CELEX: 62020CJ0411
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Savienības pilsonība
Personu brīva pārvietošanās
Vienlīdzīga attieksme
Direktīva 2004/38/EK
24. panta 1. un 2. punkts
Sociālā nodrošinājuma pabalsti
Regula (EK) Nr. 883/2004
4. pants
Ģimenes pabalsti
Citu dalībvalstu ekonomiski neaktīvu valstspiederīgo izslēgšana pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos uzņēmējā dalībvalstī

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
) 4. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV 2004, L 158, 77. lpp.
), 24. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts strīdā starp Savienības pilsoni S, kura izcelsmes valsts ir dalībvalsts, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, un
Familienkasse
Niedersachsen‑Bremen der Bundesagentur für Arbeit
(Federālās darba aģentūras Lejassaksijas un Brēmenes Ģimenes pabalstu kase, Vācija; turpmāk tekstā – “Ģimenes pabalstu kase”) par pēdējās minētās atteikumu apmierināt pieteikumu par ģimenes pabalstiem, ko S iesniegusi par laikposmu, kurš atbilst pirmajiem trim uzturēšanās mēnešiem Vācijā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 883/2004
Regulas Nr. 883/2004 1. panta j), k) un z) punktā ir ietvertas šādas definīcijas:
“j)
“dzīvesvieta” ir vieta, kurā persona pastāvīgi dzīvo;
k)
“uzturēšanās” ir atrašanās pagaidu dzīvesvietā;
[..]
z)
“ģimenes pabalsts” ir visi pabalsti natūrā vai naudā, kas paredzēti, lai segtu ģimenes izdevumus, izņemot I pielikumā minēto uzturēšanas maksājumu un īpašo bērna piedzimšanas un adoptēšanas pabalstu avansus.”
Par minētās regulas piemērojamību personām tās 2. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
Par šīs pašas regulas materiālo piemērošanas jomu tās 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
[..]
j) ģimenes pabalsti.”
Regulas Nr. 883/2004 4. pantā “Vienlīdzīga attieksme” ir noteikts:
“Ja šajā regulā nav noteikts citādi, personām, uz ko attiecas šī regula, pienākas tādi paši pabalsti un ir tādi paši pienākumi kā tie, ko kādas dalībvalsts tiesību [..] akti [paredz] tās piederīgajiem.”
Šīs regulas 11. pantā iekļautie vispārīgie noteikumi attiecībā uz piemērojamo tiesību aktu noteikšanu ir šādi:
“1.   Personas, uz kurām attiecas šī regula, ir pakļautas tikai vienas dalībvalsts tiesību aktiem. Šos tiesību aktus nosaka saskaņā ar šo sadaļu.
[..]
3.   Ievērojot 12.–16. pantu:
a)
persona, kas veic darbību nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā kādā dalībvalstī, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
b)
ierēdnis ir pakļauts tās dalībvalsts tiesību aktiem, kam pakļauta administrācija, kura viņu nodarbina;
c)
persona, kas saņem bezdarbnieka pabalstus atbilstīgi 65. pantam saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
d)
persona, kas pirmo reizi vai no jauna iesaukta dienēt kādas dalībvalsts bruņotajos spēkos vai civildienestā, ir pakļauta minētās dalībvalsts tiesību aktiem;
e)
katra persona, uz ko neattiecas a)–d) apakšpunkts, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, neierobežojot citus šās regulas noteikumus, kas viņai garantē pabalstus, ko nosaka vienas vai vairāku citu dalībvalstu tiesību akti.
[..]”
Regula (EK) Nr. 987/2009
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 987/2009 (2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai Nr. 883/2004 (
OV 2009, L 284, 1. lpp.
), 11. pantā ir noteikts:
“1.   Gadījumos, kad divu vai vairāku dalībvalstu iestāžu starpā nav vienošanās par tādas personas, uz kuru attiecas pamatregula, dzīvesvietas noteikšanu, šīs iestādes kopīgi izveido attiecīgās personas interešu centru, balstoties uz attiecīgu vispārēju tādas pieejamās informācijas izvērtējumu, kas vajadzības gadījumā var ietvert:
a)
uzturēšanās ilgumu un nepārtrauktību attiecīgo dalībvalstu teritorijā;
b)
personas situāciju, tostarp:
i)
jebkuras veiktās darbības būtību un specifiskās īpašības, jo īpaši vietu, kur šādu darbību parasti veic, darbības stabilitāti un jebkura darba līguma ilgumu;
ii)
ģimenes stāvokli un ģimenes saites;
iii)
nealgotu darbību veikšanu;
iv)
studentiem – viņu ienākumu avotu;
v)
mājokļa situāciju, jo īpaši to, cik tas ir pastāvīgs;
vi)
dalībvalsti, kurā personu uzskata par dzīvojošu nodokļu piemērošanai.
2.   Ja vairāku to kritēriju apsvēršana, kas balstīti uz attiecīgiem 1. punktā izklāstītajiem faktiem, nerada vienošanos attiecīgo iestāžu starpā, tad izšķiroši faktori personas faktiskās dzīvesvietas noteikšanā ir minētās personas nodoms, kā tas redzams no šādiem faktiem un apstākļiem, jo īpaši iemesli, kas lika šai personai pārcelties.”
Direktīva 2004/38
Direktīvas 2004/38 9., 10., 20. un 21. apsvērumā ir noteikts:
“(9)
Savienības pilsoņiem vajadzētu būt tiesīgiem uzturēties uzņēmējā dalībvalstī uz laiku, kas nav ilgāks par trīs mēnešiem, nepiemērojot citus noteikumus vai formalitātes, bet gan prasību, lai viņiem būtu derīga personas apliecība vai pase, neskarot izdevīgāku režīmu, ko piemēro darba meklētājiem, kā tas atzīts Tiesas praksē.
(10)
Personām, kas īsteno savas uzturēšanās tiesības, uzturēšanās sākumposmā tomēr nebūtu jākļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai. Tādēļ Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesības uzturēties uz laiku, kas ir ilgāks par trīs mēnešiem, būtu jāpakļauj nosacījumiem.
