CELEX: 62018CJ0777
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna sigurnost
Zdravstveno osiguranje
Uredba (EZ) br. 883/2004
Članak 20.
Planirano liječenje
Prethodno odobrenje
Obvezna dodjela
Uvjeti
Spriječenost osigurane osobe da zatraži prethodno odobrenje
Uredba (EZ) br. 987/2009
Članak 26.
Preuzimanje troškova planiranog liječenja koje je snosila osigurana osoba
Postupak naknade troškova
Direktiva 2011/24/EU
Prekogranična zdravstvena zaštita
Članak 8. stavak 1.
Zdravstvena zaštita koja može biti podložna prethodnom odobrenju
Načelo proporcionalnosti
Članak 9. stavak 3.
Rješavanje zahtjeva za prekograničnu zdravstvenu zaštitu
Elementi koje treba uzeti u obzir
Razuman rok
Sloboda pružanja usluga
Članak 56. UFEU‑a

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 56. UFEU‑a, članka 20. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 160.), članka 26. stavaka 1. i 3. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004 o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2009., L 284, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 171.) te članka 8. stavka 1. i članka 9. stavka 3. Direktive 2011/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi (
SL 2011., L 88, str. 45
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 14., str. 165.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe WO i Vas Megyei Kormányhivatala (upravno tijelo regije Vas, Mađarska) (u daljnjem tekstu: upravno tijelo) u vezi s odbijanjem tog tijela da osobi WO naknadi troškove prekogranične zdravstvene zaštite koja joj je pružena u Njemačkoj.
I.

Pravni okvir
A.

Pravo Unije
1.

Uredba br. 883/2004
Na temelju članka 1. Uredbe br. 883/2004:
„U smislu ove Uredbe:
[…]
(l)
‚zakonodavstvo’ znači, za svaku državu članicu, zakoni, propisi i druge zakonske odredbe te sve druge provedbene mjere koje se odnose na grane socijalne sigurnosti obuhvaćene člankom 3. stavkom 1.
Ovaj izraz isključuje ugovorne odredbe, osim onih koje služe za provedbu obveze osiguranja koja proizlazi iz zakona i propisa navedenih u prethodnom podstavku ili koje su predmet odluka tijela javne vlasti, što ih čini obveznim ili proširuje njihov opseg, pod uvjetom da država članica na koju se to odnosi izradi izjavu u tu svrhu, o njoj notificira predsjednika Europskog parlamenta i predsjednika Vijeća Europske unije. Takva se izjava objavljuje u
Službenom listu Europske unije
;
(m)
‚nadležno tijelo’ znači, za svaku državu članicu, ministar, ministri ili druga istovjetna tijela odgovorna za sustave socijalne sigurnosti u cijeloj ili bilo kojem dijelu određene države članice;
[…]
(p)
‚ustanova’ znači, u odnosu na svaku državu članicu, tijelo ili vlast nadležnu za primjenu cjelokupnog ili dijela zakonodavstva;
(q)
‚nadležna ustanova’ znači:
i.
ustanova kod koje je određena osoba osigurana u vrijeme podnošenja zahtjeva za davanje; ili
ii.
ustanova kod koje osoba ima ili bi imala pravo na davanje ako ona ili član ili članovi njezine obitelji borave u državi članici u kojoj se nalazi ustanova; ili
iii.
ustanova koju je nadležno tijelo određene države članice odredilo; […]
[…]
(r)
‚ustanova mjesta boravišta’ i ‚ustanova mjesta privremenog boravišta’ znači ustanova nadležna za pružanje davanja u mjestu gdje određena osoba boravi i ustanova nadležna za pružanje davanja u mjestu u kojem određena osoba privremeno boravi, prema zakonodavstvu koje primjenjuje ta ustanova ili, ako ne postoji takva ustanova, ustanova koju je odredilo nadležno tijelo države članice;
[…]”
U skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe:
„Ova se Uredba primjenjuje na sve zakonodavstvo s obzirom na sljedeće grane socijalne sigurnosti:
(a)
davanja za slučaj bolesti;
[…]”
Članak 19. navedene uredbe, naslovljen „Privremeno boravište izvan nadležne države članice”, glasi:
„1.   Ako nije drugačije predviđeno stavkom 2., osigurana osoba i članovi njezine obitelji koji borave u državi članici koja nije nadležna država članica imaju tijekom svog privremenog boravišta pravo na davanja u naravi koja su iz medicinskih razloga nužna, uzimajući u obzir prirodu davanja i očekivanu dužinu privremenog boravišta. Ta davanja u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta, u skladu s odredbama zakonodavstva koje primjenjuje, kao da su dotične osobe osigurane na temelju spomenutog zakonodavstva.
2.   Administrativna komisija utvrđuje popis davanja u naravi za koja, da bi se mogla ostvariti tijekom privremenog boravišta u drugoj državi članici, je potreban prethodni dogovor između dotičnih osoba i ustanove koja pruža zaštitu.”
Člankom 20. iste uredbe, naslovljenim „Putovanje s ciljem ostvarivanja davanja u naravi – Odobrenje za podvrgavanje odgovarajućem liječenju izvan države članice boravišta”, predviđa se:
„1.   Ako ovom Uredbom nije drugačije određeno, osigurana osoba koja putuje u drugu državu članicu s ciljem ostvarivanja davanja u naravi tijekom privremenog boravišta, mora zatražiti odobrenje nadležne ustanove.
2.   Osigurana osoba kojoj je nadležna ustanova odobrila odlazak u drugu državu članicu s ciljem podvrgavanja liječenju primjerenom njezinu stanju, ostvaruje uslugu u naravi koju joj u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta, u skladu s odredbama zakonodavstva koje primjenjuje, kao da je osigurana na temelju spomenutog zakonodavstva. Odobrenje se izdaje ako je dotično liječenje uvršteno u davanja predviđena zakonodavstvom države članice u kojoj dotična osoba boravi i ako ga ne može ostvariti unutar medicinski opravdanog vremenskog razdoblja, uzimajući u obzir njezino trenutačno zdravstveno stanje i vjerojatan razvoj njezine bolesti.
[…]”
2.

Uredba br. 987/2009
Uvodne izjave 16. i 17. Uredbe br. 987/2009 glase:
„(16)
U specifičnom kontekstu Uredbe [br. 883/2004] potrebno je razjasniti uvjete za podmirenje troškova davanja za bolest u naravi pruženih u okviru planiranog liječenja, to jest liječenja radi kojeg osigurana osoba odlazi u državu članicu koja nije država članica u kojoj je osigurana ili ima boravište. Potrebno je precizno odrediti obveze osiguranih osoba u pogledu zahtjeva za prethodno odobrenje, kao i obveze ustanove prema pacijentu u pogledu uvjeta odobrenja. Potrebno je razjasniti i posljedice [podmirenja] troška za zdravstvenu zaštitu primljenu [na temelju odobrenja] u drugoj državi članici.
(17)
Ova Uredba, a posebno odredbe koje se odnose na privremeno boravište izvan nadležne države članice i na planirano liječenje, ne smije spriječiti primjenu povoljnijih nacionalnih odredaba, posebno u pogledu naknade troškova nastalih u drugoj državi članici.”
Člankom 25. te uredbe, naslovljenim „Boravak u nenadležnoj državi članici”, u stavcima 4. i 5. određuje se:
„4.   Ako je osigurana osoba pokrila troškove svih ili dijela davanja u naravi pruženih u okviru članka 19. [Uredbe br. 883/2004] te ako zakonodavstvo koje primjenjuje ustanova mjesta privremenog boravišta omogućuje nadoknadu tih troškova osiguranoj osobi, ta osoba može poslati zahtjev za nadoknadu troškova ustanovi mjesta privremenog boravišta. U tom će slučaju ta ustanova osobi izravno nadoknaditi iznos troškova koji odgovara tim davanjima, u granicama i pod uvjetima tarifa za nadoknadu troškova utvrđenih prema njezinom zakonodavstvu.
5.   Nije li nadoknada tih troškova zatražena izravno od ustanove mjesta privremenog boravišta, nastale će troškove dotičnoj osobi nadoknaditi nadležna ustanova u skladu s tarifama za nadoknadu troškova koje primjenjuje ustanova mjesta [privremenog] boravišta […]
Ustanova mjesta privremenog boravišta dostavlja nadležnoj ustanovi na njezin zahtjev sve potrebne informacije o tim tarifama ili iznosima.”
Člankom 26. navedene uredbe, naslovljenim „Planirano liječenje”, propisuje se:
„1.   Za potrebe primjene članka 20. stavka 1. [Uredbe br. 883/2004], osigurana osoba dostavlja ispravu što ju je nadležna ustanova izdala za ustanovu mjesta privremenog boravišta. U smislu ovog članka, nadležna ustanova označava ustanovu koja snosi trošak planiranog liječenja. […]
2.   Ako osigurana osoba nema boravište u nadležnoj državi članici, odobrenje traži od ustanove mjesta boravišta koja ga bez odlaganja prosljeđuje nadležnoj ustanovi.
U tom slučaju ustanova mjesta boravišta izjavom potvrđuje da su u državi članici boravišta ispunjeni uvjeti utvrđeni u drugoj rečenici članka 20. stavka 2. [Uredbe br. 883/2004].
Nadležna ustanova može uskratiti izdavanje zatraženog odobrenja samo ako, prema ocjeni ustanove mjesta boravišta, u državi članici boravišta osigurane osobe nisu ispunjeni uvjeti utvrđeni u drugoj rečenici članka 20. stavka 2. [Uredbe br. 883/2004] ili ako se i u samoj nadležnoj državi članici može pružiti ista zdravstvena zaštita u medicinski opravdanom roku, uzimajući u obzir trenutačno zdravstveno stanje i vjerojatni tijek bolesti dotične osobe.
Nadležna ustanova o svojoj odluci obavješćuje ustanovu mjesta boravišta.
Ako se u rokovima utvrđenim nacionalnim zakonodavstvom ne dobije odgovor, smatra se da je nadležna ustanova izdala odobrenje.
3.   Ako je osiguranoj osobi koja nema boravište u nadležnoj državi članici hitno potrebno liječenje od životne važnosti, a odobrenje se ne može uskratiti na temelju druge rečenice članka 20. stavka 2. [Uredbe br. 883/2004], odobrenje izdaje ustanova mjesta boravišta u ime nadležne ustanove, koju ustanova mjesta boravišta odmah obavješćuje o tome.
Nadležna ustanova prihvaća nalaz i mogućnosti liječenja što su ih u smislu potrebe hitnog liječenja od životne važnosti predložili liječnici koje je ovlastila ustanova mjesta boravišta koja izdaje odobrenje.
[…]
6.   Ne dovodeći u pitanje stavak 7., članak 25. stavci 4. i 5. [ove uredbe] primjenjuju se
mutatis mutandis
.
7.   Ako je osigurana osoba sama pokrila sve ili dio troškova odobrenog liječenja, a troškovi koje je nadležna ustanova obvezna nadoknaditi ustanovi mjesta privremenog boravišta ili osiguranoj osobi u skladu sa stavkom 6. (stvarni trošak) su niži od troškova koje je trebala preuzeti za isto liječenje u nadležnoj državi članici (teoretski trošak), nadležna ustanova na zahtjev nadoknađuje trošak liječenja koji je imala osigurana osoba do iznosa za koji teoretski trošak premašuje stvarni trošak. Međutim, nadoknađeni iznos ne može biti veći od troškova što ih je osigurana osoba stvarno imala, a može se uzeti u obzir i iznos što bi ga osigurana osoba trebala platiti da su usluge liječenja pružene u nadležnoj državi članici.”
3.

