatke koji tužitelju omogućavaju da razumije razloge zbog kojih je EACEA odlučila zatražiti vraćanje o kojem je riječ i način na koji su utvrđeni iznosi za vraćanje. Posebno, kao što je to istaknuto u točkama 80. i 81. ove presude, završno izvješće o reviziji, na čije zaključke se u svrhu planiranog povrata oslanja EACEA, uzelo je u obzir sve tužiteljeve primjedbe i dokaze koje je podnio, ispitalo ih i pojedinačno odbilo, pri čemu su u svakom navratu objašnjeni razlozi zbog kojih se tim primjedbama ili dokazima ne dovode u pitanja utvrđenja do kojih su došli revizori.
Kao treće, u dopisu od 21. prosinca 2017. EACEA je, s jedne strane, odgovorila na sve argumente koje je tužitelj iznio u svojim dopisima od 9. kolovoza i 25. rujna 2017. i, s druge strane, jasno objasnila da iznosi za povrat nisu utvrđeni s obzirom na troškove koje se smatra prihvatljivima, nego na temelju utvrđenja teških, sustavnih i ponavljajućih nepravilnosti koje utječu na provedbu spornih sporazuma.
Iz toga slijedi da dopisi od 21. prosinca 2017. i 7. veljače 2018. sadržavaju dostatno obrazloženje kojim se tužitelju omogućava da razumije razloge zbog kojih je EACEA odlučila zatražiti vraćanje iznosa o kojima je riječ, a sudu Unije da provede nadzor.
Stoga treći tužbeni razlog, koji se temelji na nepostojanju ili nedostatnosti obrazloženja, treba odbiti kao neosnovan.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na „nepravilnoj primjeni europskog prava”
[
omissis
]
–
Prvi prigovor, koji se temelji na nepostojanju pravne osnove koja omogućava potpuni povrat isplaćenih iznosa
Tužitelj smatra da ni članak II.19 stavci 3. i 5. spornih sporazuma, ni članak 135. stavak 4. Uredbe br. 966/2012 ne omogućavaju EACEA‑i potpuni povrat iznosa koji su tužitelju isplaćeni u okviru spornih sporazuma.
EACEA osporava tužiteljeve argumente.
U ovom slučaju, Opći sud utvrđuje da je, u skladu s prvim stavkom člankom I.8 sporazuma Ecesis, dodjela bespovratnih sredstava, koja je predmet tog sporazuma, uređena odredbama tog sporazuma, „primjenjivim pravilima Zajednice” i, podredno, belgijskim pravom o dodjeli bespovratnih sredstava. Što se tiče sporazuma Diusas i Deque, u skladu s njihovim člancima I.9, bespovratna sredstva uređena su ugovornim odredbama i primjenjivim pravilima Unije.
Kao prvo, kad je riječ o relevantnim ugovornim odredbama, valja istaknuti da, u skladu s člankom II.19 stavkom 3. svakog od tih sporazuma, EACEA ima pravo provoditi kontrolu u vezi s korištenjem bespovratnih sredstava. Prema toj odredbi, ishodi kontrole mogu dovesti do odluka o povratu. Isto tako, člankom II.19 stavkom 5. pojašnjava se da OLAF ima pravo provoditi kontrolu koja također može dovesti do odluka o povratu.
Stoga se tim odredbama, na čiju se povredu tužitelj poziva, ne isključuje EACEA‑ina mogućnost da provede potpuni povrat iznosa isplaćenih na temelju navedenih sporazuma. Naime, njima se upućuje na to da EACEA može provesti „povrat”, bez bilo kakvog ograničenja u tom pogledu.