[..]
(20)
Saskaņā ar aizliegumu diskriminēt personas to valstiskās piederības dēļ visiem Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem, kas uzturas kādā dalībvalstī, pamatojoties uz šo direktīvu, attiecīgajā dalībvalstī jomās, uz kurām attiecas Līgums, būtu jāattiecina tāds pats režīms, kāds piešķirts attiecīgās valsts valstspiederīgajiem, ievērojot Līgumā un sekundārajos tiesību aktos skaidri noteiktos īpašos nosacījumus.
(21)
Tomēr uzņēmējai dalībvalstij būtu jāpatur tiesības lemt, vai tā piešķirs sociālo palīdzību Savienības pilsoņiem, kas nav nedz darba ņēmēji vai pašnodarbinātas personas, nedz arī saglabā šo statusu, vai viņu ģimenes locekļiem pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai ilgākā laikposmā attiecībā uz darba meklētājiem, vai līdzekļus studijām, tostarp arodapmācībai, pirms tās vēl ir ieguvušas pastāvīgas uzturēšanās tiesības.”
Šīs direktīvas 6. pantā ir noteikts:
“1.   Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā uz laiku līdz trim mēnešiem, neizvirzot viņiem nosacījumus vai formalitāšu ievērošanu, izņemot prasību, ka viņiem jābūt derīgai personas apliecībai vai pasei.
2.   Šā panta 1. punkta noteikumi attiecas arī uz ģimenes locekļiem, kam ir derīga pase un kas nav nevienas dalībvalsts valstspiederīgie, bet pavada Savienības pilsoni vai ieceļo kopā ar viņu.”
Minētās direktīvas 14. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Savienības pilsoņiem un viņu ģimenes locekļiem ir 6. pantā paredzētās uzturēšanās tiesības, kamēr viņi nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai.”
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 24. pantu:
“1.   Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. Priekšrocības, ko sniedz šīs tiesības, attiecina arī uz ģimenes locekļiem, kas nav nevienas dalībvalsts pilsoņi un kam ir uzturēšanās vai pastāvīgas uzturēšanās tiesības.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta noteikumiem, uzņēmējai dalībvalstij nav pienākuma piešķirt tiesības uz sociālo palīdzību pirmo trīs uzturēšanās mēnešu laikā vai vajadzības gadījumā ilgākā laik[a] posmā, kas noteikts 14. panta 4. punkta b) apakšpunktā, kā arī tai nav pienākuma pirms pastāvīgas uzturēšanās tiesību iegūšanas piešķirt līdzekļus mācībām, tostarp arodapmācībai, ja šie līdzekļi ir stipendijas vai studiju kredīti personām, kas nav darba ņēmēji, pašnodarbinātas personas, personas, kas saglabā šādu statusu, un to ģimenes locekļi.”
Vācijas tiesības
Einkommensteuergesetz
(Ienākuma nodokļa likums), redakcijā, kas publicēta 2009. gada 8. oktobrī (
BGBl
. 2009 I, 3366. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar
Gesetz gegen illegale Beschäftigung und Sozialleistungsmissbrauch
(Nelikumīga darba un sociālo pabalstu ļaunprātīgas izmantošanas novēršanas likums;
BGBl
. 2019 I, 1066. lpp.) un kura stājās spēkā 2019. gada 18. jūlijā (turpmāk tekstā – “
EStG
”), 62. pants ir formulēts šādi:
“(1)
Par bērniem 63. panta izpratnē tiesības saņemt bērnu pabalstus saskaņā ar šo likumu ir ikvienai personai,
1. kuras dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta ir valsts teritorijā
[..].
Lai varētu pretendēt uz bērnu pabalstiem saskaņā ar 1. punktu, tiesību saņēmējs ir jāidentificē, izmantojot viņam piešķirto identifikācijas numuru [..].
Vēlākai identifikācijas numura piešķiršanai ir atpakaļejošs spēks attiecībā uz mēnešiem, kuros ir izpildīti pirmajā teikumā minētie nosacījumi.
(1a)
Ja citas Savienības dalībvalsts vai valsts, kurai piemērojams Līgums par Eiropas Ekonomikas zonu, valstspiederīgais nosaka dzīvesvietu vai pastāvīgo dzīvesvietu valsts teritorijā, viņš nevar saņemt bērnu pabalstus par pirmajiem trim mēnešiem pēc dzīvesvietas vai pastāvīgās dzīvesvietas noteikšanas.
Šis noteikums nav piemērojams, ja viņš pierāda, ka saņem ienākumus iekšzemē 2. panta 1. punkta pirmā teikuma 1.–4. apakšpunkta izpratnē, izņemot ienākumus, kas norādīti 19. panta 1. punkta pirmā teikuma 2. apakšpunktā.
Pēc tam, kad ir beidzies pirmajā teikumā norādītais laikposms, viņš var pretendēt uz bērnu pabalstu saņemšanu, izņemot, ja nav izpildīti [
Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern
(Likums par Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos)] 2. panta 2. vai 3. punktā paredzētie nosacījumi vai arī ir izpildīti vienīgi Likuma par Savienības pilsoņu brīvu pārvietošanos 2. panta 2. punkta 1.a apakšpunktā paredzētie nosacījumi un iepriekš nav izpildīts neviens cits no šī likuma 2. panta 2. punkta nosacījumiem.
Pārbaude nolūkā noteikt, vai ir izpildīti nosacījumi, lai pretendētu uz bērnu pabalstu saskaņā ar otro teikumu, ir jāveic vienīgi Ģimenes pabalstu kasei [..].
Ja šādā gadījumā Ģimenes pabalstu kase noraida pieteikumu par bērnu pabalsta saņemšanu, tai savs lēmums jāpaziņo kompetentajai iestādei imigrācijas jautājumos.