Direktiva 2011/24
Uvodne izjave 8. i 46. Direktive 2011/24 glase:
„(8)
Neka pitanja koja se odnose na prekograničnu zdravstvenu zaštitu, a posebno nadoknadu troškova zdravstvene zaštite pružene u državi članici u kojoj primatelj medicinske skrbi nije stalno nastanjen već je rješavao Sud. Ovom se Direktivom nastoji postići općenitija i djelotvornija primjena načela koja je razradio Sud za svaki pojedini slučaj.
[…]
(46)
U svakom slučaju, ako država članica odluči uspostaviti sustav prethodnog odobrenja za pokriće troškova bolničke ili specijalističke skrbi koja se pruža u drugoj državi članici u skladu s odredbom ove direktive, troškove takve skrbi pružene u drugoj državi članici bi također trebala nadoknaditi država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada do visine troškova koji bi bili pokriveni da je ista zdravstvena zaštita pružena u državi članici čijem sustavu osigurana osoba pripada, s tim da se stvarni troškovi dobivene zdravstvene zaštite ne smiju povećati. Međutim, kada su uvjeti navedeni u […] Uredbi [br. 883/2004] ispunjeni, trebalo bi dati odobrenje i [pružiti davanja] u skladu s Uredbom [br. 883/2004], osim ako pacijent zahtijeva drukčije. To bi trebalo posebno vrijediti u slučajevima kada se odobrenje daje nakon administrativne ili sudske revizije zahtjeva i kada je dotična osoba primila terapiju u drugoj državi članici. U tom se slučaju ne bi trebali primjenjivati članci 7. i 8. ove Direktive. To je u skladu sa sudskom praksom Suda u kojoj je utvrđeno da pacijenti kojima je odbijeno odobrenje iz razloga za koje je naknadno utvrđeno da su neutemeljeni imaju pravo na punu nadoknadu troškova liječenja dobivenog u drugoj državi članici prema odredbama zakona u državi članici liječenja.”
U skladu sa svojim člankom 2. točkom (m), ta se direktiva primjenjuje ne dovodeći u pitanje odredbe uredbi br. 883/2004 i br. 987/2009.
Člankom 7. navedene direktive, naslovljenim „Opća načela nadoknade troškova [prekogranične zdravstvene zaštite]”, određuje se:
„1.   Ne dovodeći u pitanje Uredbu [br. 883/2004] i podložno odredbama članaka 8. i 9., država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada osigurava nadoknadu troškova nastalih osiguranoj osobi koja je dobila prekograničnu zdravstvenu zaštitu ako je dotična zdravstvena zaštita uvrštena u [davanja] na koj[a] osigurana osoba ima pravo u državi članici čijem sustavu pripada.
[…]
3.   Na državi članici čijem sustavu osigurana osoba pripada je da […] odredi zdravstvenu zaštitu za koju osiguranik ima pravo na pokriće troškova i visinu tih troškova koji će biti pokriveni, bez obzira na to gdje se pruža zdravstvena zaštita.
4.   Troškove prekogranične zdravstvene zaštite nadoknađuje ili izravno plaća država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada do visine troškova koje bi pokrila država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada da je ta zdravstvena zaštita pružena na njezinom državnom području, s tim da se stvarni troškovi pružene zdravstvene zaštite ne mogu uvećati.
U slučajevima kada ukupan trošak prekogranične zdravstvene zaštite premašuje visinu troškova koji bi bili pokriveni da je zdravstvena zaštita pružena na njezinom državnom području, država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada ipak može odlučiti da nadoknadi ukupan trošak.
Država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada može odlučiti da će nadoknaditi i druge povezane troškove, poput troškova smještaja i putovanja […] pod uvjetom da se dostavi dostatna dokumentacija u kojoj su navedeni ti troškovi.
[…]
7.   Država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada može za pacijenta koji traži nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite, uključujući zdravstvenu zaštitu dobivenu putem telemedicinskih sredstava, propisati iste uvjete, kriterije za udovoljavanje uvjetima te regulatorne i administrativne formalnosti […] koje bi propisala da je ta zdravstvena zaštita pružena na njezinom državnom području. To može uključivati procjenu zdravstvenog stručnjaka ili upravitelja zdravstvene zaštite koji pruža usluge za državni sustav socijalne sigurnosti ili nacionalni zdravstveni sustav države članice čijem sustavu osigurana osoba pripada, poput liječnika opće prakse ili liječnika primarne zaštite kod kojeg je pacijent prijavljen ako je to nužno za određivanje pojedinog pacijentova prava na zdravstvenu zaštitu. Međutim, nikakvi uvjeti, kriteriji za udovoljavanje uvjetima te regulatorne i administrativne formalnosti propisani prema ovom stavku ne smiju biti diskriminirajući niti predstavljati prepreku slobodnom kretanju pacijenata, usluga ili roba, osim ako to nije objektivno opravdano zahtjevima u pogledu planiranja u vezi s ciljem osiguranja dostatne i trajne dostupnosti uravnotežene ponude liječenja u dotičnoj državi članici ili sa željom da se maksimalno obuzdaju troškovi i izbjegne svako rasipanje financijskih i tehničkih sredstava te ljudskih potencijala.
8.   Država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada ne smije uvjetovati nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite prethodnim odobrenjem, osim u slučajevima navedenima u članku 8.
[…]”
Člankom 8. iste direktive, naslovljenim „Zdravstvena zaštita koja može biti podložna prethodnom odobrenju”, stavcima 1. do 3. predviđa se:
„1.   Država članica čijem sustavu pripadaju može predvidjeti sustav prethodnog odobrenja za nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite u skladu s ovim člankom i člankom 9. Sustav prethodnog odobrenja, uključujući kriterije i primjenu tih kriterija te pojedine odluke o tome da se uskrati prethodno odobrenje ograničavaju se na ono što je nužno i razmjerno cilju koji se treba postići i ne smiju predstavljati sredstvo svojevoljne diskriminacije ili neopravdanu prepreku slobodnom kretanju pacijenata.
2.   Zdravstvena zaštita koja može biti podložna prethodnom odobrenju ograničava se na zdravstvenu zaštitu koja:
(a)
je uvjetovana zahtjevima u pogledu planiranja koji se odnose na cilj osiguranja dostatne i stalne dostupnosti uravnotežene ponude kvalitetnoga liječenja u određenoj državi članici ili na želju da se maksimalno obuzdaju troškovi i izbjegne svako rasipanje financijskih i tehničkih sredstava te ljudskih potencijala i:
i.
uključuje smještaj određenog pacijenta u bolnici preko noći u trajanju od najmanje jedne noći;
ii.
zahtijeva uporabu visokospecijalizirane i skupe medicinske infrastrukture ili medicinske opreme;
[…]
Države članice obavješćuju Komisiju o kategorijama zdravstvene zaštite iz točke (a).
3.   S obzirom na zahtjeve osigurane osobe za prethodnim odobrenjem radi dobivanja prekogranične zdravstvene zaštite država članica čijem sustavu pripadaju utvrđuje jesu li ispunjeni uvjeti propisani Uredbom [br. 883/2004]. Ako su ti uvjeti ispunjeni, prethodno odobrenje daje se sukladno toj uredbi, osim ako pacijent ne zahtijeva drukčije.”
U članku 9. stavku 3. Direktive 2011/24 navodi se:
„Države članice postavljaju razumne rokove u kojima se moraju riješiti zahtjevi za prekograničnu zdravstvenu zaštitu i unaprijed ih objavljuju. Prilikom razmatranja zahtjeva za prekograničnu zdravstvenu zaštitu države članice uzimaju u obzir:
(a)
konkretno zdravstveno stanje;
(b)
žurnost i karakteristične okolnosti.”
B.

