CELEX: 62017TJ0017
Javna služba
Dužnosnici
Školovanje
Upis u cjelodnevni boravak
Odluka o upisu djeteta u cjelodnevni boravak različit od onog u koji je prethodno bilo upisano
Pogrešna naznaka tuženika u tužbi
Nedopuštenost
Odgovornost

Okolnosti spora
Tužitelj Radu Constantinescu dužnosnik je u Glavnoj upravi (GU) za infrastrukturu i logistiku Europskog parlamenta zaposlen u Luxembourgu (Luksemburg). Boravište mu je u Kreuzweileru (Njemačka).
Tužitelj ima dvoje djece koja su u trenutku podnošenja tužbe imala četiri i dvije godine. Oba su djeteta prvotno bila upisana u jaslice europskih institucija na Kirchbergu, u Luxembourgu.
Budući da je tužiteljev stariji sin 12. siječnja 2016. dosegnuo dobnu granicu za pohađanje jaslica, tužitelj je poštom stupio u kontakt s Europskom školom Luxembourg I – Kirchberg (u daljnjem tekstu: Europska škola na Kirchbergu) radi upisa u Višenamjenski centar za djecu (u daljnjem tekstu: CPE). Dopisom od 19. siječnja 2016. Europska škola na Kirchbergu odgovorila je da njezin ravnatelj i ravnatelj Europske škole Luxembourg II – Bertrange‑Mamer (u daljnjem tekstu: Europska škola u Mameru) zajedno odlučuju o novim upisima i da će odluke donijeti nakon razmatranja prijave za upis koju treba podnijeti nakon uskrsnih praznika.
Tužitelj je u svibnju 2016. dobio potvrdu od Ureda za infrastrukturu i logistiku u Luxembourgu (OIL) o upisu svojeg sina u CPE, bez pobližeg određivanja lokacije škole u koju će njegovo dijete biti upisano.
OIL je 27. svibnja 2016. elektroničkom poštom obavijestio tužitelja da će njegov sin pohađati CPE Europske škole u Mameru te da, kako bi se omogućilo jednako postupanje prema svoj djeci i svim roditeljima, nije moguća iznimka (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
Dopisom od 6. lipnja 2016. tužitelj je Parlamentu, u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, podnio žalbu protiv OIL‑ove odluke kojom je odbijen upis njegova djeteta u CPE Europske škole na Kirchbergu. Istodobno je podnio zahtjev za sazivanje Odbora CPE‑a radi dobivanja njegova mišljenja.
Tužitelj je 29. kolovoza 2016. obavijestio OIL da njegov sin neće pohađati CPE Europske škole u Mameru.
Odbor CPE‑a 16. rujna 2016. obavijestio je tužitelja da, nakon analize spisa, smatra da je Pravilnik o upisu i radu ustanova CPE‑a pravilno primijenjen.
Parlament je odlukom od 7. listopada 2016. odbio tužiteljevu žalbu (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. siječnja 2017. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Dopisom od 1. veljače 2017. Parlament je, na temelju članka 42. Statuta Suda Europske unije, zatražio od Općeg suda da pozove Europsku komisiju na sudjelovanje u postupku kako bi se presuda Općeg suda na nju u cijelosti i neposredno odnosila.
U okviru mjera upravljanja postupkom propisanih člankom 89. njegova Poslovnika, Opći sud je 15. veljače 2017. pozvao Parlament da dostavi neke dokumente.
Parlament je odgovorio 24. veljače 2017., a tužitelj je podnio svoja očitovanja 21. ožujka 2017.
Parlament je 6. travnja 2017. tajništvu Općeg suda podnio svoj odgovor na tužbu.