Ja pieteikuma iesniedzējs, izmantojot viltotus vai sagrozītus dokumentus vai ar maldināšanu, liek domāt, ka viņš atbilst izvirzītajiem nosacījumiem, lai varētu pretendēt uz bērnu pabalstu saņemšanu, Ģimenes pabalstu kase nekavējoties par to informē kompetento iestādi imigrācijas jautājumos.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Prasītāja pamatlietā S ir trīs attiecīgi 2003., 2005. un 2010. gadā dzimušu bērnu māte. Viņas laulātais V ir šo bērnu tēvs. Šie vecāki un viņu bērni ir tādas dalībvalsts valstspiederīgie, kas nav Vācijas Federatīvā Republika.
2015. gada maijā S pirmo reizi lūdza Ģimenes pabalstu kasi piešķirt bērnu pabalstus par viņu trim bērniem. Šī iestāde lūgumu apmierināja ar 2015. gada 13. maija lēmumu un sāka viņai regulāri izmaksāt šos pabalstus līdz 2016. gada 3. jūnijam. Pēdējā norādītajā datumā minētā iestāde nolēma atsaukt savu 2015. gada 13. maija lēmumu, izbeigt maksāt minētos pabalstus S, sākot no 2016. gada maija, un pieprasīt viņai atmaksāt bērnu pabalstus, kas izmaksāti par pēdējo minēto mēnesi. Šis lēmums tika pieņemts pēc tam, kad reģistrācijas iestāde pēc savas ierosmes bija svītrojusi S un viņas trīs bērnus no viņu adreses Brēmerhāfenē [
Bremerhaven
] (Vācija), jo viņu mājoklis esot bijis tukšs.
2017. gada decembrī S iesniedza pieteikumu bērnu pabalstiem par diviem no trim viņas bērniem
Familienkasse Nordrhein‑Westfalen Nord
(Ziemeļreinas-Vestfālenes Ziemeļu Ģimenes pabalstu kase, Vācija), norādot adresi Hernē [
Herne
] (Vācija). Vēstules, ko šī iestāde nosūtīja uz norādīto adresi, tai tomēr tika atsūtītas atpakaļ ar norādi “nezināms adresāts”. Ar 2018. gada 1. augusta lēmumu minētā iestāde noraidīja S pieteikumu, jo viņas dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta nebija Vācijā.
2019. gada oktobra beigās S vērsās Ģimenes pabalstu kasē ar jaunu pieteikumu bērnu pabalstiem attiecībā uz viņas trim bērniem par laikposmu no 2019. gada 1. augusta.
Ar 2019. gada 27. decembra lēmumu Ģimenes pabalstu kase šo pieteikumu noraidīja. Šī iestāde konstatēja, ka S, V un viņu bērni Vācijā dzīvo kopš 2019. gada 19. augusta un šis datums atbilst viņu ieceļošanai šīs dalībvalsts teritorijā no viņu izcelsmes dalībvalsts un viņu apmešanās dienai dzīvoklī Brēmerhāfenē (Vācija). Minētā iestāde tomēr uzskatīja, ka S nav guvusi ienākumus valstī pirmajos trijos mēnešos pēc dzīvesvietas noteikšanas Vācijā. Tādējādi šī pati iestāde nolēma, ka viņa neatbilst
EStG
62. panta 1.a punktā paredzētajiem nosacījumiem, lai varētu pretendēt uz bērnu pabalstu saņemšanu šajā laikposmā.
Ar 2020. gada 6. aprīļa lēmumu Ģimenes pabalstu kase noraidīja sūdzību, ko S bija iesniegusi par tās 2019. gada 27. decembra lēmumu, tādējādi apstiprinot pēdējo minēto lēmumu. Tā uzskatīja, ka laikposmā no 2019. gada 5. novembra līdz 12. decembrim S nav veikusi atalgotu darbu un V ir veicis nebūtisku darbību.
S vērsās iesniedzējtiesā –
Finanzgericht Bremen
(Brēmenes Finanšu tiesa, Vācija) ar prasību atcelt lēmumu, ar ko ir noraidīts viņas pieteikums par bērnu pabalstiem, un piespriest Ģimenes pabalstu kasei samaksāt bērnu pabalstus par laikposmu no 2019. gada augusta līdz oktobrim.
Iesniedzējtiesa uzskata, pirmkārt, ka bērnu pabalsti Vācijā ietilpst jēdzienā “ģimenes pabalsti” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu. Tie tiekot finansēti nevis no pabalstu saņēmēju iemaksām, bet gan no nodokļiem. Tie saņēmējiem tiekot piešķirti, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, neatkarīgi no jebkādiem nosacījumiem par ienākumiem un neveicot nekādu saņēmēju personisko vajadzību individuālu un diskrecionāru vērtējumu. Šo pabalstu mērķis esot kompensēt ģimenes izdevumus.
Otrkārt, šī tiesa norāda, ka
EStG
62. panta 1.a punkts, kas izriet no 2019. gada jūlijā veiktajiem tiesību akta grozījumiem, nosaka atšķirīgu attieksmi starp dalībvalsts, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, valstspiederīgo, kurš savu dzīvesvietu vai pastāvīgo dzīvesvietu nosaka šajā pēdējā minētajā dalībvalstī, un Vācijas pilsoni, kas savu dzīvesvietu vai pastāvīgo dzīvesvietu tajā nosaka pēc uzturēšanās citā dalībvalstī. Saskaņā ar šo tiesību normu citas dalībvalsts valstspiederīgajam, piemēram, S, atsaka tiesības saņemt bērna pabalstus pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos, ja tas neiesniedz pierādījumu, ka Vācijā veic algotu darbu. Turpretim Vācijas pilsonis šos pabalstus saņemot jau kopš pirmajiem trim uzturēšanās mēnešiem, pat ja viņš neveic šādu darbu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, ka likumprojektā, kura rezultātā
EStG
62. pantā tika iekļauts 1.a punkts, Vācijas likumdevējs uzskatīja, ka šī atšķirīgā attieksme atbilst Savienības tiesībām, jo tā ļauj novērst citu dalībvalstu valstspiederīgo pieplūdumu, kas varētu radīt nesaprātīgu slogu Vācijas sociālās apdrošināšanas sistēmai. Šī atšķirīgā attieksme turklāt esot pamatota, ņemot vērā Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu, jo bērna pabalstu izmaksai dalībvalsts, kas nav Vācijas Federatīvā Republika, valstspiederīgajiem, kuri šajā pēdējā minētajā dalībvalstī neveic algotu darbu, attiecībā uz tās publiskajām finansēm būtu tāda pati iedarbība kā sociālo pabalstu piešķiršanai šiem valstspiederīgajiem. Tomēr minētais likumdevējs šajā likumprojektā neesot tieši aplūkojis Regulas Nr. 883/2004 4. panta iespējamās sekas. Visbeidzot, atsaucoties uz 2016. gada 14. jūnija spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste (
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
), Vācijas likumdevējs esot attaisnojis šo nevienlīdzīgo attieksmi ar vajadzību aizsargāt uzņēmējas dalībvalsts finanses.