Mađarsko pravo
Člankom 27. stavkom 6. 1997. évi LXXXIII. törvény a kötelező egészségbiztosítás ellátásairól (Zakon LXXXIII iz 1997. o uslugama obveznog zdravstvenog osiguranja, u daljnjem tekstu: Zakon o zdravstvenom osiguranju) propisuje se:
„U okviru prekogranične zdravstvene zaštite osiguranik – ne uključujući osobe koje imaju pravo zahtijevati zdravstvene usluge u okviru izbornog osiguranja – koji se koristi zdravstvenim uslugama, kako su definirane u poglavlju II. odjeljcima 1. do 3., ima ista prava kao da je primio zdravstvene usluge u Mađarskoj u analognoj situaciji.
Pružatelj usluga zdravstvenog osiguranja naknadit će stvarni trošak usluge, valjano potvrđen, iako pritom iznos dugovane naknade ne može premašiti iznos cijene zaštite koju je pružio davatelj usluge koji se financira iz javnih sredstava u Mađarskoj na datum navedene zaštite.
Osiguranik – ne uključujući osobe koje imaju pravo zahtijevati zdravstvene usluge u okviru izbornog osiguranja – može ostvariti pravo na usluge koje su određene Uredbom vlade o sustavu zdravstvene zaštite u inozemstvu samo na temelju prethodnog odobrenja.
Ako osiguranik želi ostvariti pravo na uslugu za koju mađarsko pravo zahtijeva recept liječnika koji ga liječi, mora usto raspolagati receptom za uslugu koji je sastavljen u skladu s pravnim pravilima kako bi ostvario naknadu troškova.”
Člankom 2. stavkom 1. külföldön történő gyógykezelések részletes szabályairól szóló 340/2013. (IX. 25.) Korm. rendelet (Uredba vlade br. 340/2013 (IX. 25.) o detaljnim pravilima o liječenjima u inozemstvu; u daljnjem tekstu: Uredba vlade) određuje se:
„Osoba koja ima pravo na zdravstvenu zaštitu u inozemstvu može ostvariti pravo na tu zaštitu
(a)
u skladu s odredbama uredbi Europske unije o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti i njezinu postupku provedbe (u daljnjem tekstu: uredbe Unije),
(b)
u okviru prekogranične zdravstvene zaštite iz članka 5/B stavka s točke sb) [Zakona o zdravstvenom osiguranju] (u daljnjem tekstu: prekogranična zdravstvena zaštita) te
(c)
zbog razloga pravičnosti iz članka 28. stavka 1. i članka 9. [Zakona o zdravstvenom osiguranju].”
U skladu s člankom 3. stavkom 1. te uredbe:
„Osoba koja ima pravo na zdravstvenu zaštitu u inozemstvu može, kad je riječ o zdravstvenoj zaštiti u inozemstvu iz članka 2. stavka 1. točaka (a) i (c) kao i u slučaju zdravstvene zaštite u inozemstvu iz članka 2. stavka 1. točke (b) i usluga iz Priloga 1., ostvariti pravo na planirano liječenje čije troškove preuzima Nemzeti Egészségbiztosítási Alapkezelő (državni zavod za zdravstveno osiguranje, Mađarska; u daljnjem tekstu: NEAK) samo ako joj je NEAK prethodno izdao odobrenje.”
Članak 5. stavci 1. do 3. navedene uredbe glasi:
„1.   Kada je podnesen zahtjev za zdravstvenu zaštitu u inozemstvu, NEAK u roku od osam dana od njegova primitka ispituje odnosi li se on na uslugu koja je priznata i čiji se troškovi pokrivaju iz socijalnog osiguranja u Mađarskoj.
2.   Ako je usluga priznata i njezini se troškovi pokrivaju iz socijalnog osiguranja, NEAK unutar dodatnog roka od 15 dana ispituje može li pacijenta u roku koji je medicinski opravdan, navedenom u zahtjevu, liječiti pružatelj zdravstvene zaštite koji se financira iz javnih sredstava. Ako je potrebno, NEAK se obraća stručnjaku kako bi provjerio podatke navedene u zahtjevu.
3.   Ako pružatelj zdravstvene zaštite koji se financira iz javnih sredstava može u roku koji je medicinski opravdan, navedenom u zahtjevu, osobu koja ima pravo na zdravstvenu zaštitu u inozemstvu liječiti u Mađarskoj, NEAK odbija zahtjev i predlaže pružatelja zdravstvene zaštite koji se financira iz javnih sredstava. NEAK se prethodno raspituje o mogućnosti prihvata nacionalnog pružatelja zdravstvene zaštite koji se financira iz javnih sredstava.”
Članak 7. stavak 1. Uredbe vlade glasi:
„Ako osoba koja ima pravo na zdravstvenu zaštitu u inozemstvu želi ostvariti pravo na zdravstvenu zaštitu u inozemstvu kod pružatelja zdravstvene zaštite koji nije obuhvaćen područjem primjene uredbi Unije ili zbog bilo kojeg drugog razloga koji nije predviđen uredbama Unije ili zahtijeva odobrenje koje joj samo daje pravo korištenja zaštite, bez navođenja pružatelja zdravstvene zaštite, ona ga mora odrediti u svojem zahtjevu. NEAK poštuje postupak predviđen člankom 5. stavcima 1. do 3., uzimajući u obzir žurnost i karakteristične okolnosti. […]”
Iz Priloga 1. toj uredbi proizlazi da je na dan nastanka činjenica u glavnom postupku bilo potrebno odobrenje:
–
u slučaju bolničke skrbi iz Priloga 3. az egészségügyi szakellátás társadalombiztosítási finanszírozásának egyes kérdéseiről szóló 9/1993. (IV. 2.) NM rendelet (Uredba NM 9/1993. (IV. 2.) o određenim pitanjima financiranja specijalizirane zdravstvene zaštite iz socijalnog osiguranja; u daljnjem tekstu: sektorska uredba) za sve usluge koje obuhvaćaju bolničku njegu ili povezane uređaje i implantate za jednokratnu uporabu, čiji se troškovi nadoknađuju po jedinici, čiji se popis nalazi u Prilogu 1. sektorskoj uredbi, te za aktivne tvari čiji se troškovi nadoknađuju po jedinici, čiji se popis nalazi u Prilogu 1/A toj uredbi;
–
za dnevnu zaštitu i terapiju navedene u prilozima 9., 10. i 10./A navedenoj uredbi;
–
za kirurške postupke i zahvate navedene u Prilogu 8. istoj uredbi, visoke vrijednosti, koji nisu rašireni na nacionalnoj razini, osim zaštite povezane s transplantacijom organa.
II.