Kao drugo, kad je riječ o „primjenjivim pravilima Unije” u smislu prvog stavka članka I.8 sporazuma Ecesis i članka I.9 sporazuma Diusas i Deque, Opći sud ističe da su u ovom slučaju
ratione temporis
primjenjive, najprije, Uredba br. 1605/2002, stavljena izvan snage s učinkom od 1. siječnja 2013. (članak 212. Uredbe br. 966/2012) i, potom, Uredba br. 966/2012, koja je pak stavljena izvan snage s učinkom od 2. kolovoza 2018. Uredbom (EU, Euratom) 2018/1046 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. srpnja 2018. o financijskim pravilima koja se primjenjuju na opći proračun Unije, o izmjeni uredaba (EU) br. 1296/2013, (EU) br. 1301/2013, (EU) br. 1303/2013, (EU) br. 1304/2013, (EU) br. 1309/2013, (EU) br. 1316/2013, (EU) br. 223/2014, (EU) br. 283/2014 i Odluke br. 541/2014/EU te o stavljanju izvan snage Uredbe (EU, Euratom) br. 966/2012 (
SL 2018., L 193, str. 1
. i ispravak
SL 2018., L 294, str. 45
.). Naime, na temelju drugog stavka članka 187. Uredbe br. 1605/2002 i članka 212. Uredbe br. 966/2012, Uredba br. 1605/2002 primjenjivala se općenito od 1. siječnja 2003. do 1. siječnja 2013., dok su sporni sporazumi sklopljeni 2008. odnosno 2010. (vidjeti točku 2. ove presude). Štoviše, razdoblje provedbe sporazumâ i, slijedom toga, razdoblje obuhvaćeno revizijom, bilo je razdoblje od 15. siječnja 2009. do 14. siječnja 2011. za sporazum Ecesis, od 15. listopada 2010. do 14. listopada 2012. za sporazum Diusas i od 15. listopada 2010. do 14. listopada 2013. za sporazum Deque. Iz toga slijedi da je, s jedne strane, Uredba br. 1605/2002 primjenjiva
ratione temporis
na sporazume Ecesis i Diusas i, s druge strane, da su ta ista uredba i Uredba br. 966/2012 uzastopno primjenjive na sporazum Deque.
U skladu s člankom 119. stavkom 2. Uredbe br. 1605/2002, „[a]ko korisnik ne ispuni svoje zakonske ili ugovorne obveze, bespovratna sredstva se suspendiraju i smanjuju ili prekidaju, u slučajevima propisanima provedbenim pravilima, nakon što je korisniku omogućeno da iznese svoje primjedbe”. Stoga se uporabom pojma „prekidaju” upućuje na potpuni povrat naplaćenih iznosa.
Kad je riječ o članku 135. stavku 4. Uredbe br. 966/2012, on glasi:
„Ako se takve pogreške, nepravilnosti ili prijevara mogu pripisati korisniku ili ako korisnik prekrši svoje obveze na temelju sporazuma ili odluke o dodjeli bespovratnih sredstava, odgovorni dužnosnik za ovjeravanje usto može smanjiti bespovratno sredstvo ili osigurati povrat iznosa koji su nepropisno isplaćeni na temelju sporazuma o bespovratnim sredstvima ili odluke o dodjeli bespovratnih sredstava, proporcionalno težini pogrešaka, nepravilnosti ili prijevare ili kršenja obveza, pod uvjetom da je korisniku pružena mogućnost da iznese primjedbe.”
Članak 135. stavak 5. Uredbe 966/2012 osim toga predviđa:
„Ako se kontrolama ili revizijama utvrde sustavne pogreške ili pogreške koje se ponavljaju, nepravilnosti, prijevare ili kršenje obveza koje se mogu pripisati korisniku i koje imaju materijalni učinak na određen broj bespovratnih sredstava dodijeljenih tom korisniku pod sličnim uvjetima, odgovorni dužnosnik za ovjeravanje može suspendirati provedbu svih predmetnih bespovratnih sredstava ili, prema potrebi, otkazati predmetne sporazume ili odluke o dodjeli bespovratnih sredstava tom korisniku, proporcionalno težini pogrešaka, nepravilnosti ili prijevare ili kršenja obveza, pod uvjetom da je korisniku pružena mogućnost da iznese primjedbe.
Odgovorni dužnosnik za ovjeravanje nadalje može, na temelju kontradiktornog postupka, smanjiti bespovratna sredstva ili osigurati povrat iznosa koji su nepropisno isplaćeni u odnosu na bespovratna sredstva na koja su utjecale sustavne pogreške ili pogreške koje se ponavljaju, nepravilnosti, prijevare ili kršenje obveza iz prvog podstavka i za koje se može provesti revizija u skladu sa sporazumima o bespovratnim sredstvima ili odlukama o dodjeli bespovratnih sredstava.”
Stoga se ni članak 119. stavak 2. Uredbe br. 1605/2002 ni članak 135. stavak 4. Uredbe br. 966/2012 ne protive potpunom povratu bespovratnih sredstava. Naime, dovoljno je istaknuti, s jedne strane, da se potonjom odredbom izričito zahtijeva da se u obzir uzmu težina utvrđenih pogrešaka, nepravilnosti, prijevara ili kršenja obveza. Zato je činjenica da su one sustavne ili se ponavljaju očito element koji valja uzeti u obzir da bi se ocijenilo težinu navedenih nepravilnosti. Stoga, ako su težina pogrešaka, nepravilnosti, prijevare ili kršenja obveza takve da narušavaju čitav sustav kontrole i upravljanja sporazumima o kojima je riječ i, na taj način, sve zatražene rashode, tada se potpuni povrat isplaćenih iznosa ne može smatrati nerazmjernim.