Treškārt, iesniedzējtiesa precizē – tas, vai pamatlietā aplūkotie bērnu pabalsti ietilpst jēdzienā “sociālā palīdzība” Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē, doktrīnā tomēr [vēl] tiek apspriests. Tādējādi tiekot it īpaši norādīts, ka šie bērnu pabalsti neietilpst minētajā jēdzienā, bet kā “ģimenes pabalsti” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar tās 1. panta z) punktu, ir sociālā nodrošinājuma pabalsti vārda tiešā nozīmē, jo to piešķiršanai nav izvirzīti nosacījumi par līdzekļiem. Protams, līdzīgā gadījumā saskaņā ar Regulu Nr. 883/2004 Vācijas Federatīvās Republikas kompetencē ir lemt par nosacījumiem, ar kādiem ģimenes pabalstus piešķirt citu dalībvalstu valstspiederīgajiem, kas dzīvo Vācijā, bet neveic tajā algotu darbu. Tomēr šīs regulas 4. pantā esot paredzēts pienākums nodrošināt vienlīdzīgu attieksmi, saskaņā ar kuru citas dalībvalsts valstspiederīgajiem ir jāpiemēro tādi paši piešķiršanas nosacījumi kā tie, kuri piemērojami attiecīgās valsts piederīgajiem. Šajā regulā neesot ietverts neviens noteikums, kas pieļautu tādu atšķirīgu attieksmi, kāda konstatēta šajā lietā.
Attiecīgi, kā uzskata iesniedzējtiesa, pamatlietas atrisinājums ir atkarīgs no tā, vai
EStG
62. panta 1.a punktā noteiktā tiešā diskriminācija ir aizliegta ar Regulas Nr. 883/2004 4. pantu vai arī tā var būt attaisnota ar Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzēto atkāpi no vienlīdzīgas attieksmes principa.
Šādos apstākļos
Finanzgericht Bremen
(Brēmenes Finanšu tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2004/38] 24. pants un Regulas [Nr. 883/2004] 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem pretrunā ir dalībvalsts tiesiskais regulējums, atbilstoši kuram citas dalībvalsts valstspiederīgajam, kam iekšzemē ir tikusi noteikta dzīvesvieta vai pastāvīgā dzīvesvieta un kas nepierāda, ka viņam ir ienākumi iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, par pirmajiem trim mēnešiem no dzīvesvietas vai pastāvīgās dzīvesvietas noteikšanas brīža nav tiesību uz ģimenes pabalstiem Regulas [Nr. 883/2004] 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu, savukārt attiecīgās dalībvalsts valstspiederīgajam, kurš ir tādā pašā situācijā, nepierādot ienākumus iekšzemē no lauksaimniecības un mežsaimniecības, profesionālās darbības, darbības pašnodarbinātas personas statusā vai no algota darba, ir tiesības uz ģimenes pabalstiem Regulas [Nr. 883/2004] 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, lasot to kopā ar 1. panta z) punktu?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 883/2004 4. pants un Direktīvas 2004/38 24. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem ir pretrunā dalībvalsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru Savienības pilsonim, kas ir citas dalībvalsts valstspiederīgais un kas pirmās dalībvalsts teritorijā ir noteicis savu pastāvīgo dzīvesvietu un ir ekonomiski neaktīvs, jo neveic tajā algotu darbu, tiek atteikts piešķirt “ģimenes pabalstus” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu, pirmajos trijos mēnešos, kuros tas uzturas šīs dalībvalsts teritorijā, lai gan ekonomiski neaktīvs minētās dalībvalsts piederīgais šādus pabalstus saņem arī pirmajos trijos mēnešos pēc atgriešanās šajā pašā dalībvalstī pēc tam, kad tas saskaņā ar Savienības tiesībām ir izmantojis savas tiesības pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī.
Ievada apsvērumi
Pirmkārt, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Savienības pilsoņa statuss ir paredzēts kā dalībvalstu pilsoņu pamatstatuss, kas tiem dalībvalstu pilsoņiem, kuri ir vienādā situācijā – neatkarīgi no viņu pilsonības un ar šajā ziņā īpaši paredzētiem izņēmumiem –, ļauj saņemt tiesiskā ziņā vienādu attieksmi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
,
31.
punkts, un 2021. gada 15. jūlijs, The Department for Communities in Northern Ireland,
C‑709/20
,
EU:C:2021:602
,
62.
punkts).
Tādējādi ikviens Savienības pilsonis var atsaukties uz LESD 18. pantā ietverto diskriminācijas aizliegumu pilsonības dēļ, kas ir precizēts citos LESD noteikumos, Regulas Nr. 883/2004 4. pantā un Direktīvas 2004/38 24. pantā, visās situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību
ratione materiae
piemērošanas jomā. Šie gadījumi tostarp ietver ar LESD 21. pantu piešķirto brīvību pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā izmantošanu, ievērojot ierobežojumus un nosacījumus, kas noteikti Līgumos, kā arī atbilstoši tiem pieņemtajos pasākumos (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2001. gada 20. septembris, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
,
32.
un
33.
punkts; 2013. gada 21. februāris, N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
,
28.
punkts, kā arī 2021. gada 15. jūlijs, A (Valsts veselības aprūpe),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
,
40.
un
42.
punkts).