Glavni postupak i prethodna pitanja
Tijekom 1987. osoba WO, mađarski državljanin, oslijepila je na lijevo oko zbog ablacije mrežnice.
Tijekom 2015. osobi WO postavljena je dijagnoza glaukoma na desnom oku. Zaštita koja joj je pružena u više mađarskih zdravstvenih ustanova bila je bez učinka jer se vidno polje zainteresirane osobe nije prestalo sužavati, a vrijednosti njezina očnog tlaka bile su i dalje visoke.
Iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da je 29. rujna 2016. osoba WO stupila u kontakt s liječnikom koji obavlja djelatnost u Recklinghausenu (Njemačka) i kod njega je uspjela zakazati termin za liječnički pregled 17. listopada 2016. Liječnik ju je obavijestio da će trebati produljiti boravak do 18. listopada 2016., datuma kada će se, prema potrebi, obaviti oftalmološki zahvat.
U međuvremenu je, na liječničkom pregledu obavljenom 15. listopada 2016. u Mađarskoj, osobi WO izmjeren očni tlak koji je iznosio 37 mmHG, odnosno znatno više od 21 mmHg, vrijednosti nakon koje se smatra da je očni tlak povišen. Nakon liječničkog pregleda kojem se osoba WO podvrgnula 17. listopada 2016. u Njemačkoj, liječnik koji obavlja djelatnost u toj državi članici procijenio je da je potrebno hitno izvršiti oftalmološki zahvat kako bi se osobi WO spasio vid. Ona je uspješno operirana 18. listopada 2016.
Upravno tijelo odbilo je zahtjev za naknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite koji je podnijela osoba WO, a zatim ga je, nakon žalbe u upravnom postupku, odbio Budapest Főváros Kormányhivatala (upravno tijelo u Budimpešti, Mađarska). Ta tijela istaknula su da je oftalmološki zahvat planirano liječenje za koje osoba WO nije dobila prethodno odobrenje na temelju kojeg se može izvršiti naknada troškova. U prilog svojoj odluci navedena tijela pozvala su se na članke 4., 19., 20. i 27. Uredbe br. 883/2004, članke 25. i 26. Uredbe br. 987/2009 kao i na članak 3. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Uredbe vlade.
Osoba WO podnijela je tužbu protiv odluke o odbijanju naknade troškova te zdravstvene zaštite pred sudom koji je uputio zahtjev.
Taj sud ističe, kao prvo, da je u presudi od 5. listopada 2010., Elchinov (C‑173/09, u daljnjem tekstu: presuda Elchinov,
EU:C:2010:581
, t.
51.
) Sud presudio da se članku 49. UEZ‑a (koji je postao članak 56. UFEU‑a) i članku 22. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, samozaposlene osobe i njihove obitelji koji se kreću unutar Zajednice (
SL 1971., L 149, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 5., str. 7.), u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 7., str. 7.), kako je izmijenjena Uredbom (EZ) br. 1992/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. (
SL 2006., L 392, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 1., str. 260.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1408/71), protivi propis države članice protumačen na način da se njime u svim slučajevima isključuje preuzimanje troškova bolničke skrbi pružene bez prethodnog odobrenja u drugoj državi članici.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir sličnost odredbi Uredbe br. 1408/71, koje je Sud protumačio u presudi Elchinov, s odredbama uredbi br. 883/2004 i 987/2009, o kojima je riječ u ovom slučaju, rješenje Suda iz te presude može se prenijeti na ovaj predmet.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev dvoji o usklađenosti propisa o kojem je riječ u glavnom postupku s člankom 8. stavkom 1. i člankom 9. stavkom 3. Direktive 2011/24, s obzirom na to da taj propis, neovisno o posebnim okolnostima koje proizlaze iz pacijentova zdravstvenog stanja, uvjetuje naknadu troškova zdravstvene zaštite koja se osiguraniku pruža u drugoj državi članici podnošenjem zahtjeva za prethodno odobrenje i stoga predstavlja neopravdanu prepreku slobodi pružanja usluga.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li okolnosti poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku – gdje osiguranik dolazi u drugu državu članicu na liječnički pregled koji obavlja pružatelj zdravstvene zaštite s poslovnim nastanom u toj državi članici i u kojoj ga je taj pružatelj operirao sutradan nakon tog pregleda – obuhvaćene pojmom „planirano liječenje”, koji je uređen člankom 20. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004 i člankom 26. Uredbe br. 987/2009, te je li u tim okolnostima potrebno prethodno odobrenje.
U tim je okolnostima Szombathelyi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Sud za upravne i radne sporove u Szombathelyju) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li ograničenje protivno članku 56. [UFEU‑a] nacionalni propis poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, koji, u vezi s naknadom troškova prekogranične zdravstvene zaštite, isključuje mogućnost naknadnog odobrenja zdravstvene zaštite pružene u drugoj državi članici bez prethodnog odobrenja i onda kada, u slučaju čekanja prethodnog odobrenja, postoji stvarna opasnost od nepopravljivog pogoršanja pacijentova zdravstvenog stanja?
2.
Je li usklađen s načelima nužnosti i proporcionalnosti, sadržanima u članku 8. stavku 1. Direktive [2011/24], i načelom slobodnog kretanja pacijenata sustav odobrenja države članice koji, u vezi s naknadom troškova prekogranične zdravstvene zaštite, isključuje mogućnost naknadnog odobrenja i onda kada, u slučaju čekanja prethodnog odobrenja, postoji stvarna opasnost od nepopravljivog pogoršanja pacijentova zdravstvenog stanja?
3.
Je li usklađen sa zahtjevom za razumni postupovni rok koji uzima u obzir konkretno zdravstveno stanje te žurnost i karakteristične okolnosti, sadržanim u članku 9. stavku 3. Direktive [2011/24], nacionalni propis koji neovisno o zdravstvenom stanju pacijenta koji podnosi zahtjev utvrđuje postupovni rok od 31 dana za to da nadležno tijelo izda prethodno odobrenje i od 23 dana za to da ga odbije? Tijelo može, u pogledu zahtjeva, ispitati je li usluga zaštite obuhvaćena socijalnom sigurnošću i, ako jest, može li je u roku koji je medicinski opravdan pružiti pružatelj zdravstvene zaštite koji se financira iz državnih sredstava, a ako nije, ispituje kvalitetu, sigurnost i isplativost zaštite koju pruža pružatelj zdravstvene zaštite kojeg je naveo pacijent.
4.
Treba li članak 20. stavak 1. Uredbe [br. 883/2004] tumačiti na način da se naknada troškova prekogranične zdravstvene zaštite može zahtijevati samo ako pacijent podnese zahtjev za prethodno odobrenje nadležnoj ustanovi? Ili u tom slučaju [ta odredba] sam[a] po sebi ne isključuje mogućnost podnošenja zahtjeva za naknadno odobrenje radi naknade troškova?
5.
Obuhvaća li područje primjene članka 20. stavka 1. Uredbe [br. 883/2004] situaciju u kojoj pacijent putuje u drugu državu članicu nakon što je dobio konkretan termin za liječnički pregled i privremeni termin za eventualnu operaciju ili liječenje na dan koji slijedi liječničkom pregledu te se zbog pacijentova zdravstvenog stanja operacija ili liječenje stvarno i izvrši? Je li u tom slučaju moguće, za potrebe [te odredbe], podnijeti zahtjev za naknadno odobrenje radi naknade troškova?
6.
Obuhvaća li pojam planiranog liječenja u smislu članka 26. Uredbe [br. 987/2009] situaciju u kojoj pacijent putuje u drugu državu članicu nakon što je dobio konkretan termin za liječnički pregled i privremeni termin za eventualnu operaciju ili liječenje na dan koji slijedi liječničkom pregledu te se zbog pacijentova zdravstvenog stanja operacija ili liječenje stvarno i izvrši? Je li u tom slučaju moguće, za potrebe [tog članka], podnijeti zahtjev za naknadno odobrenje radi naknade troškova? Je li i u slučaju hitnog liječenja od životne važnosti, o kojem je riječ u članku 26. stavku 3. Uredbe [br. 987/2009], na temelju propisa potrebno prethodno odobrenje u situaciji iz članka 26. stavka 1. [te uredbe]?”
III.

O prethodnim pitanjima
A.

Uvodna razmatranja
Svojim pitanjima sud koji je uputio zahtjev pita se o tumačenju i članka 56. UFEU‑a, kojim se jamči sloboda pružanja usluga, i određenih odredbi sekundarnog prava Unije, odnosno članka 20. Uredbe br. 883/2004, članka 26. Uredbe br. 987/2009 te članka 8. stavka 1. i članka 9. stavka 3. Direktive 2011/24.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da primjenjivost članka 20. Uredbe br. 883/2004 i članka 26. Uredbe br. 987/2009 na određenu situaciju ne isključuje mogućnost da je ona također obuhvaćena područjem primjene članka 56. UFEU‑a te da dotična osoba može na temelju tog potonjeg članka istodobno imati pravo na pristup zdravstvenoj zaštiti u drugoj državi članici pod uvjetima preuzimanja i naknade troškova koji se razlikuju od onih predviđenih člankom 20. Uredbe br. 883/2004 i člankom 26. Uredbe br. 987/2009 (vidjeti u tom smislu presude od 12. srpnja 2001., Vanbraekel i dr.,
C‑368/98
,
EU:C:2001:400
, t.
36.
do
53.
i od 16. svibnja 2006., Watts,
C‑372/04
,
EU:C:2006:325
, t.
46.
do
48.
).
Upućena prethodna pitanja treba razmotriti u tom pravnom kontekstu.
B.

Četvrto, peto i šesto pitanje
Svojim četvrtim, petim i šestim pitanjem, koja treba ispitati zajedno na prvome mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 20. Uredbe br. 883/2004 i/ili članak 26. Uredbe br. 987/2009, kojom se utvrđuje postupak provedbe prve uredbe, tumačiti na način da je pojmom „planirano liječenje” obuhvaćena zdravstvena zaštita primljena u državi članici različitoj od države boravišta osigurane osobe, isključivo na temelju njezine odluke, koju je donijela nakon što su se sve zdravstvene usluge koje su joj pružene u više medicinskih ustanova države članice njezina boravišta pokazale neučinkovitima, i treba li, u slučaju potvrdnog odgovora, navedene odredbe tumačiti na način da osigurana osoba može zahtijevati od nadležne ustanove naknadu troškova koje je imala za planirano liječenje što ga je primala tijekom svojeg boravka u drugoj državi članici, iako nije prethodno od te ustanove tražila odobrenje u tu svrhu, barem kada karakteristične okolnosti, koje se osobito odnose na njezino zdravstveno stanje i vjerojatni tijek njezine bolesti, mogu opravdati nepostojanje takvog odobrenja i, slijedom toga, omogućiti zahtijevanu naknadu troškova.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti na to da se Uredba br. 883/2004, u skladu s odredbama svojeg članka 1. točke (l) prvog podstavka i članka 3. stavka 1., primjenjuje na zakone, propise i druge zakonske odredbe te sve druge provedbene mjere nacionalnog prava koje se odnose na grane socijalne sigurnosti obuhvaćene potonjom odredbom, uz iznimku ugovornih odredbi različitih od onih navedenih u članku 1. točki (l) drugom podstavku navedene uredbe (vidjeti po analogiji presudu od 15. ožujka 1984., Tiel‑Utrecht Schadeverzekering,
313/82
,
EU:C:1984:107
, t.
16.
).
Iz toga slijedi da je, kako bi glavni predmet mogao biti obuhvaćen područjem primjene Uredbe br. 883/2004 i Uredbe br. 987/2009, zdravstvenu zaštitu o kojoj je riječ morao osobi WO pružiti privatni pružatelj iz države članice u koju je osoba WO otputovala kako bi je primila, na temelju zakonodavstva o socijalnoj sigurnosti te države članice, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri. Ako to ne bi bio slučaj, četvrto, peto i šesto pitanje koja je postavio sud koji je uputio zahtjev trebalo bi ispitati isključivo s obzirom na članak 56. UFEU‑a i Direktivu 2011/24.
1.