Taj je zaključak dodatno potkrijepljen člankom 135. stavkom 5. drugim podstavkom Uredbe br. 966/2012, u skladu s kojim, u slučaju sustavnih nepravilnosti i nepravilnosti koje se ponavljaju koje se mogu pripisati korisniku i koje imaju materijalni učinak na određen broj bespovratnih sredstava, dužnosnik za ovjeravanje može „osigurati povrat iznosa koji su nepropisno isplaćeni” na temelju sporazuma na koje su te nepravilnosti utjecale. Tom se odredbom, dakle, ne isključuje mogućnost potpunog povrata određenih bespovratnih sredstava, ako je težina utvrđenih nepravilnosti takva da se svi iznosi o kojima je riječ trebaju smatrati nepropisno isplaćenima.
Taj je zaključak u skladu i s načelom dobrog financijskog upravljanja iz članka 317. UFEU‑a. Stoga su, u slučaju nepoštovanja uvjeta utvrđenih sporazumom o dodjeli bespovratnih sredstava, institucije, tijela, uredi i agencije Unije dužni izvršiti povrat bespovratnih sredstava isplaćenih u iznosima koji se smatraju nepouzdanima ili neprovjerljivima.
Štoviše, sud Unije je već imao prilike presuditi da, u sustavu dodjeljivanja financijske potpore Unije, korištenje tih potpora podliježe pravilima koja mogu dovesti do djelomičnog ili potpunog povrata već dodijeljene potpore (presude od 7. srpnja 2010., Komisija/Hellenic Ventures i dr.,
T‑44/06
, neobjavljena,
EU:T:2010:284
, t.
85.
i od 16. prosinca 2010., Komisija/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari i Gessa,
T‑259/09
, neobjavljena,
EU:T:2010:536
, t.
61.
).
Iz toga slijedi da, s obzirom na sve prethodno navedeno, ugovorne odredbe i relevantne odredbe Uredbe br. 1605/2002 i Uredbe br. 966/2012, kako ih tumači sud Unije, načelno ne sprječavaju da EACEA izvrši povrat punih iznosa isplaćenih tužitelju na temelju spornih sporazuma. Pitanje je li takav povrat, u ovom slučaju, u skladu s načelom proporcionalnosti predmet je četvrtog tužbenog razloga i stoga će se ispitati u daljnjem tekstu.
Stoga prvi prigovor drugog tužbenog razloga valja odbiti kao neosnovan.
–
Drugi prigovor, koji se temelji na nepostojanju sustavnih nepravilnosti ili nepravilnosti koje se ponavljaju
[
omissis
]
Naposljetku, tužitelj ne može izvesti ni jedan argument iz činjenice da članak 135. stavak 4. Uredbe br. 966/2012 ne upućuje na sustavne nepravilnosti i nepravilnosti koje se ponavljaju ili da ti pojmovi nisu definirani navedenom uredbom. Naime, dovoljno je istaknuti, s jedne strane, da se tom odredbom izričito zahtijeva da se u obzir uzme težina utvrđenih nepravilnosti. Činjenica da su one sustavne ili se ponavljaju očito je element koji valja uzeti u obzir da bi se ocijenilo težinu navedenih nepravilnosti. S druge strane, činjenica da se u Uredbi br. 966/2012 upotrebljavaju ti pojmovi, među ostalim u njezinu članku 135. stavku 5., a da ih se pritom izričito ne definira, ne može nikako utjecati na planirani povrat, s obzirom na to da sadržaj tih pojmova bez ikakve sumnje proizlazi iz njihova uobičajenog značenja, u skladu s kojim su sustavne nepravilnosti i nepravilnosti koje se ponavljaju one kojima je svojstvena njihova repetitivnost ili to što utječu na čitav sustav kontrole ili upravljanja, kao što su one navedene u točkama 124. do 131. ove presude.
[
omissis
]
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova u skladu s EACEA‑inim zahtjevom.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (deseto prošireno vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Universitätu Koblenz‑Landau nalaže se snošenje troškova.

Papasavvas
Kornezov
Buttigieg
Kowalik‑Bańczyk
Hesse
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 24. veljače 2021.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.