Ar Direktīvu 2004/38 ir noteikti šādi ierobežojumi un nosacījumi. Šajā direktīvā paredzēta pakāpeniska sistēma saistībā ar tiesībām uzturēties uzņēmējā dalībvalstī, kuras rezultātā, būtībā pārņemot dažādos Savienības tiesību instrumentos un pirms šīs direktīvas iedibinātajā judikatūrā paredzētos posmus un nosacījumus, ir radītas pastāvīgas uzturēšanās tiesības (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Ziolkowski un Szeja,
C‑424/10 un C‑425/10
,
EU:C:2011:866
,
38.
punkts).
Runājot par pirmajiem trim uzturēšanās mēnešiem uzņēmējā dalībvalstī, uz kuriem vienīgajiem attiecas prejudiciālais jautājums, – šīs direktīvas 6. panta 1. punktā ir paredzēts, ka Savienības pilsoņiem ir tiesības uzturēties citas dalībvalsts teritorijā laikposmā, kas nepārsniedz trīs mēnešus, un netiek izvirzīti citi nosacījumi vai formalitātes kā tikai prasība, lai personai būtu derīga identitātes karte vai pase. Minētās direktīvas 14. panta 1. punkts šīs tiesības saglabā tikmēr, kamēr ne Savienības pilsonis, ne viņa ģimenes locekļi nekļūst par nesaprātīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 21. decembris, Ziolkowski un Szeja,
C‑424/10 un C‑425/10
,
EU:C:2011:866
,
39.
punkts, kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
,
42.
punkts).
Tādējādi pat ekonomiski neaktīvam Savienības pilsonim, ievērojot nosacījumus, kas noteikti Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktā, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, ir tiesības trīs mēnešus uzturēties dalībvalstī, kuras valstspiederīgais viņš nav.
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pirmajos trijos mēnešos, kuros S uzturējās Vācijā, viņa tajā uzturējās likumīgi saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu.
Otrkārt, no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka pamatlieta ir saistīta ar bērnu pabalstu uzņēmējas dalībvalsts tiesību aktu izpratnē piešķiršanu šajā dalībvalstī. Šajā ziņā jāatgādina, ka par “ģimenes pabalstiem” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu, ir jāuzskata pabalsti, kas automātiski tiek piešķirti ģimenēm, kuras atbilst konkrētiem objektīviem kritērijiem, kas attiecas tostarp uz to lielumu, ienākumiem un kapitāla līdzekļiem, individuāli un diskrecionāri neizvērtējot personiskās vajadzības, un ir paredzēti ģimenes izdevumu segšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
,
60.
punkts, kā arī 2017. gada 21. jūnijs, MartinezSilva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
,
22.
punkts).
No lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu arī izriet, ka tā tas ir pamatlietā aplūkoto bērnu pabalstu gadījumā, jo tie tiek piešķirti saņēmējiem, pamatojoties uz likumā noteiktu situāciju, kura nav atkarīga no viņu personiskajām vajadzībām, un to piešķiršanas mērķis ir nevis garantēt viņu iztikas līdzekļus, bet kompensēt ģimenes izdevumus.
Turklāt jāatgādina, ka Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunktā ir paredzēta “kolīziju norma”, kuras mērķis ir noteikt valsts tiesību aktus, kas piemērojami šīs regulas 3. panta 1. punktā uzskaitīto sociālā nodrošinājuma pabalstu saņemšanai, pie kuriem pieder ģimenes pabalsti, uz ko var pretendēt visas personas, kuras nav paredzētas minētās regulas 11. panta 3. punkta a)–d) apakšpunktā, proti, it īpaši ekonomiski neaktīvas personas. No šīs normas piemērošanas izriet, ka šīm pēdējām minētajām personām principā ir piemērojami viņu dzīvesvietas dalībvalsts tiesību akti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
,
63.
punkts, un 2021. gada 15. jūlijs, A (Valsts veselības aprūpe),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
,
45.
punkts). Saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta j) punktu jēdziens “dzīvesvieta” šajā regulā nozīmē vietu, kur attiecīgā persona pastāvīgi dzīvo.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa norāda, ka S un viņas ģimene savu pastāvīgo dzīvesvietu pamatlietā aplūkoto triju mēnešu laikposmā bija noteikuši Vācijas teritorijā. Tā kā S bija ekonomiski neaktīva, viņai tādējādi, šķiet, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunktu, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu un 3. panta 1. punkta j) apakšpunktu, ir piemērojami Vācijas tiesību akti saistībā ar ģimenes pabalstu piešķiršanu.
Ņemot vērā šos ievada precizējumus, jānoskaidro, vai, tā kā ekonomiski neaktīva Savienības pilsoņa uzturēšanās ir likumīga atbilstoši Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktam, aplūkojot to kopsakarā ar šīs direktīvas 14. panta 1. punktu, tas var atsaukties uz principu par attieksmi, kas ir līdzvērtīga tai, kāda ir pret uzņēmējas dalībvalsts ekonomiski neaktīviem valstspiederīgajiem, kuri atgriežas šajā dalībvalstī pēc tam, kad saskaņā ar Savienības tiesībām ir izmantojuši savas tiesības pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī, ģimenes pabalstu piešķiršanas nolūkā Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu.
Par Regulas Nr. 883/2004 4. panta un Direktīvas 2004/38 24. panta interpretāciju
Kā izriet no šī sprieduma 27. punkta, uzdotais jautājums attiecas gan uz Regulas Nr. 883/2004 4. panta, gan Direktīvas 2004/38 24. panta interpretāciju, ciktāl abās šajās tiesību normās to attiecīgajās piemērošanas jomās ir precizēts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Ciktāl šis jautājums it īpaši ir saistīts ar Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta piemērošanas jomas noteikšanu, pirms Regulas Nr. 883/2004 4. panta tvēruma izvērtēšanas jānoskaidro pirmās minētās tiesību normas tvērums.
Par Direktīvas 2004/38 24. pantu
Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir jānodrošina attieksme, kura ir līdzvērtīga tai, kāda ir pret šīs dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai.
Tādējādi uz vienlīdzīgas attieksmes principu var atsaukties ikviens Savienības pilsonis, kura uzturēšanās uzņēmējas dalībvalsts teritorijā atbilst minētās direktīvas nosacījumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 11. novembris, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
,
69.
punkts, kā arī 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā ir noteikta atkāpe no vienlīdzīgas attieksmes principa, kas attiecas uz citiem Savienības pilsoņiem, nevis darba ņēmējiem, pašnodarbinātām personām, personām, kuras saglabā šo statusu, un viņu ģimenes locekļiem, kuri uzturas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā, atļaujot uzņēmējai dalībvalstij nepiešķirt tiesības uz sociālās palīdzības pabalstiem, it īpaši pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos (spriedums, 2013. gada 19. septembris, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi uzņēmēja dalībvalsts var atsaukties uz atkāpi no Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta, lai Savienības pilsonim, kas izmanto savas tiesības uzturēties šīs dalībvalsts teritorijā, atteiktos piešķirt sociālās palīdzības pabalstu pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 25. februāris, García‑Nieto u.c.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi ir jānoskaidro, vai pamatlietā aplūkotie bērnu pabalsti ir “sociālās palīdzības pabalsti” Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē.
Šajā ziņā tiesa jau ir atzinusi, ka jēdziens “sociālās palīdzības pabalsts” pēdējās minētās tiesību normas izpratnē attiecas uz jebkādu atbalsta sistēmu, ko izveidojušas valsts iestādes vai nu valsts, vai reģionālā, vai vietējā līmenī un ko izmanto persona, kurai nav pietiekamu līdzekļu, lai apmierinātu savas un savu ģimenes locekļu pamatvajadzības, un kura šī iemesla dēļ riskē savas uzturēšanās laikā kļūt par slogu uzņēmējas dalībvalsts publiskajām finansēm, kas vispārējā līmenī var ietekmēt šīs valsts spēju piešķirt atbalstu (spriedumi, 2013. gada 19. septembris, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
,
61.
punkts, kā arī 2014. gada 11. novembris, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
,
63.
punkts).
Kā norādīts šī sprieduma 35. punktā, pamatlietā aplūkotie bērnu pabalsti tiek piešķirti neatkarīgi no to saņēmēju individuālajām vajadzībām un to mērķis nav nodrošināt tā iztikas līdzekļus.
Tādējādi šādi pabalsti, kā ģenerāladvokāts ir uzskatījis secinājumu 54. punktā, neietilpst “sociālās palīdzības pabalsta” jēdzienā Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos vēl jāpārbauda, kā rakstveida apsvērumos ir norādījusi Vācijas valdība, vai Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkts, ņemot vērā tā
ratio legis
, ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz tādu pabalstu piešķiršanu, kas nav “sociālās palīdzības pabalsti” šīs tiesību normas izpratnē, tas ļauj tomēr uzņēmējai dalībvalstij atkāpties no vienlīdzīgas attieksmes, kāda principā ir jānodrošina Savienības pilsoņiem, kuri tās teritorijā uzturas likumīgi atbilstoši šīs direktīvas 6. panta 1. punktam, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu.
Šajā nolūkā, pirmkārt, jāatgādina, ka šis 24. panta 2. punkts kā atkāpe no LESD 18. panta pirmajā daļā paredzētā vienlīdzīgas attieksmes principa, kas Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktā ir tikai konkrētāk formulēts, ir jāinterpretē šauri un atbilstoši Līguma normām, tostarp tām, kas attiecas uz Savienības pilsonību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 21. februāris, N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
,
33.
punkts, un 2020. gada 6. oktobris, JobcenterKrefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
,
60.
punkts).
Otrkārt, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, lai interpretētu Savienības tiesību normu, jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī konteksts un tā tiesiskā regulējuma izvirzītie mērķi, kurā šī norma ir ietverta (spriedums, 2020. gada 6. oktobris, JobcenterKrefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Vispirms, runājot par Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta tekstu, nekas šīs tiesību normas formulējumā neļauj uzskatīt, ka Savienības likumdevējs ar to būtu vēlējies ļaut uzņēmējai dalībvalstij atkāpties no vienlīdzīgas attieksmes principa, kam principā ir jāattiecas uz Savienības pilsoņiem, kuri tās teritorijā uzturas likumīgi, attiecībā uz pabalstiem, kas nav sociālās palīdzības pabalsti. Tieši pretēji, kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 57. punktā, no minētās tiesību normas skaidri izriet, ka tā attiecas tikai uz sociālās palīdzības pabalstiem.
Par Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta normatīvo kontekstu jāatgādina, kā izriet no šī sprieduma 31. punkta, ka šīs direktīvas 14. panta 1. punkts saglabā uzturēšanās tiesības līdz trim mēnešiem tikmēr, kamēr Savienības pilsonis un viņa ģimenes locekļi “nekļūst par pārmērīgu slogu uzņēmējas dalībvalsts sociālās palīdzības sistēmai”. Šis 14. pants tādējādi apstiprina interpretāciju, saskaņā ar kuru iespēja atkāpties no vienlīdzīgas attieksmes principa, pamatojoties uz Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktu, ir ierobežota ar sociālās palīdzības pabalstiem un tā nevar attiekties arī uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem.
Visbeidzot, šī interpretācija atbilst Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkta mērķim, kas saskaņā ar šīs direktīvas 10. apsvērumu ir saglabāt nevis dalībvalstu sociālā nodrošinājuma sistēmas, bet gan to “sociālās palīdzības sistēmas” finansiālo līdzsvaru.
No tā izriet, kā ģenerāladvokāts būtībā norādījis secinājumu 62. punktā, ka Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punktā paredzētā atkāpe no vienlīdzīgas attieksmes principa nav piemērojama situācijai, kad pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos uzņēmējā dalībvalstī Savienības pilsonis lūdz nevis “sociālās palīdzības pabalstus” šīs tiesību normas izpratnē, bet gan “ģimenes pabalstus” Regulas Nr. 883/2004 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 1. panta z) punktu.
Par Regulas Nr. 883/2004 4. pantu
Jāatgādina, ka ekonomiski neaktīvam Savienības pilsonim, kas savu pastāvīgo dzīvesvietu ir pārcēlis uz uzņēmēju dalībvalsti, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunktu saistībā ar sociālā nodrošinājuma pabalstu piešķiršanu ir piemērojami šīs dalībvalsts tiesību akti.
Šajā ziņā Tiesa jau ir nospriedusi, ka šīs tiesību normas mērķis ir ne tikai novērst vairāku valsts tiesību aktu vienlaicīgu piemērošanu konkrētai situācijai un sarežģījumus, ko tā var radīt, bet arī novērst, ka personām, kuras ietilpst šīs regulas piemērošanas jomā, tiek liegta aizsardzība sociālā nodrošinājuma jomā tāpēc, ka nav tiesību aktu, kuri būtu tām piemērojami (spriedumi, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
,
64.
punkts, un 2021. gada 15. jūlijs, A (Valsts veselības aprūpe),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
,
46.
punkts).
Tādējādi ar Regulu Nr. 883/2004 tiek nevis organizēta kopējā sociālā nodrošinājuma sistēma, bet tiek ļauts vienlaikus pastāvēt atšķirīgām valstu sistēmām, un tās vienīgais mērķis ir nodrošināt to savstarpēju koordināciju, lai nodrošinātu efektīvu personu brīvas pārvietošanās īstenošanu. Tātad tās noteikumu, piemēram, 11. panta 3. punkta e) apakšpunkta, mērķis nav noteikt, kādiem materiāltiesiskajiem nosacījumiem ir pakārtota tiesību uz sociālā nodrošinājuma pabalstiem esamība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
,
65.
un
67.
punkts). Lai gan tādējādi dalībvalstu kompetencē joprojām ir savos tiesību aktos noteikt šo pabalstu piešķiršanas nosacījumus, šī kompetence tomēr ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. aprīlis, Jeltes u.c.,
C‑443/11
,
EU:C:2013:224
,
59.
punkts).
Šajā ziņā Regulas Nr. 883/2004 4. pantā ir konkretizēts vienlīdzīgas attieksmes princips attiecībā uz Savienības pilsoņiem, kas uzņēmējā dalībvalstī pretendē uz šīs regulas 3. panta 1. punktā paredzētajiem sociālā nodrošinājuma pabalstiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 15. jūlijs, A (Valsts veselības aprūpe),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
,
40.
punkts).
Saskaņā ar šo 4. pantu, ja vien Regulā Nr. 883/2004 nav noteikts citādi, personas, kurām piemērojama šī regula, atbilstoši ikvienas dalībvalsts tiesību aktiem saņem tādus pašus pabalstus kā tās valstspiederīgie un tām ir tādi paši pienākumi kā šiem valstspiederīgajiem.
Kā ģenerāladvokāts norādījis secinājumu 71. punktā, Regulā Nr. 883/2004 nav neviena noteikuma, kas ļautu dalībvalstij, kura uzņēmusi Savienības pilsoni, kas ir citas dalībvalsts valstspiederīgais un kas pirmajā dalībvalstī uzturas likumīgi, ņemot vērā, ka šis pilsonis ir ekonomiski neaktīvs, īstenot atšķirīgu attieksmi pret minēto pilsoni un saviem valstspiederīgajiem saistībā ar nosacījumiem, ar kādiem piešķir “ģimenes pabalstus” šīs regulas 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas 1. panta z) punktu. Tādējādi šīs pašas regulas 4. pants nepieļauj pasākumu, kas nosaka šādu atšķirīgu attieksmi.
Protams, Tiesa jau ir nospriedusi – nekas neliedz, ka pabalstu piešķiršana, kas ietilpst Regulas Nr. 883/2004 piemērošanas jomā, ekonomiski neaktīviem Savienības pilsoņiem ir pakļauta prasībai, ka tie atbilst nosacījumiem, lai saskaņā ar Direktīvu 2004/38 tiem būtu tiesības likumīgi uzturēties uzņēmējā dalībvalstī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
,
44.
punkts; 2014. gada 11. novembris, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
,
83.
punkts, kā arī 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
,
68.
punkts).
Tātad Savienības pilsonis, kas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā uzturas saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, kā izriet no šī sprieduma 31.–33. punkta, tajā uzturas likumīgi šīs direktīvas izpratnē.
No tā izriet, ka šādam Savienības pilsonim ir piemērojams Regulas Nr. 883/2004 4. pantā paredzētais princips par dalībvalsts valstspiederīgajiem līdzvērtīgu attieksmi, tostarp, ja tas ir ekonomiski neaktīvs pirmajos trijos mēnešos, kuros tas uzturas minētajā dalībvalstī saskaņā ar iepriekšējā punktā minētajiem Direktīvas 2004/38 noteikumiem.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka ekonomiski neaktīvs Savienības pilsonis, kas saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, uzturas tās dalībvalsts teritorijā, kas nav tā valsts, kuras pilsonis viņš ir, un kas savu pastāvīgo dzīvesvietu nosaka šajā teritorijā, uzņēmējā dalībvalstī var atsaukties uz Regulas Nr. 883/2004 4. pantā paredzēto vienlīdzīgas attieksmes principu, lai viņam tiktu piešķirti ģimenes pabalsti šīs regulas 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas 1. panta z) punktu.
Tāpēc, tā kā Regulas Nr. 883/2004 4. pantā ir precizēts vienlīdzīgas attieksmes princips saistībā ar piekļuvi šādiem pabalstiem, jāpārbauda, vai tāds valsts tiesiskais regulējums kā šī sprieduma 27. punktā paredzētais rada atšķirīgu attieksmi, kas ir pretrunā šai tiesību normai.
Par atšķirīgas attieksmes esamību, kas ir pretrunā Regulas Nr. 883/2004 4. pantam
Savienības pilsoņa tiešu diskrimināciju veido uzņēmējas dalībvalsts tiesiskais regulējums, kas no ģimenes pabalstu saņemšanas Regulas Nr. 883/2004 izpratnē izslēdz šo pilsoni, lai gan viņš saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, šīs dalībvalsts teritorijā uzturas likumīgi un tajā ir noteicis savu pastāvīgo dzīvesvietu, jo minētais pilsonis ir ekonomiski neaktīvs, bet šī pati dalībvalsts šādus pabalstus piešķir pati saviem valstspiederīgajiem, pat ja tie ir ekonomiski neaktīvi, kopš to atgriešanās šajā dalībvalstī pēc tam, kad viņi saskaņā ar Savienības tiesībām ir izmantojuši tiesības pārvietoties un uzturēties citas dalībvalsts teritorijā.
Kā ģenerāladvokāts atzīmējis secinājumu 73. punktā un ņemot vērā šī sprieduma 61. punktā norādīto, šāda diskriminācija, ja nav nekādas Regulā Nr. 883/2004 skaidri paredzētas atkāpes, nevar būt pamatota.
Tādējādi Regulas Nr. 883/2004 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka uzņēmēja dalībvalsts pieņem tādu tiesisko regulējumu kā šī sprieduma 67. punktā paredzētais.
Tomēr ir svarīgi uzsvērt, ka ekonomiski neaktīvam Savienības pilsonim, kas uzņēmējā dalībvalstī pieprasa piemērot šajā pantā nostiprināto vienlīdzīgas attieksmes principu saistībā ar ģimenes pabalstu piešķiršanas nosacījumiem Regulas Nr. 883/2004 izpratnē, saskaņā ar šīs regulas 2. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas 1. panta j) punktu, pirmajos trijos mēnešos, kuros viņam šajā dalībvalstī ir uzturēšanās atļauja saskaņā ar Direktīvas 2004/38 6. panta 1. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 14. panta 1. punktu, ir jābūt noteikušam savu pastāvīgo dzīvesvietu minētajā dalībvalstī un viņš tajā nedrīkst uzturēties pagaidu kārtā šīs pašas regulas 1. panta k) punkta izpratnē.
Šajā ziņā, pirmkārt, Regulas Nr. 987/2009 11. panta “Dzīvesvietas noteikšanas elementi” 1. punktā ir identificēta virkne elementu tās dalībvalsts noteikšanai, kurā attiecīgajai personai ir dzīvesvieta. Šī panta 2. punktā ir precizēts, ka “dzīvesvietas” jēdziens Regulas Nr. 883/2004 izpratnē jāsaprot kā šīs personas “faktiskā” dzīvesvieta.
Otrkārt, saskaņā ar Tiesas judikatūru jēdziens “pastāvīgā dzīvesvieta” galvenokārt atspoguļo faktisku jautājumu, kas ir jāvērtē valsts tiesai, ņemot vērā visus attiecīgos lietas apstākļus. Šajā ziņā jānorāda, ka nosacījums, saskaņā ar kuru tādam Savienības pilsonim kā šī sprieduma 70. punktā paredzētais jābūt pārcēlušam savu pastāvīgo dzīvesvietu uz uzņēmējas dalībvalsts teritoriju, nozīmē, ka viņš ir paudis vēlmi faktiski noteikt savu parasto interešu centru šajā dalībvalstī un ka viņš pierāda, ka viņa klātbūtne minētajā dalībvalstī liecina par pietiekamu stabilitātes pakāpi, kas to nošķir no pagaidu uzturēšanās (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 25. novembris, IB (Laulātā pastāvīgā dzīvesvieta – Laulības šķiršana),
C‑289/20
,
EU:C:2021:955
,
58.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild šādi:
–
Regulas Nr. 883/2004 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru Savienības pilsonim, kas ir citas dalībvalsts valstspiederīgais un kas savu pastāvīgo dzīvesvietu ir noteicis pirmās dalībvalsts teritorijā un ir ekonomiski neaktīvs, jo tajā neveic algotu darbu, tiek atteikti “ģimenes pabalsti” šīs regulas 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas 1. panta z) punktu, pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos šīs dalībvalsts teritorijā, savukārt ekonomiski neaktīvs minētās dalībvalsts valstspiederīgais šādus pabalstus saņem, tostarp pirmajos trijos mēnešos pēc atgriešanās šajā pašā dalībvalstī pēc tam, kad tas saskaņā ar Savienības tiesībām ir izmantojis tiesības pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī.
–
Direktīvas 2004/38 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas šādam tiesiskajam regulējumam nav piemērojams.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu 4. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj dalībvalsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru Savienības pilsonim, kas ir citas dalībvalsts valstspiederīgais un kas savu pastāvīgo dzīvesvietu ir noteicis pirmās dalībvalsts teritorijā un ir ekonomiski neaktīvs, jo tajā neveic algotu darbu, tiek atteikti “ģimenes pabalsti” šīs regulas 3. panta 1. punkta j) apakšpunkta izpratnē, aplūkojot to kopsakarā ar minētās regulas 1. panta z) punktu, pirmajos trijos uzturēšanās mēnešos šīs dalībvalsts teritorijā, savukārt ekonomiski neaktīvs minētās dalībvalsts valstspiederīgais šādus pabalstus saņem, tostarp pirmajos trijos mēnešos pēc atgriešanās šajā pašā dalībvalstī pēc tam, kad saskaņā ar Savienības tiesībām tas ir izmantojis tiesības pārvietoties un uzturēties citā dalībvalstī.

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK, 24. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas šādam tiesiskajam regulējumam nav piemērojams.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.