Pojam „planirano liječenje” i uvjeti preuzimanja troškova takvog liječenja
Kad je riječ o tome je li prekogranična zdravstvena zaštita poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku obuhvaćena pojmom „planirano liječenje” u smislu članka 20. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 26. Uredbe br. 987/2009, valja istaknuti da, iako se taj pojam ne nalazi doslovno u prvoj odredbi, iz druge odredbe, izričito naslovljene „Planirano liječenje”, u vezi s uvodnom izjavom 16. Uredbe br. 987/2009, proizlazi da taj pojam obuhvaća liječenje radi kojeg osigurana osoba odlazi u državu članicu koja nije država članica u kojoj je osigurana ili ima boravište i koje se sastoji od davanja u naravi, iz članka 20. stavka 1. Uredbe br. 883/2004, na koji članak 26. Uredbe br. 987/2009, uostalom, izravno upućuje.
Valja pojasniti da se „planirano liječenje” u smislu tih odredbi razlikuje od onoga iz članka 19. Uredbe br. 883/2004 i članka 25. Uredbe br. 987/2009, gdje je riječ o neočekivanoj zaštiti koja se pruža osobi osiguranoj u državi članici u koju je ta osoba otputovala iz, primjerice, turističkih ili obrazovnih razloga i koja je iz medicinskih razloga nužna, kako osoba ne bi bila prisiljena vratiti se u nadležnu državu članicu prije kraja predviđenog trajanja svojeg boravka kako bi ondje dobila potrebno liječenje (vidjeti po analogiji presudu od 15. lipnja 2010., Komisija/Španjolska,
C‑211/08
,
EU:C:2010:340
, t.
59.
do
61.
).
U skladu s člankom 20. stavkom 1. Uredbe br. 883/2004, osigurana osoba koja putuje u drugu državu članicu s ciljem ostvarivanja planiranog liječenja, u skladu s uvjetima predviđenima tom uredbom, mora zatražiti odobrenje nadležne ustanove.
Člankom 20. stavkom 2. prvom rečenicom navedene uredbe osiguranoj osobi na koju se primjenjuje zakonodavstvo jedne države članice i koja ima traženo odobrenje u skladu s člankom 20. stavkom 1. te uredbe dodjeljuje se, pak, pravo na planirano liječenje koje joj u ime nadležne ustanove pruža ustanova mjesta privremenog boravišta, u skladu s odredbama zakonodavstva države članice u kojoj se to liječenje pruža, kao da je zainteresirana osoba osigurana kod te posljednje ustanove (vidjeti po analogiji, u odnosu na članak 22. stavak 1. točku (c) podtočku i. Uredbe br. 1408/71, koji je zamijenjen člankom 20. Uredbe br. 883/2004, presudu Elchinov, t. 39. i navedenu sudsku praksu).
Što se tiče članka 20. stavka 2. druge rečenice Uredbe br. 883/2004, u njemu su navedena dva uvjeta, čije kumulativno ispunjenje nalaže nadležnoj ustanovi da izda traženo odobrenje na temelju članka 20. stavka 1. te uredbe (vidjeti po analogiji, u odnosu na članak 22. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 1408/71, presudu Elchinov, t. 53. i navedenu sudsku praksu).
Kako bi se ispunio prvi od tih uvjeta, dotično liječenje mora biti uvršteno u davanja predviđena zakonodavstvom države članice u kojoj osigurana osoba boravi. Drugi uvjet ispunjen je samo ako se planirano liječenje koje osigurana osoba namjerava primiti u državi članici koja nije država članica njezina boravišta ne može ostvariti u roku koji je medicinski opravdan, uzimajući u obzir njezino sadašnje zdravstveno stanje i vjerojatan tijek njezine bolesti, u državi članici boravišta.
Iz prethodno navedenog proizlazi da je zdravstvena zaštita primljena u državi članici koja nije država članica u kojoj osigurana osoba boravi, isključivo prema njezinoj volji, zato što je, prema njezinu mišljenju, ta zaštita ili zaštita koja ima isti stupanj učinkovitosti bila nedostupna u državi članici boravišta u roku koji je medicinski opravdan, obuhvaćena pojmom „planirano liječenje” u smislu članka 20. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 26. Uredbe br. 987/2009. U tim okolnostima, pravo na ostvarivanje takve zaštite ovisi, u skladu s člankom 20. stavkom 1. prve uredbe, o izdavanju odobrenja države članice boravišta.
2.

Pravo na naknadu troškova planiranog liječenja bez prethodnog odobrenja
Kad je riječ o pitanju treba li članak 20. Uredbe br. 883/2004 i/ili članak 26. Uredbe br. 987/2009 tumačiti na način da nadležna ustanova, u nedostatku prethodnog odobrenja na temelju tih odredbi, može osiguranoj osobi naknaditi troškove koje je imala za planirano liječenje primljeno u državi članici koja nije država njezina boravišta – barem kada karakteristične okolnosti, koje se osobito odnose na njezino zdravstveno stanje i vjerojatni tijek njezine bolesti, mogu opravdati nepostojanje tog odobrenja – najprije valja istaknuti da se člankom 26. Uredbe br. 987/2009 ne uređuju uvjeti izdavanja navedenog odobrenja, s obzirom na to da se njime samo predviđaju pravila o postupku odobrenja i preuzimanju troškova planiranog liječenja pruženog osiguranoj osobi. Stoga na to pitanje valja odgovoriti s obzirom na članak 20. Uredbe br. 883/2004, u vezi sa slobodom pružanja usluga, zajamčenom člankom 56. UFEU‑a.
Valja podsjetiti na to da je Sud već utvrdio dva slučaja u kojima osigurana osoba, čak i bez valjano izdanog odobrenja prije početka pružanja planiranog liječenja u državi članici privremenog boravišta, ima pravo da joj nadležna ustanova izravno naknadi iznos jednak onomu koji bi ta ustanova uobičajeno preuzela da je osigurana osoba raspolagala takvim odobrenjem.
U prvom slučaju osigurana osoba ima pravo dobiti takvu naknadu troškova kada ju je, nakon što je podnijela zahtjev za odobrenje, nadležna ustanova odbila, a naknadno je sama nadležna ustanova utvrdila da je takvo odbijanje bilo neutemeljeno ili je to utvrđeno sudskom odlukom (vidjeti po analogiji, u odnosu na članak 22. stavak 1. točku (c) Uredbe br. 1408/71, presudu od 12. srpnja 2001., Vanbraekel i dr.,
C‑368/98
,
EU:C:2001:400
, t.
34.
).
U drugom slučaju osigurana osoba ima pravo da joj nadležna ustanova izravno naknadi iznos jednak onomu koji bi ta ustanova uobičajeno preuzela da je osigurana osoba raspolagala takvim odobrenjem ako je, zbog razloga povezanih s njezinim zdravstvenim stanjem ili potrebom za hitnim liječenjem u bolničkoj ustanovi, bila spriječena zatražiti takvo odobrenje ili nije mogla pričekati odluku nadležne ustanove o podnesenom zahtjevu za odobrenje. Sud je u tom pogledu presudio da propis koji u svakom slučaju isključuje preuzimanje troškova za bolničku skrb pruženu u drugoj državi članici bez odobrenja oduzima osiguranoj osobi preuzimanje troškova takve zaštite, čak i ako su inače ispunjeni uvjeti u tu svrhu. Takav propis, koji se ne može opravdati razlozima u općem interesu i u svakom slučaju ne ispunjava zahtjev proporcionalnosti, stoga predstavlja neopravdano ograničenje slobode pružanja usluga (vidjeti po analogiji, što se tiče članka 49. UEZ‑a i Uredbe br. 1408/71, presudu Elchinov, t. 45. do 47., 51. i 75.).
U ovom slučaju – s obzirom na to da je nesporno da osoba WO nije zatražila prethodno odobrenje na temelju članka 20. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 za planirano liječenje koje joj je pruženo u Njemačkoj i da se odbijanje nadležne ustanove da joj naknadi pripadajuće troškove temelji isključivo na činjenici da nije zatražila odobrenje prije tog liječenja – valja utvrditi ima li osoba WO ipak pravo, u skladu sa sudskom praksom koja proizlazi iz presude donesene u predmetu Elchinov, od nadležne ustanove dobiti naknadu troškova koje je imala za navedeno liječenje. U tu svrhu na nadležnoj je ustanovi da, pod nadzorom nacionalnog suda, ispita jesu li ispunjena dva uvjeta koja proizlaze iz te presude.
S jedne strane, valja ocijeniti je li osigurana osoba, s obzirom na karakteristične okolnosti vezane uz zdravstveno stanje ili potrebu za hitnim liječenjem u bolničkoj ustanovi, bila spriječena tražiti odobrenje za preuzimanje troškova takvog liječenja u drugoj državi članici ili, ako je podnijela takav zahtjev za odobrenje prije početka liječenja, nije mogla čekati odluku nadležne ustanove o tom zahtjevu (vidjeti po analogiji presudu Elchinov, t. 45. do 47. i 75. do 77. kao i rješenje od 11. srpnja 2013., Luca,
C‑430/12
, neobjavljeno,
EU:C:2013:467
, t.
28.
i
33.
).
S druge strane, potrebno je provjeriti jesu li, osim toga, ispunjeni uvjeti da nadležna ustanova preuzme troškove za planirano liječenje o kojem je riječ na temelju članka 20. stavka 2. druge rečenice Uredbe br. 883/2004, na koje se podsjeća u točki 43. ove presude (vidjeti po analogiji presudu Elchinov, t. 45. i rješenje od 11. srpnja 2013., Luca,
C‑430/12
, neobjavljeno,
EU:C:2013:467
, t.
23.
).
Kad bi sud koji je uputio zahtjev u ovom slučaju utvrdio da su ta dva uvjeta ispunjena, tužitelj iz glavnog postupka imao bi pravo da mu nadležna ustanova izravno naknadi iznos iz točke 46. ove presude.
Ne dovodeći u pitanje ocjenu koju će sud koji je uputio zahtjev morati provesti u tom pogledu, uzimajući u obzir sve okolnosti u glavnom postupku, valja istaknuti, što se tiče prvog uvjeta, da je između 29. rujna 2016., datuma kada je osoba WO stupila u kontakt s liječnikom koji obavlja djelatnost u Njemačkoj radi pregleda i eventualnog liječenja, i 18. listopada 2016., datuma oftalmološkog zahvata koji je ona uspješno obavila u toj državi članici, odnosno dana nakon konkretnog termina koji je uzela za liječnički pregled, a zbog svojeg zdravstvenog stanja, proteklo dvadeset dana.
Točno je da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da se tijekom tog razdoblja osoba WO nalazila u situaciji koja ju je sprečavala da nadležnoj ustanovi podnese zahtjev za odobrenje na temelju članka 20. stavka 1. Uredbe br. 883/2004 za planirano liječenje koje bi joj se pružalo u Njemačkoj. Međutim, pregled obavljen u Mađarskoj 15. listopada 2016., čiji je rezultat potvrdio hitnost oftalmološkog zahvata što ga je osoba WO stvarno obavila u Njemačkoj 18. listopada 2016., može predstavljati naznaku u smislu da, čak i pod pretpostavkom da nije bila spriječena podnijeti zahtjev za prethodno odobrenje, ne bi mogla čekati odluku nadležne ustanove o tom zahtjevu.
S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto, peto i šesto pitanje valja odgovoriti tako da odredbe članka 20. Uredbe br. 883/2004, u vezi s člankom 26. Uredbe br. 987/2009, tumačene s obzirom na članak 56. UFEU‑a, treba tumačiti na način da:
–
zdravstvena zaštita primljena u državi članici koja nije država članica u kojoj osigurana osoba boravi, isključivo prema njezinoj volji, zato što je, prema njezinu mišljenju, ta zaštita ili zaštita koja ima isti stupanj učinkovitosti bila nedostupna u državi članici boravišta u roku koji je medicinski opravdan, obuhvaćena je pojmom „planirano liječenje”, u smislu tih odredbi, na način da pravo na ostvarivanje takve zaštite u načelu ovisi, prema uvjetima predviđenima Uredbom br. 883/2004, o tome je li nadležna ustanova države članice boravišta izdala odobrenje;
–
osigurana osoba koja je primila planirano liječenje u državi članici različitoj od one u kojoj boravi a da pritom nije zatražila odobrenje od nadležne ustanove, u skladu s člankom 20. stavkom 1. te uredbe, ima pravo na naknadu troškova te zaštite, pod uvjetima predviđenima navedenom uredbom,
–
ako se, s jedne strane, od dana kada je zakazala termin za liječnički pregled i eventualno liječenje u drugoj državi članici do dana na koji joj je dotična zaštita pružena u toj državi članici, u koju je morala otputovati, ta osoba, osobito zbog svojeg zdravstvenog stanja ili zbog potrebe hitnog liječenja, nalazila u situaciji koja ju je sprečavala da od nadležne ustanove zatraži takvo odobrenje ili da pričeka odluku te ustanove o takvom zahtjevu i
–
ako su, s druge strane, inače ispunjeni ostali uvjeti za preuzimanje davanja u naravi, na temelju članka 20. stavka 2. druge rečenice te iste uredbe.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provede potrebne provjere u tom pogledu.
C.

Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno na drugome mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 1. Direktive 2011/24 tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji u svakom slučaju naknadu troškova zdravstvene zaštite koja se pruža osobi osiguranoj u drugoj državi članici uvjetuje prethodnim odobrenjem, uključujući i kada, dok se čeka izdavanje tog odobrenja, postoji stvarna opasnost od nepopravljivog pogoršanja zdravstvenog stanja te osobe.
Odgovor Suda na ta dva pitanja bio bi relevantan za glavni predmet samo u slučaju kada WO ne bi imao pravo na dobivanje naknade troškova zaštite koja mu je pružena u Njemačkoj na temelju članka 20. Uredbe br. 883/2004 u vezi s člankom 56. UFEU‑a jer nije ispunio uvjete navedene u točki 55. ove presude.
1.

Prethodno odobrenje s obzirom na članak 56. UFEU‑a
Valja podsjetiti na to da, u skladu sa sudskom praksom Suda, nacionalni propis koji preuzimanje ili naknadu troškova koje je osigurana osoba imala u državi različitoj od države čijem sustavu pripada uvjetuje prethodnim odobrenjem, iako se preuzimanje ili naknada troškova koji su toj osobi nastali u toj potonjoj državi članici ne uvjetuje prethodnim odobrenjem, predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga, zajamčene člankom 56. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 1998., Kohll,
C‑158/96
,
EU:C:1998:171
, t.
35.
i od 27. listopada 2011., Komisija/Portugal,
C‑255/09
,
EU:C:2011:695
, t.
60.
).
Sud je priznao da se među ciljevima kojima se može opravdati takvo ograničenje slobode pružanja usluga nalaze sprečavanje rizika od ozbiljnog dovođenja u pitanje financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti, održavanje uravnotežene medicinske i bolničke usluge dostupne svima, održavanje kapaciteta liječenja ili liječničke stručnosti na državnom području te omogućavanje planiranja, koje ima za cilj, s jedne strane, osiguranje dostatnog i trajnog pristupa uravnoteženom opsegu kvalitetnog bolničkog liječenja u određenoj državi članici i, s druge strane, želju da se maksimalno obuzdaju troškovi i izbjegne svako rasipanje financijskih i tehničkih sredstava te ljudskih potencijala (vidjeti po analogiji presudu Elchinov, t. 42. i 43. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, Sud je u tom kontekstu utvrdio razliku između, s jedne strane, medicinskih usluga koje liječnici pružaju u svojoj ordinaciji ili u pacijentovu domu i, s druge strane, bolničkog liječenja ili zdravstvene skrbi koja podrazumijeva upotrebu visoko specijalizirane i skupe opreme (u daljnjem tekstu: zahtjevno izvanbolničko liječenje) (vidjeti u tom smislu presude od 28. travnja 1998., Decker,
C‑120/95
,
EU:C:1998:167
, t.
39.
do
45.
; od 28. travnja 1998., Kohll,
C‑158/96
,
EU:C:1998:171
, t.
41.
do
52.
; od 12. srpnja 2001., Smits i Peerbooms,
C‑157/99
,
EU:C:2001:404
, t.
76.
i od 5. listopada 2010., Komisija/Francuska,
C‑512/08
,
EU:C:2010:579
, t.
33.
do
36.
).
Konkretno, Sud je u vezi s bolničkim liječenjem i zahtjevnim izvanbolničkim liječenjem, koja su dio okvira s nespornim posebnostima, presudio da se članku 56. UFEU‑a u načelu ne protivi to da je pacijentovo pravo na primanje takvih usluga u drugoj državi članici, koje se financiraju iz sustava kojem pripada, uvjetovano prethodnim odobrenjem (vidjeti u tom smislu presudu od 5. listopada 2010., Komisija/Francuska,
C‑512/08
,
EU:C:2010:579
, t.
33.
do
36.
i presudu Elchinov, t. 40. do 43. i navedenu sudsku praksu).
Međutim, Sud je podsjetio na to da je važno da uvjeti utvrđeni za dodjelu takvog odobrenja budu opravdani razlozima poput onih na koje se podsjeća u točki 59. ove presude, da ne prekoračuju ono što je objektivno nužno u tu svrhu i da se isti rezultat ne može postići manje ograničavajućim pravilima dotičnih sloboda. Usto, takav sustav mora se temeljiti na objektivnim, nediskriminirajućim i unaprijed poznatim kriterijima, tako da se izvršavanje nacionalnih tijela diskrecijske ovlasti ograniči kako se ona tom ovlasti ne bi koristila arbitrarno (vidjeti u tom smislu presudu Elchinov, t. 44. i navedenu sudsku praksu).
Iz sudske prakse Suda također proizlazi da osigurane osobe koje bez prethodnog odobrenja dolaze u državu članicu različitu od one čijem sustavu pripadaju kako bi se ondje liječile mogu tražiti preuzimanje troškova liječenja samo u granicama pokrića koje jamči sustav zdravstvenog osiguranja države čijem sustavu pripadaju (vidjeti po analogiji presudu Elchinov, t. 80. i navedenu sudsku praksu). Isto tako, uvjeti za dodjelu zdravstvenih usluga, pod uvjetom da nisu diskriminirajući i da ne predstavljaju prepreku slobodnom kretanju osoba, ostaju primjenjivi u slučaju zaštite koja se pruža u državi članici koja nije ona čijem sustavu osoba pripada. To osobito vrijedi za zahtjev da pregled kod liječnika opće prakse treba prethoditi pregledu specijalista (presuda od 13. svibnja 2003., Müller‑Fauré i van Riet,
C‑385/99
,
EU:C:2003:270
, t.
98.
i
106.
).
Sud je također pojasnio da se ništa ne protivi tomu da država članica odredi iznose naknade troškova koje pacijenti koji su primili zaštitu u drugoj državi članici mogu tražiti, pod uvjetom da se ti iznosi temelje na objektivnim, nediskriminirajućim i transparentnim kriterijima (vidjeti u tom smislu presudu od 13. svibnja 2003., Müller‑Fauré i van Riet,
C‑385/99
,
EU:C:2003:270
, t.
107.
).
2.