Tužitelj je podnio repliku kao i zahtjev za donošenje mjera upravljanja postupkom i mjera izvođenja dokaza zasebnim dopisom od 7. lipnja 2017., a Parlament je 24. srpnja 2017. podnio odgovor na repliku koji je sadržavao očitovanja o zahtjevu za donošenje mjera upravljanja postupkom i mjera izvođenja dokaza.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
poništi odluku o odbijanju žalbe;
–
dodijeli naknadu za pretrpljenu imovinsku i neimovinsku štetu;
–
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Parlament od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Na temelju izvještaja suca izvjestitelja Opći sud (osmo vijeće) odlučio je otvoriti usmeni dio postupka.
Izlaganja stranaka i njihovi odgovori na pitanja koja je postavio Opći sud saslušani su na raspravi održanoj 8. ožujka 2018.
Pravo
Predmet tužbe
Najprije valja istaknuti da tužitelj zahtijeva poništenje pobijane odluke i poništenje odluke o odbijanju žalbe. U tom pogledu valja podsjetiti da zahtjevi za poništenje koji su formalno podneseni protiv odluke o odbijanju žalbe, u slučaju kada ta odluka nema autonoman sadržaj, imaju za učinak osporavanje pred Općim sudom akta protiv kojeg je podnesena žalba (presuda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, t.
8.
). Budući da odluka o odbijanju žalbe u ovom slučaju nema autonoman sadržaj, valja smatrati da je tužba usmjerena samo protiv pobijane odluke. Do toga osobito dolazi kada odluku o odbijanju žalbe i odluku protiv koje je podnesena žalba ne donosi ista institucija, pod uvjetom da se odlukom o odbijanju žalbe samo potvrđuje ta odluka i da, prema tome, njezino poništenje ne bi stvorilo nikakav poseban pravni učinak na pravni položaj zainteresirane osobe u odnosu na pravni učinak poništenja druge odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
33.
).
Dopuštenost zahtjeva za poništenje
Bez formalnog podnošenja prigovora nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika, Parlament ističe da nije autor akta čije se poništenje traži.
Tako je u dopisu od 1. veljače 2017. Parlament naveo da je postupao po žalbi uz sve ovlasti koje tijelo za imenovanje ima u odnosu na tužitelja, uključujući one iz članka 90. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik). Tu nadležnost Parlament nije prenio na OIL. Ipak, akt koji se pobija žalbom i čije se poništenje ponajprije traži tužbom donio je OIL, a ne Parlament.
Parlament u svojem odgovoru od 24. veljače 2017., na zahtjev Općeg suda da, s jedne strane, podnese akte na temelju kojih je mogao djelovati u svojstvu tijela za imenovanje i da, s druge strane, podnese akte na temelju kojih je Komisija OIL‑u povjerila neke izvršne poslove, navodi da iz točke X. priloga Odluci predsjedništva od 13. siječnja 2014. o delegaciji ovlasti tijela za imenovanje i tijela ovlaštenog za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: TOSUR) proizlazi da, neovisno o predmetnom području, tijela Parlamenta imaju ovlasti tijela za imenovanje u odnosu na žalbe koje podnosi osoblje Parlamenta. U okviru OIL‑ovih sporova Parlament nije delegirao svoje ovlasti tijela za imenovanje iz članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju ni na Komisiju ni na OIL te je prema tome nadležan za žalbe podnesene u tom području.
Na raspravi je Parlament također naveo da je tužba dopuštena, ali je neosnovana.
Tužitelj u svojim očitovanjima od 21. ožujka 2017. dijeli zabrinutost s Parlamentom i navodi da je, u skladu s Pravilnikom o radu CPE‑a, vođenje jaslica povjereno Parlamentu, a vođenje cjelodnevnog boravka i centra za učenje Komisiji. OIL‑u je delegacijom povjereno vođenje cjelodnevnog boravka za račun svih institucija i tijela Europske unije u Luxembourgu. Naposljetku, Parlament nikada nije osporavao svoju nadležnost te je stoga nadležan za ispitivanje njegove žalbe, kao što to u tom smislu potvrđuje tumačenje odluke Predsjedništva Parlamenta o delegaciji ovlasti tijela za imenovanje i TOSUR‑a.
Kao prvo, valja utvrditi da članak 2. stavak 2. Pravilnika navodi da jedna ili više institucija mogu jednoj od njih ili međuinstitucijskom tijelu povjeriti izvršavanje nekih ili svih ovlasti dodijeljenih tijelu za imenovanje, osim odluka koje se odnose na imenovanje, promaknuća ili premještaje dužnosnika. Osim toga, u skladu s člankom 91.a Pravilnika, pravni lijekovi koji se odnose na područja na koja se primjenjuje članak 2. stavak 2. podnose se protiv institucije kojoj tijelo za imenovanje kojem je dodijeljeno izvršavanje ovlasti odgovara.
Kao drugo, u skladu s člankom 1. Odluke Komisije 2003/524/EZ od 6. studenoga 2002. o osnivanju OIL‑a (
SL 2003., L 183, str. 40
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 91.), taj je ured u sastavu Opće uprave za osoblje i upravu. Člankom 11. Odluke 2003/524 propisano je da je „Direktor [OIL‑a] tijelo za imenovanje za Ured i tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora u skladu s važećim pravilima u Komisiji, u granicama ovlasti koje mu dodijeli Komisija”.
Kao treće, članak 15. stavak 3. Odluke 2003/524 navodi da se „u skladu s člankom 90. Pravilnika o osoblju, zahtjevi i pritužbe koji se odnose na izvršavanje ovlasti koje su direktoru [OIL‑a] dodijeljene sukladno članku 11. ove Odluke podnose […] pri Općoj upravi za osoblje i upravu” te da se „pravni lijek iz tih područja podnosi […] protiv Komisije.”
U ovom slučaju nema nikakve sumnje da je pobijanu odluku donio OIL. Usto, usporedna analiza mjerodavnog propisa i osobito članka 91.a Pravilnika omogućuje da se utvrdi da je Komisija tuženik u slučaju tužbe podnesene protiv OIL‑ove odluke.
Kao što su to Sud i Opći sud već naveli u mnogobrojnim presudama, iz članka 2. Pravilnika, s jedne strane, proizlazi da tijelo za imenovanje djeluje u ime institucije koja ga imenuje tako da se akti koji utječu na pravnu situaciju dužnosnika koji im mogu naštetiti moraju pripisati instituciji u kojoj su zaposleni te, s druge strane, proizlazi da eventualna tužba mora biti usmjerena protiv institucije koja je donijela akt koji negativno utječe (presude od 19. ožujka 1964., Schmitz/EEZ,
18/63
,
EU:C:1964:15
, str. 163. i od 22. studenoga 1990., Mommer/Parlament,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, t.
18.
).
To je osim toga potvrdio sam Parlament, koji navodi da je pobijanu odluku donio OIL, a ne Parlament te da stoga treba pozvati Komisiju da sudjeluje u postupku kako bi se presuda koja će se donijeti na nju u cijelosti i neposredno odnosila.
U tom pogledu, valja navesti da, iako članak 42. Statuta Suda Europske unije omogućuje podnošenje prigovora trećeg protiv donesenih presuda, ipak Općem sudu ne daje ovlast da pozove Komisiju na sudjelovanje u postupku.
Usto, kao što je to utvrdio Sud u okviru svojeg Poslovnika, čiji je tekst u tom smislu istovjetan onome članka 76. Poslovnika Općeg suda, pogrešna naznaka tuženika koji nije autor pobijanog akta u tužbi ne dovodi do njezine nedopuštenosti ako ona sadržava elemente koji omogućuju da se na nedvosmislen način utvrdi stranka protiv koje je podnesena tužba, kao što su naznaka pobijanog akta i njegova autora. U takvom se slučaju tuženikom smatra autor pobijanog akta, iako nije naveden u uvodnom dijelu tužbe. Međutim, taj slučaj potrebno je razlikovati od slučaja u kojem tužitelj ustraje u naznaci tuženika koji je naveden u uvodnom dijelu tužbe, potpuno svjestan činjenice da on nije autor pobijanog akta. U potonjem slučaju valja uzeti u obzir tuženika naznačenog u tužbi i, po potrebi, iz te naznake izvući posljedice u odnosu na dopuštenost tužbe (vidjeti rješenje od 16. listopada 2006., Aisne et Nature/Komisija,
T‑173/06
, neobjavljeno,
EU:T:2006:320
, t.
17.
i
18.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, tužitelj je u svojim očitovanjima od 21. ožujka 2017. (vidjeti točku 13. ove presude) među ostalim naveo da „samo [može] ustanoviti – i žaliti zbog – nejasnoće koja [čini se] postoji oko pitanja je li tijelo za imenovanje nadležno u ovom slučaju, s obzirom na to da [se čini] da Europski parlament i Komisija ne daju isti odgovor na to pitanje”, da je „podnio svoju žalbu glavnom tajniku Europskog parlamenta u njegovu svojstvu tijela za imenovanje, koji nikada nije osporavao svoju nadležnost u tom području” te da „[ustraje] u tome da je Europski parlament doista nadležno tijelo za ispitivanje njegove žalbe.”
Iz prethodno navedenoga proizlazi da je zahtjev za poništenje nedopušten, s obzirom na to da nije podnesen protiv Komisije.
Zahtjev za naknadu štete
U skladu sa stalnom sudskom praksom u području javne službe, ako je zahtjev za naknadu štete u uskoj vezi sa zahtjevom za poništenje, odbacivanje potonjeg kao nedopuštenog ili njegovo odbijanje kao neosnovanog također dovodi do odbacivanja ili odbijanja zahtjeva za naknadu štete (vidjeti presudu od 30. rujna 2003., Martínez Valls/Parlament,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, t.
43.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju takva veza postoji između zahtjeva za poništenje i zahtjeva za naknadu štete.
Budući da je zahtjev za poništenje odbačen, treba odbaciti i zahtjev za naknadu štete.
Iz svega navedenoga proizlazi da tužbu treba u cijelosti odbaciti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Međutim, na temelju članka 135. stavka 2. Poslovnika, stranci, pa i onoj koja je uspjela u postupku, može se naložiti djelomično odnosno potpuno snošenje troškova ako se to čini opravdanim na temelju njezina ponašanja, uključujući ponašanje prije pokretanja postupka.
Iz razloga navedenih u ovoj presudi proizlazi da tužitelj nije uspio u svojoj tužbi. Usto, Parlament je u svojem zahtjevu izričito zatražio da se tužitelju naloži plaćanje troškova.
Ipak, iz ove presude proizlazi da činjenica da se, s jedne strane, Parlament proglasio nadležnim za postupanje po tužiteljevoj žalbi iako je ona podnesena protiv OIL‑ova akta (vidjeti točku 22. ove presude) te da, s druge strane, ni u jednom trenutku nije uputio tužitelja na to da nije autor pobijane odluke, svjedoči o nepravilnostima u postupanju Parlamenta te je mogla tužitelja dovesti u zabludu i potaknuti ga na to da podnese tužbu samo protiv Parlamenta.
Posljedično, Opći sud smatra da na temelju pravedne ocjene okolnosti predmetnog slučaja, s obzirom na odredbe članka 135. stavka 2. Poslovnika, Parlamentu treba uz snošenje vlastitih troškova naložiti i snošenje tužiteljevih troškova.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (osmo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbacuje.

2.
Europskom parlamentu nalaže se snošenje troškova.

Collins
Barents
Passer
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 4. listopada 2018.
Tajnik
E. Coulon
Predsjednik
(
*1
)	Jezik postupka: francuski