Prethodno odobrenje s obzirom na Direktivu 2011/24
Direktivom 2011/24, kao što to osobito proizlazi iz njezine uvodne izjave 8., izvršena je kodifikacija sudske prakse Suda u pogledu nekih pitanja koja se odnose na zdravstvenu zaštitu koja se pruža u državi članici u kojoj primatelj medicinske skrbi nije stalno nastanjen, a posebno u pogledu naknade troškova te zaštite, kako bi se postigla općenitija i djelotvornija primjena načela koja je razradio Sud za svaki pojedini slučaj.
Direktiva 2011/24 primjenjuje se, na temelju svojeg članka 2. točke (m), ne dovodeći u pitanje odredbe uredbi br. 883/2004 i br. 987/2009. Tako se člankom 8. stavkom 3. te direktive određuje da, „[s] obzirom na zahtjeve osigurane osobe za prethodnim odobrenjem radi dobivanja prekogranične zdravstvene zaštite država članica čijem sustavu pripadaju utvrđuje jesu li ispunjeni uvjeti propisani Uredbom [br. 883/2004]”, i pojašnjava da se, „[a]ko su ti uvjeti ispunjeni, prethodno odobrenje daje […] sukladno toj Uredbi, osim ako pacijent ne zahtijeva drukčije”. U uvodnoj izjavi 46. navedene direktive pojašnjava se da se, kada su ispunjeni uvjeti za odobrenje za preuzimanje troškova iz Uredbe br. 883/2004, treba dati to odobrenje i pružiti usluge u skladu s tom uredbom, osim ako pacijent zahtijeva drukčije. Jednako vrijedi i kada se odobrenje daje nakon administrativne ili sudske revizije zahtjeva i kada je dotična osoba u međuvremenu primila terapiju u drugoj državi članici.
Člankom 7. Direktive 2011/24, naslovljenim „Opća načela nadoknade troškova”, koji se nalazi u njezinu poglavlju III., kojim se uređuje nadoknada troškova prekogranične zdravstvene zaštite, uspostavlja se, u njegovu stavku 1., načelo prema kojem „[n]e dovodeći u pitanje Uredbu [br. 883/2004] i podložno odredbama članaka 8. i 9., država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada osigurava nadoknadu troškova nastalih osiguranoj osobi koja je dobila prekograničnu zdravstvenu zaštitu ako je dotična zdravstvena zaštita uvrštena u [davanja] na koj[a] osigurana osoba ima pravo u državi članici čijem sustavu pripada”.
Potom, člankom 7. stavkom 4. prvim podstavkom Direktive 2011/24 određuje se da troškove prekogranične zdravstvene zaštite nadoknađuje ili izravno plaća država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada do visine troškova koje bi pokrila država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada da je ta zdravstvena zaštita pružena na njezinu državnom području, s tim da se stvarni troškovi pružene zdravstvene zaštite ne mogu uvećati.
Nadalje, iz članka 7. stavka 7. te direktive proizlazi da država članica čijem sustavu osigurana osoba pripada može za pacijenta koji traži naknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite propisati iste uvjete, kriterije za udovoljavanje uvjetima te regulatorne i administrativne formalnosti, bez obzira na to jesu li oni utvrđeni na lokalnoj, regionalnoj ili nacionalnoj razini, koje bi propisala da je ta zdravstvena zaštita pružena na njezinu državnom području, uključujući procjenu zdravstvenog stručnjaka, pod uvjetom da ti uvjeti, kriteriji za udovoljavanje uvjetima te regulatorne i administrativne formalnosti ne budu diskriminirajući i da ne predstavljaju prepreku slobodnom kretanju pacijenata, usluga ili roba, osim ako to nije objektivno opravdano zahtjevima u pogledu planiranja.
Naposljetku, iz članka 7. stavka 8. Direktive 2011/24 proizlazi da država članica ne smije uvjetovati nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite prethodnim odobrenjem, osim u slučajevima navedenim u članku 8. te direktive.
Kad je riječ o članku 8. Direktive 2011/24, koji se odnosi na „[z]dravstven[u] zaštit[u] koja može biti podložna prethodnom odobrenju”, iako se u njegovu stavku 1. predviđa da država članica čijem sustavu pripadaju može predvidjeti sustav prethodnog odobrenja za nadoknadu troškova prekogranične zdravstvene zaštite u skladu s odredbama tog članka i članka 9. navedene direktive, tim se istim člankom 8. stavkom 1. pojašnjava da se taj sustav, uključujući kriterije i njihovu primjenu te pojedine odluke o tome da se uskrati prethodno odobrenje, treba ograničiti na ono što je nužno i razmjerno cilju koji se treba postići i ne smije predstavljati sredstvo svojevoljne diskriminacije ili neopravdanu prepreku slobodnom kretanju pacijenata.
U članku 8. stavku 2. prvom podstavku Direktive 2011/24, kojim se utvrđuje taksativan popis zdravstvene zaštite koja može biti podložna prethodnom odobrenju, spominje se, u njegovoj točki (a), zaštita koja „je uvjetovana zahtjevima u pogledu planiranja koji se odnose na cilj osiguranja dostatne i stalne dostupnosti uravnotežene ponude kvalitetnoga liječenja u određenoj državi članici ili na želju da se maksimalno obuzdaju troškovi i izbjegne svako rasipanje financijskih i tehničkih sredstava te ljudskih potencijala” te koja „uključuje smještaj određenog pacijenta u bolnici preko noći u trajanju od najmanje jedne noći” (podtočka i.) ili „zahtijeva uporabu visokospecijalizirane i skupe medicinske infrastrukture ili medicinske opreme” (podtočka ii.).
3.

Primjena u ovom slučaju sudske prakse koja se odnosi na članak 56. UFEU‑a i Direktivu 2011/24
a)

Postojanje ograničenja slobode pružanja usluga
Iz elemenata kojima Sud raspolaže proizlazi, s jedne strane, da na dan nastanka činjenica u glavnom postupku na temelju nacionalnih propisa, osobito članka 27. stavka 6. Zakona o zdravstvenom osiguranju, u vezi s relevantnim odredbama Uredbe vlade i sektorske uredbe, pitanje hoće li nadležna ustanova preuzeti i naknaditi troškove bolničkog liječenja i ambulantnih dnevnih zahvata, kada su provedeni u drugoj državi članici, ovisi o prethodnom odobrenju. Nasuprot tomu, pravo na davanja u naravi dostupna u okviru mađarskog socijalnog osiguranja pri kojem je osoba WO bila osigurana nije bilo uvjetovano takvim odobrenjem.
S druge strane, nadležna ustanova odbila je u cijelosti zahtjev osobe WO za naknadu troškova zdravstvene zaštite koja joj je pružena u Njemačkoj zbog nepostojanja prethodnog odobrenja. To se odbijanje odnosilo, podložno provjerama koje mora provesti sud koji je uputio zahtjev, i na troškove oftalmološkog zahvata obavljenog 18. listopada 2016. i na troškove liječničkog savjetovanja provedenog 17. listopada 2016. Međutim, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ne proizlazi da je naknada troškova liječničkog savjetovanja u Mađarskoj, u korist osobe osigurane u mađarskom sustavu obveznog zdravstvenog osiguranja, uvjetovana takvim odobrenjem.
Iz sudske prakse navedene u točki 58. ove presude proizlazi, pak, da sustav prethodnog odobrenja poput onoga uspostavljenog nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku predstavlja ograničenje slobode pružanja usluga.
b)

Opravdanje sustava prethodnog odobrenja
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o proporcionalnosti ograničenja koje sadržava sustav prethodnog odobrenja uspostavljen nacionalnim propisima, s obzirom na to da je naknada troškova prekogranične zaštite u svakom slučaju uvjetovana izdavanjem prethodnog odobrenja, čak i kada osigurana osoba, s obzirom na svoje zdravstveno stanje u kojem joj je bilo potrebno hitno liječenje od životne važnosti i s obzirom na činjenicu da je primjenjivi postupak zahtjevan, nije od nadležne ustanove zatražila odobrenje prije početka liječenja. Usto, taj sud navodi da, s obzirom na to da nije predviđeno naknadno podnošenje zahtjeva za odobrenje, prilikom zahtjeva za naknadu troškova prekogranične zaštite nije moguće provjeriti jesu li ispunjeni uvjeti koji se u tu svrhu traže.
Mađarska vlada objašnjava, pak, da je cilj sustava prethodnog odobrenja preuzimanja i potpune naknade troškova prekogranične zdravstvene zaštite, uspostavljenog mađarskim propisima, omogućiti nacionalnom sustavu socijalne sigurnosti da se suoči s iznimnim izazovima, u smislu planiranja, koji se pojavljuju u društvu koje stari. Ta vlada ističe da bi, kada bi bilo moguće naknadno podnijeti zahtjev za odobrenje, to dovelo do toga da pacijenti više ne bi bili motivirani da zatraže prethodno odobrenje i od toga bi profitirali oni koji su bolje informirani i koji raspolažu sredstvima da se liječe u inozemstvu, što bi za posljedicu imalo iscrpljivanje financijskih sredstava nacionalnog sustava socijalne sigurnosti. Taj sustav, pri kojem je osigurano nekoliko milijuna osoba, dugoročno bi bio oslabljen, i financijski i u pogledu ljudskih potencijala.
1)

Dopuštenost navedenog opravdanja
Opravdanje koje je iznijela mađarska vlada u biti se odnosi na potrebu da se omogući planiranje kojim se nastoji postići, s jedne strane, cilj osiguravanja na državnom području dotične države članice dostatnog i trajnog pristupa uravnoteženom opsegu kvalitetnog bolničkog liječenja i, s druge strane, cilj osiguravanja da se maksimalno obuzdaju troškovi i izbjegne svako rasipanje financijskih i tehničkih sredstava te ljudskih potencijala. Takvi ciljevi, kao što to proizlazi iz točaka 59. i 72. ove presude, načelno ipak mogu opravdati, i s obzirom na sudsku praksu Suda u vezi s člankom 56. UFEU‑a i s obzirom na članak 8. stavak 2. prvi podstavak točku (a) Direktive 2011/24, uspostavu sustava prethodnog odobrenja za naknadu troškova zdravstvene zaštite primljene u drugoj državi članici.
Međutim, kao što to proizlazi iz točaka 60., 61. i 72. ove presude, na taj se zahtjev, u skladu sa sudskom praksom Suda u vezi s člankom 56. UFEU‑a i člankom 8. stavkom 2. prvim podstavkom točkom (a) Direktive 2011/24, može pozivati samo u određenim slučajevima, koji su taksativno navedeni u toj sudskoj praksi i u podtočkama i. i ii. potonje odredbe, pri čemu se liječničko savjetovanje ne nalazi među tim slučajevima. Iz toga slijedi da se ograničenje slobode pružanja usluga koje podrazumijeva dobivanje prethodnog odobrenja u državi članici boravišta za takvo savjetovanje na državnom području druge države članice ne može opravdati upućivanjem na ciljeve spomenute u prethodnoj točki ove presude i da to ograničenje ne ispunjava uvjete predviđene u članku 8. stavku 2. prvom podstavku točki (a) podtočkama i. i ii. Direktive 2011/24.
Što se tiče oftalmološkog zahvata koji je osoba WO obavila tijekom svojeg boravka u Njemačkoj, na sudu koji je uputio zahtjev je da se uvjeri da je riječ o bolničkom liječenju ili zahtjevnom izvanbolničkom liječenju, u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 60. ove presude i članka 8. stavka 2. prvog podstavka točke (a) podtočke i. ili ii. Direktive 2011/24. Zahtjev na koji se poziva mađarska vlada u načelu bi bio dopušten samo u takvom slučaju.
2)

Proporcionalnost sustava prethodnog odobrenja
U slučaju da je dotična zaštita bolničko liječenje ili zahtjevno izvanbolničko liječenje, trebalo bi još provjeriti poštuje li sustav prethodnog odobrenja uspostavljen nacionalnim propisom o kojem je riječ u glavnom postupku za naknadu troškova takve zaštite primljene u drugoj državi članici načela nužnosti i proporcionalnosti, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 62. ove presude i s člankom 8. stavkom 1. Direktive 2011/24.
Kao što je to Sud već presudio, nacionalni propis koji u svakom slučaju isključuje preuzimanje troškova za bolničku skrb koja se pruža bez prethodnog odobrenja uskraćuje osiguranoj osobi, koja je zbog razloga povezanih sa svojim zdravstvenim stanjem ili potrebom za hitnim liječenjem u bolničkoj ustanovi bila spriječena zatražiti takvo odobrenje ili nije mogla pričekati odluku nadležne ustanove, da ta ustanova preuzme troškove takve zaštite, čak i ako su inače ispunjeni uvjeti za takvo preuzimanje troškova (presuda Elchinov, t. 45.).
Sud je utvrdio da u situacijama poput onih opisanih u prethodnoj točki ove presude preuzimanje troškova takve zaštite ne može ugroziti ostvarenje ciljeva bolničkog planiranja ni ozbiljno dovesti u pitanje financijsku ravnotežu sustava socijalnog osiguranja, s obzirom na to da takvo preuzimanje ne utječe na održavanje uravnotežene bolničke usluge dostupne svima kao ni na održavanje kapaciteta liječenja ili liječničke stručnosti na državnom području (presuda Elchinov, t. 46.).
Razmatranja Suda u pogledu prava na preuzimanje troškova bolničkog liječenja u drugoj državi članici bez prethodnog odobrenja u okviru članka 49. UEZ‑a i članka 22. Uredbe br. 1408/71 mogu se prenijeti na kontekst članka 56. UFEU‑a i Direktive 2011/24 u pogledu prava na naknadu troškova bolničkog liječenja ili zahtjevnog izvanbolničkog liječenja u drugoj državi članici bez prethodnog odobrenja.
Iz toga slijedi da nacionalni propis koji isključuje da nadležna ustanova naknadi troškove koji se odnose na bolničko liječenje ili zahtjevno izvanbolničko liječenje primljeno u drugoj državi članici bez prethodnog odobrenja – uključujući u posebnim situacijama u kojima je osigurana osoba, zbog razloga povezanih sa svojim zdravstvenim stanjem ili potrebom za hitnim liječenjem bila spriječena zatražiti takvo odobrenje ili nije mogla pričekati odluku nadležne ustanove o podnesenom zahtjevu za odobrenje, čak i ako su inače ispunjeni uvjeti za takvo preuzimanje troškova – ne ispunjava zahtjev proporcionalnosti, na koji se podsjeća u točkama 62. i 71. ove presude. Stoga taj propis sadržava neproporcionalno ograničenje slobode pružanja usluga, zajamčene člankom 56. UFEU‑a, i njime se povređuje članak 8. stavak 1. Direktive 2011/24.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da:
–
članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 2. prvi podstavak točku (a) Direktive 2011/24 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, u nedostatku prethodnog odobrenja, isključuje naknadu, u granicama pokrića koje jamči sustav zdravstvenog osiguranja države čijem sustavu osigurana osoba pripada, troškova liječničkog savjetovanja koji su nastali u drugoj državi članici;
–
članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 1. Direktive 2011/24 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, u slučaju kada je osigurana osoba zbog razloga povezanih sa svojim zdravstvenim stanjem ili potrebom da hitno dobije bolničko ili zahtjevno izvanbolničko liječenje bila spriječena zatražiti odobrenje ili nije mogla pričekati odluku nadležne ustanove o podnesenom zahtjevu za odobrenje, čak i ako su inače ispunjeni uvjeti za takvo preuzimanje troškova, isključuje, u nedostatku prethodnog odobrenja, naknadu, u granicama pokrića koje jamči sustav zdravstvenog osiguranja države čijem sustavu osigurana osoba pripada, troškova takvog liječenja koje joj je pruženo u drugoj državi članici.
D.

Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem, koje valja ispitati na trećem mjestu, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 9. stavak 3. Direktive 2011/24, koji državama članicama nalaže da postave razumne rokove za rješavanje zahtjeva za prekograničnu zdravstvenu zaštitu, tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se, neovisno o zdravstvenom stanju pacijenta koji je zatražio prethodno odobrenje za preuzimanje troškova prekogranične zaštite, predviđa rok od 31 dana za izdavanje takvog odobrenja i od 23 dana za njegovo odbijanje.
U tom pogledu valja istaknuti da članak 9. stavak 3. Direktive 2011/24 nalaže državama članicama da postave razumne rokove u kojima se moraju riješiti zahtjevi za prekograničnu zdravstvenu zaštitu kao i da prilikom razmatranja tih zahtjeva, u skladu s točkama (a) i (b) te odredbe, uzmu u obzir „konkretno zdravstveno stanje” kao i „žurnost i karakteristične okolnosti”.
Iako sud koji je uputio zahtjev navodi da je rok za rješavanje zahtjeva za prethodno odobrenje za preuzimanje troškova prekogranične zdravstvene zaštite utvrđen mađarskim propisom neovisno o zdravstvenom stanju pacijenta koji je zatražio takvo odobrenje, iz pisanih očitovanja i mađarske vlade i Komisije proizlazi da članak 7. stavak 1. Uredbe vlade, kojim je u mađarski pravni poredak prenesen članak 9. stavak 3. Direktive 2011/24, omogućuje nadležnoj ustanovi da uzme u obzir karakteristične okolnosti i žurnost slučaja o kojem je riječ u okviru postupka izdavanja odobrenja predviđenog u članku 5. te uredbe.
Osim toga, ni iz jednog elementa spisa kojim Sud raspolaže ne proizlazi da prilikom rješavanja zahtjeva za prethodno odobrenje za prekograničnu zdravstvenu zaštitu nadležne ustanove ne uzimaju u obzir karakteristične okolnosti i žurnost konkretnog slučaja.
Stoga na treće pitanje valja odgovoriti da članak 9. stavak 3. Direktive 2011/24 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa rok od 31 dana za izdavanje prethodnog odobrenja za preuzimanje troškova prekogranične zaštite i rok od 23 dana za njegovo odbijanje, pri čemu se nadležnoj ustanovi omogućuje da uzme u obzir karakteristične okolnosti i žurnost slučaja o kojem je riječ.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Odredbe članka 20. Uredbe (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti, u vezi s člankom 26. Uredbe (EZ) br. 987/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. rujna 2009. o utvrđivanju postupka provedbe Uredbe (EZ) br. 883/2004, koje se odnose na planirano liječenje, tumačene s obzirom na članak 56. UFEU‑a, treba tumačiti na način da:
–
zdravstvena zaštita primljena u državi članici koja nije država članica u kojoj osigurana osoba boravi, isključivo prema njezinoj volji, zato što je, prema njezinu mišljenju, ta zaštita ili zaštita koja ima isti stupanj učinkovitosti bila nedostupna u državi članici boravišta u roku koji je medicinski opravdan, obuhvaćena je pojmom „planirano liječenje”, u smislu tih odredbi, na način da pravo na ostvarivanje takve zaštite u načelu ovisi, prema uvjetima predviđenima Uredbom br. 883/2004, o tome je li nadležna ustanova države članice boravišta izdala odobrenje;
–
osigurana osoba koja je primila planirano liječenje u državi članici različitoj od one u kojoj boravi a da pritom nije zatražila odobrenje od nadležne ustanove, u skladu s člankom 20. stavkom 1. te uredbe, ima pravo na naknadu troškova te zaštite, pod uvjetima predviđenima navedenom uredbom:
–
ako se, s jedne strane, od dana kada je zakazala termin za liječnički pregled i eventualno liječenje u drugoj državi članici do dana na koji joj je dotična zaštita pružena u toj državi članici, u koju je morala otputovati, ta osoba, osobito zbog svojeg zdravstvenog stanja ili zbog potrebe hitnog liječenja, nalazila u situaciji koja ju je sprečavala da od nadležne ustanove zatraži takvo odobrenje ili da pričeka odluku te ustanove o takvom zahtjevu i
–
ako su, s druge strane, inače ispunjeni ostali uvjeti za preuzimanje davanja u naravi, na temelju članka 20. stavka 2. druge rečenice te iste uredbe.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da provede potrebne provjere u tom pogledu.

2.
Članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 2. prvi podstavak točku (a) Direktive 2011/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 9. ožujka 2011. o primjeni prava pacijenata u prekograničnoj zdravstvenoj skrbi treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, u nedostatku prethodnog odobrenja, isključuje naknadu, u granicama pokrića koje jamči sustav zdravstvenog osiguranja države čijem sustavu osigurana osoba pripada, troškova liječničkog savjetovanja koji su nastali u drugoj državi članici.
Članak 56. UFEU‑a i članak 8. stavak 1. Direktive 2011/24 treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji, u slučaju kada je osigurana osoba zbog razloga povezanih sa svojim zdravstvenim stanjem ili potrebom da hitno dobije bolničko liječenje ili zdravstvenu skrb koja podrazumijeva upotrebu visoko specijalizirane i skupe opreme bila spriječena zatražiti odobrenje ili nije mogla pričekati odluku nadležne ustanove o podnesenom zahtjevu za odobrenje, čak i ako su inače ispunjeni uvjeti za takvo preuzimanje troškova, isključuje, u nedostatku prethodnog odobrenja, naknadu, u granicama pokrića koje jamči sustav zdravstvenog osiguranja države čijem sustavu osigurana osoba pripada, troškova takvog liječenja koje joj je pruženo u drugoj državi članici.

3.
Članak 9. stavak 3. Direktive 2011/24 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa rok od 31 dana za izdavanje prethodnog odobrenja za preuzimanje troškova prekogranične zaštite i rok od 23 dana za njegovo odbijanje, pri čemu se nadležnoj ustanovi omogućuje da uzme u obzir karakteristične okolnosti i žurnost slučaja o kojem je riječ.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski