CELEX: 62019CJ0700
Överklagande
Konkurrens
Konkurrensbegränsande samverkan
Optiska diskenheter
Beslut i vilket en överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 konstateras
En enda fortlöpande överträdelse
Begrepp
Avtal om samverkan i upphandlingsförfaranden avseende optiska diskenheter för bärbara datorer och stationära datorer vilka organiserats av två datortillverkare

Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (nedan kallat TSST Japan) och Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (nedan kallat TSST KR) (nedan gemensamt kallade klagandena) har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2019, Toshiba Samsung Storage Technology och Toshiba Samsung Storage Technology Korea/kommissionen (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
) (nedan kallad den överklagade domen). Genom denna dom ogillade tribunalen deras talan om i första hand ogiltigförklaring, helt eller delvist, av kommissionens beslut C(2015) 7135 final av den 21 oktober 2015 om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39639 – Optiska diskenheter) (nedan kallat det omtvistade beslutet) i den del det berör dem och, i andra hand, nedsättning av de böter som klagandena ålagts.
I.

Tillämpliga bestämmelser
Artikel 23.2 och 23.3 i rådets förordning (EG) nr 1/2003 av den 16 december 2002 om tillämpning av konkurrensreglerna i artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EGT L 1, 2003, s. 1
) har följande lydelse.
”2.   [Europeiska k]ommissionen får genom beslut ålägga företag och företagssammanslutningar böter, om de uppsåtligen eller av oaktsamhet
a)
överträder artikel [101 eller 102 FEUF] i fördraget, eller
b)
åsidosätter ett beslut om interimistiska åtgärder enligt artikel 8, eller
c)
inte iakttar ett åtagande som gjorts bindande genom beslut enligt artikel 9.
För varje företag och företagssammanslutning som deltagit i överträdelsen får böterna inte överstiga 10 % av föregående räkenskapsårs sammanlagda omsättning.
Om en sammanslutnings överträdelse har samband med dess medlemmars verksamhet, får böterna inte överstiga 10 % av summan av den sammanlagda omsättningen hos varje medlem med verksamhet på den marknad som påverkas av sammanslutningens överträdelse.
3.   När bötesbeloppet fastställs, skall hänsyn tas både till hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den pågått.”
I artikel 27.1 och 27.2 i denna förordning anges följande:
”1.   Innan kommissionen fattar beslut enligt artiklarna 7, 8, 23 och 24.2 skall den ge de företag eller företagssammanslutningar som omfattas av det förfarande som kommissionen inlett tillfälle att yttra sig över kommissionens invändningar. Kommissionen skall grunda sina beslut endast på invändningar som de berörda parterna har fått tillfälle att yttra sig över. De klagande skall vara nära knutna till förfarandet.
2.   Berörda parters rätt till försvar skall iakttas fullt ut under förfarandet. De skall ha rätt att få tillgång till kommissionens handlingar i ärendet, med förbehåll för företagens berättigade intresse av att deras affärshemligheter skyddas. Rätten till tillgång till handlingar i ärendet skall inte omfatta konfidentiell information och interna handlingar hos kommissionen eller medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. I synnerhet skall rätten till tillgång inte utsträckas till att gälla skriftväxling mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter eller mellan de senare, inbegripet handlingar som utarbetats enligt artiklarna 11 och 14. Detta skall inte hindra att kommissionen röjer eller använder upplysningar som är nödvändiga för att bevisa en överträdelse.”
Artikel 31 i nämnda förordning har följande lydelse:
”EU-domstolen skall ha obegränsad behörighet att pröva beslut genom vilka kommissionen har fastställt böter eller viten. EU-domstolen får upphäva, sänka eller höja förelagda böter eller viten.”
Vad gäller beräkningen av böterna anges i punkterna 6 och 13 i riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning (EG) nr 1/2003 (
EUT C 210, 2006, s. 2
) följande:
”6.   Kombinationen av försäljningsvärdet och varaktigheten är ett lämpligt beräkningstal för att värdera överträdelsens ekonomiska betydelse och omfattningen av varje företags delaktighet i överträdelsen. Dessa mått ger en god indikation om ett rimligt bötesbelopp, men de skall inte ses som en automatisk och aritmetisk grund för beräkningen av böterna.
…
13.   Kommissionen fastställer grundbeloppet genom att utgå från försäljningsvärdet från de varor eller tjänster som har ett direkt eller indirekt samband med överträdelsen och som företaget sålt i det berörda geografiska området inom [Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES)]. …”
II.

Bakgrund till tvisten och det omtvistade beslutet
Bakgrunden till tvisten anges i punkterna 1–37 i den överklagade domen och kan sammanfattas enligt följande såvitt avser förevarande mål.
Klagandena, TSST Japan och TSST KR, är tillverkare och leverantörer av optiska diskenheter. TSST Japan är närmare bestämt ett bolag som ägs gemensamt av Toshiba Corporation, ett bolag med säte i Japan, och Samsung Electronics Co. Ltd, ett bolag med säte i Sydkorea. Under den period som överträdelsen pågick var TSST Japan moderbolag till TSST KR.
TSST Japan och TSST KR började den 1 april 2004 att bedriva verksamhet som två separata affärsenheter. I december 2005 lämnade TSST Japan marknaden och ägnade sig åt reducerad traditionell försäljningsverksamhet fram till början av år 2008. TSST KR tog gradvis över TSST Japans försäljningsverksamhet och blev direkt inblandat i utveckling, marknadsföring, försäljning och kundtjänst avseende optiska diskenheter.
Den aktuella överträdelsen avser optiska diskenheter som används i bland annat persondatorer (stationära datorer och bärbara datorer) tillverkade av Dell Inc. och Hewlett Packard (nedan kallat HP).
Dell och HP är de två främsta tillverkarna av originalprodukter på världsmarknaden för persondatorer (PC). De båda bolagen använder klassiska världsomfattande upphandlingsförfaranden som, bland annat, omfattar kvartalsvisa förhandlingar om ett världsmarknadspris och globala inköpsvolymer med ett litet antal i förväg utvalda leverantörer av optiska diskenheter.
Upphandlingsförfarandena omfattar inbjudningar att lämna prisanbud, elektroniska inbjudningar att lämna prisanbud, förhandlingar online, elektroniska auktioner och bilaterala förhandlingar (offline). När ett upphandlingsförfarande avslutas tilldelar kunderna de deltagande leverantörerna av optiska diskenheter volymer utifrån de priser som de erbjuder.
Den 14 januari 2009 mottog kommissionen en ansökan om immunitet enligt kommissionens tillkännagivande om immunitet mot böter och nedsättning av böter i kartellärenden (
EUT C 298, 2006, s. 17
) som ingetts av Koninklijke Philips NV. Den 29 januari och den 2 mars 2009 kompletterades denna ansökan i syfte att, vid sidan av det sistnämnda bolaget, inkludera bolagen Lite-On IT Corporation och deras gemensamma företag Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
Den 30 juni 2009 beviljade kommissionen Koninklijke Philips, Lite-On IT och Philips Lite-On Digital Solutions en villkorad immunitet.
Den 4 och den 6 augusti 2009 gav Hitachi-LG Data Storage Inc. och Hitachi-LG Data Storage Korea Inc., med stöd av det meddelande som avses i punkt 12 ovan, in en ansökan till kommissionen om nedsättning av böterna.
Kommissionen riktade den 18 juli 2012 ett meddelande om invändningar till 13 leverantörer av optiska diskenheter, däribland klagandena (nedan kallat meddelandet om invändningar). I detta meddelande angav kommissionen att dessa bolag hade överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 (
EGT L 1, 1994, s. 3
) (nedan kallat EES-avtalet), genom att delta i en konkurrensbegränsande samverkan avseende optiska diskenheter från den 5 februari 2004 till den 29 juni 2009, bestående i samordning av deras beteenden i upphandlingsförfaranden som organiserades av två datortillverkare, nämligen Dell och HP.
Den 29 oktober 2012 inkom klagandena med ett yttrande över meddelandet om invändningar till kommissionen. Ett muntligt hörande hölls den 29 och den 30 november 2012, vid vilket alla företag som meddelandet om invändningar riktade sig till deltog.
Kommissionen antog den 18 februari 2014 två kompletterande meddelanden om invändningar för att, enligt kommissionen själv, komplettera, ändra och förtydliga de invändningar som framförts mot vissa företag som meddelandet om invändningar riktade sig till avseende deras ansvar i den påstådda överträdelsen. Kommissionen antog den 1 juni 2015 ett kompletterande meddelande om invändningar. Detta nya meddelande hade till syfte att komplettera de tidigare meddelandena om invändningar genom att rikta de invändningar som tagits upp i dessa meddelanden till andra juridiska personer som tillhörde företagskoncerner (moderbolag eller juridiska personer som absorberats) som det första meddelandet om invändningar redan riktade sig till. De företag som meddelandena om invändningar av den 18 februari 2014 och den 1 juni 2015 riktade sig till meddelade sina synpunkter skriftligen till kommissionen, dock utan att begära att ett muntligt hörande skulle hållas.
Den 21 oktober 2015 antog kommissionen det omtvistade beslutet.
Kommissionen fann i detta beslut att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan hade samordnat sina konkurrensbeteenden, åtminstone från den 23 juni 2004 till den 25 november 2008. Kommissionen preciserade att denna samverkan hade skett genom ett nät av parallella bilaterala kontakter. Den angav att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan försökte anpassa sina volymer på marknaden och se till att priserna låg kvar på högre nivåer än de skulle ha gjort om dessa bilaterala kontakter inte hade ägt rum.
Kommissionen angav i det omtvistade beslutet att samordningen mellan deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan avsåg kunderna Dell och HP. Enligt kommissionen tillämpade Dell och HP, utöver de bilaterala förhandlingarna med bolagens leverantörer av optiska diskenheter, standardiserade upphandlingsförfaranden som ägde rum minst en gång per kvartal. Kommissionen påpekade att medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan använde sitt nät av bilaterala kontakter för att manipulera dessa upphandlingsförfaranden. De motverkade därigenom sina kunders försök att stimulera priskonkurrensen.
Enligt kommissionen fick medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan genom de regelbundna informationsutbytena en mycket ingående kännedom om konkurrenternas avsikter innan de ens gav sig in i upphandlingsförfarandet och kunde följaktligen förutse deras konkurrensstrategi.
Kommissionen tillade att medlemmarna i den konkurrensbegränsande samverkan med regelbundna intervaller utbytte prisinformation avseende specifika kunder och information utan samband med priser, till exempel om befintlig produktion och leveranskapacitet, lagersituationen, kvalificeringssituationen samt tidpunkter för införande av nya produkter eller förbättringar. Kommissionen påpekade att leverantörerna av optiska diskenheter dessutom övervakade slutresultaten av de avslutade upphandlingsförfarandena, det vill säga rangordningen, priset och den tilldelade volymen.
Kommissionen angav även att leverantörerna, samtidigt som de var medvetna om att de måste hemlighålla sina kontakter för kunderna, för att kontakta varandra använde de medel som de ansåg vara ändamålsenliga för att uppnå det önskade resultatet. Kommissionen preciserade för övrigt att ett försök att kalla till ett inledande möte för att organisera regelbundna multilaterala möten mellan leverantörerna av optiska diskenheter hade misslyckats år 2003 efter att ha avslöjats för en kund. Enligt kommissionen ägde, i stället för dessa möten, bilaterala kontakter rum, i huvudsak i form av telefonsamtal och, ibland, genom e‑postmeddelanden, inbegripet via privata e-postadresser och chattjänster, eller vid möten, i huvudsak mellan förvaltare av världsomfattande kundkonton.
Kommissionen konstaterade att deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan regelbundet kontaktade varandra och att kontakterna, i huvudsak per telefon, skedde oftare i samband med upphandlingsförfarandena, under vilka flera telefonsamtal per dag ägde rum bilateralt mellan vissa deltagare i den konkurrensbegränsande samverkan. Kommissionen preciserade att generellt sett var vissa bilaterala kontakter mellan deltagarna i den konkurrensbegränsande samverkan i allmänhet mer frekventa än andra.
Klagandena ansågs ansvariga dels för TSST KR:s direkta deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan från den 23 juni 2004 till den 17 november 2008, i synnerhet samordningen med andra konkurrenter avseende Dell och HP, dels för TSST Japans utövande av ett avgörande inflytande över sitt dotterbolag under hela överträdelseperioden, i enlighet med kommissionens antagande härom.
Vad gäller beräkningen av de böter som klagandena ålades, grundade kommissionen denna på riktlinjerna för beräkning av böter som döms ut enligt artikel 23.2 a i förordning nr 1/2003.
Kommissionen ansåg för det första att det, i syfte att fastställa böternas grundbelopp, mot bakgrund av att varaktigheten av de olika aktuella leverantörernas deltagande i den konkurrensbegränsande samverkan avsevärt skilde sig åt och för att bättre kunna mäta den faktiska påverkan av denna samverkan, var lämpligt att använda ett årligt genomsnitt beräknat på det verkliga värdet av företagens försäljning under de hela kalendermånader som vart och ett av dem deltagit i överträdelsen.
Kommissionen förklarade således att försäljningsvärdet beräknades på grundval av den försäljning av optiska diskenheter avsedda för persondatorer som fakturerats HP:s och Dells enheter inom EES.
Kommissionen hävdade även att den hade beräknat det aktuella försäljningsvärdet separat för HP och Dell och tillämpat två olika multiplikationskoefficienter för varaktigheten, eftersom det konkurrensbegränsande beteendet avseende HP hade inletts senare och eftersom det fanns skäl att beakta kartellens utveckling.
Kommissionen beslutade även att eftersom avtal om samordning av priserna till sin art hör till de mest allvarliga överträdelserna av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet och den konkurrensbegränsande samverkan omfattade åtminstone EES, skulle ett procentuellt tillägg på 16 procent tillämpas för den aktuella överträdelsens allvar för samtliga företag som det angripna beslutet riktade sig till. Dessutom angav kommissionen att det med hänsyn till omständigheterna i det aktuella fallet fanns skäl att lägga till ett belopp motsvarande 16 procent i avskräckande syfte.
Eftersom det justerade grundbeloppet för de böter som klagandena ålades nådde upp till taket på 10 procent av deras omsättning, blev kommissionen tvungen att göra en ny justering i enlighet med artikel 23.2 i förordning nr 1/2003.
Den del av det omtvistade beslutets artikeldel som rör klagandena har följande lydelse:
”Artikel 1
Följande företag har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att, under de angivna perioderna, delta i en enda, fortlöpande överträdelse, som utgjorts av flera separata överträdelser, inom sektorn för optiska diskenheter i hela EES, bestående i avtal om samordning av priser:
…
e)
[klagandena] från den 23 juni 2004 till den 17 november 2008, för deras samordning avseende Dell och HP.
…
Artikel 2
Följande böter åläggs för den överträdelse som avses i artikel 1:
…
e) [klagandena], solidariskt ansvariga: 41304000 euro
…”
III.

Förfarandet vid tribunalen och den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 5 januari 2016 väckte klagandena talan om ogiltigförklaring, helt eller delvist, av det omtvistade beslutet och, i andra hand, om nedsättning av det bötesbelopp de hade ålagts.
Klagandena åberopade nio grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avsåg åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och av rätten till försvar. Den andra grunden avsåg att kommissionen saknade behörighet att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Den tredje grunden rörde att kommissionen hade gjort sig skyldig till en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och en felaktig rättstillämpning vid fastställandet av överträdelsens geografiska omfattning. Som fjärde grund gjorde klagandena gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och till en felaktig rättstillämpning då den fastställde att det rörde sig om en enda och fortlöpande överträdelse. Den femte grunden avsåg att kommissionen hade gjort sig skyldig till en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och till en felaktig rättstillämpning beträffande klagandenas påstådda kännedom om överträdelsen i dess helhet. Som sjätte grund gjorde de gällande att kommissionen hade gjort sig skyldig till en felaktig bedömning av de faktiska omständigheterna och till en felaktig rättstillämpning beträffande den tidpunkt då deras deltagande i samverkan inleddes. Den sjunde grunden gällde avsaknad av bevis beträffande deras deltagande i samordnade förfaranden eller konkurrensbegränsande avtal. Den åttonde grunden rörde ett åsidosättande av rätten till en god förvaltning på grund av att utredningen tagit orimligt lång tid. Den nionde grunden, som åberopades i andra hand, avsåg att kommissionen gjort sig skyldig till felaktigheter vid beräkningen av böterna.
Tribunalen fann i den överklagade domen att talan inte kunde vinna bifall på dessa grunder och ogillade därför klagandens talan i dess helhet.
IV.

Parternas yrkanden
Klagandena har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
–
upphäva den överklagade domen,
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den del det berör klagandena,
–
upphäva eller sätta ned de böter som klagandena ålades genom detta beslut,
–
förplikta kommissionen att ersätta samtliga rättegångskostnader i första instans och i förevarande mål om överklagande, och
–
förordna om varje annan åtgärd som är lämplig med hänsyn till omständigheterna i målet.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klagandena att ersätta samtliga rättegångskostnader i förevarande mål.
V.

Prövning av överklagandet
Klagandena har åberopat fyra grunder till stöd för sitt överklagande. Dessa grunder rör i huvudsak tribunalens bedömning av för det första kommissionens konstaterande att den enda, fortlöpande överträdelse som kommissionen lagt klagandena till last bestod av flera olika överträdelser, för det andra förekomsten av en enda, fortlöpande överträdelse, för det tredje rätten till försvar och för det fjärde kommissionens behörighet.
A.

Den första grunden
1.

Parternas argument
Klagandena har genom den första grunden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vid prövningen av de tre första delarna av den första grunden för ogiltigförklaring, vilka avsåg ett åsidosättande av väsentliga formföreskrifter och av rätten till försvar, genom att tribunalen bekräftade att den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen bestod av flera separata överträdelser, trots att denna ”dubbla” kvalificering inte förekom i meddelandet om invändningar.
Denna grund består av två delar.
Kommissionen har inledningsvis gjort gällande att tribunalen bekräftade slutsatsen i det omtvistade beslutet att klagandena hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse. Kommissionen anser följaktligen att de argument som klagandena har anfört beträffande slutsatsen, avseende en prejudiciell fråga, enligt vilken denna överträdelse består av flera separata överträdelser, är verkningslösa.
a)

Den första grundens första del
Klagandena har genom den första grundens första del, som innehåller tre argument, gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning vid bedömningen av den första delen av den första grund som de hade åberopat i första instans, avseende åsidosättande av rätten till försvar.
Kommissionen har allmänt hävdat, för det första, att det är felaktigt att påstå att den inte gjorde några överväganden avseende separata överträdelser förrän i det omtvistade beslutet. Tribunalen påpekade korrekt i punkt 60 i den överklagade domen att kommissionen, i skälen 308, 353 och 354 i meddelandet om invändningar, hänvisade till en härva av överträdelser, avtal eller samordnade förfaranden. Tribunalen gjorde även, enligt kommissionen, en riktig bedömning när den, i punkterna 61–63 i den överklagade domen, av klagandenas svar på meddelandet om invändningar drog slutsatsen att de hade förstått vad som lades dem till last och att de kunnat försvara sig med avseende på samtliga bilaterala kontakter som lagts dem till last. Det var dessutom korrekt av tribunalen att, i punkterna 56 och 57 i den överklagade domen, slå fast dels att begreppet en enda, fortlöpande överträdelse förutsätter en samling beteenden som vidtas av parter som eftersträvar ett och samma konkurrensbegränsande ekonomiska mål, dels att det följer av själva begreppet en enda, fortlöpande överträdelse att en sådan överträdelse förutsätter att det föreligger en samling beteenden eller överträdelser. Klagandena har således getts tillfälle att yttra sig över både omfattningen av den aktuella härvan av överträdelser och de ytterligare kriterier som ska vara uppfyllda för att det ska kunna konstateras att det föreligger en enda, fortlöpande överträdelse.
För det andra har kommissionen, i motsats till vad klagandena har gjort gällande, vid tribunalen hävdat att den hade gett de företag som det omtvistade beslutet riktar sig till möjlighet att yttra sig över de separata överträdelserna i fråga. För det tredje är den rättspraxis som följer av domen av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), och tribunalens dom av den 10 oktober 2014, Soliver/kommissionen (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), inte relevant, eftersom klagandena under det administrativa förfarandet gavs möjlighet att förstå att de anklagades för vart och ett av de beteenden som utgjorde den enda, fortlöpande överträdelsen. För det fjärde framgår det av särskilt domen av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), att mottagarna av ett beslut ska ges tillfälle att yttra sig över den enda, fortlöpande överträdelsen och de beteenden som överträdelsen består av. Så har emellertid skett i förevarande fall. Det framgår för övrigt av den sistnämnda domen att även om de i det målet påtalade beteendena inte tydligt hade kvalificerats som mer begränsade överträdelser i meddelandet om invändningar, i strid med deras rätt till försvar, skulle detta inte strida mot domstolens praxis, enligt vilken det inte krävs någon sådan kvalificering under förutsättning att parterna har getts tillfälle att yttra sig över beteendena i fråga.
1)

Det första argumentet i den första grundens första del
Enligt klagandena borde tribunalen, efter att i punkterna 55 och 56 i den överklagade domen ha gett en korrekt redogörelse för rättspraxis avseende begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse” – varvid den erinrat dels om att artikel 101 FEUF kan åsidosättas inte bara genom ett enstaka handlande utan även genom en serie handlanden eller genom ett fortlöpande beteende, dels om att en eller flera delar av denna serie handlanden eller av detta beteende i sig kan utgöra en överträdelse av artikel 101 FEUF – i punkterna 57 och 58 i domen ha beaktat att detta begrepp inte nödvändigtvis förutsätter att det föreligger mindre omfattande överträdelser.
Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning genom att inte slå fast att kommissionen borde ha gjort en tydlig analys och kvalificering av varje separat överträdelse av mindre omfattning. Varje ytterligare rättslig kvalificering av ett handlande eller av en serie handlanden i det omtvistade beslutet borde nämligen klart ha angetts under det administrativa förfarandet, så att parterna fick möjlighet att yttra sig häröver och att utöva sin rätt till försvar på ett korrekt sätt. Redan den omständigheten att det omtvistade beslutet innehåller ett ytterligare konstaterande som inte återfinns i meddelandet om invändningar borde ha föranlett tribunalen att konstatera att klagandenas rätt till försvar hade åsidosatts, vilket den emellertid underlät att göra, i strid med domen av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), och tribunalens dom av den 10 oktober 2014, Soliver/kommissionen (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Kommissionen har gjort gällande att klagandena har missuppfattat den överklagade domen när de hävdar att den bygger på antagandet att begreppet ”en enda fortlöpande överträdelse” med nödvändighet förutsätter att det föreligger mer begränsade, separata överträdelser. Tribunalen konstaterade emellertid inte, i punkterna 55–57 i den överklagade domen, att detta är nödvändigt, utan endast att det är möjligt. Likaså har klagandena av domen av den 10 oktober 2014, Soliver/kommissionen (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), dragit den felaktiga slutsatsen att tribunalen inte skulle ha ogiltigförklarat det beslut som angreps i det mål som avgjordes genom den domen, om ett påstående om en enda, fortlöpande överträdelse även förutsatte att det förelåg separata överträdelser av mindre omfattning. Under alla omständigheter har det bekräftats att klagandena deltog i en enda, fortlöpande överträdelse och de har getts tillfälle att yttra sig över de beteenden som denna överträdelse består av. Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkt 58 i den överklagade domen, slog fast att det inte förelåg någon diskrepans mellan meddelandet om invändningar och det omtvistade beslutet och att rätten till försvar hade iakttagits.
2)

Det andra argumentet i den första grundens första del
Klagandena har hävdat att även om ett beslut kan komplettera och ändra den analys som gjorts i meddelandet om invändningar, för att ta hänsyn till parternas svar, får det inte innehålla ytterligare konstateranden av separata överträdelser.
Tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den i punkt 59 i den överklagade domen ansåg att ett beslut tvärtom får innehålla sådana konstateranden. I stället för att tillämpa den rättspraxis som på ett korrekt sätt beskrivits i punkt 51 i den överklagade domen, förklarade tribunalen endast, med hänvisning till den rättspraxis som angetts i punkt 53 i nämnda dom, att de slutliga slutsatserna i ett beslut inte nödvändigtvis på alla punkter måste överensstämma med den preliminära kvalificering som gjorts i meddelandet om invändningar. Tribunalen bortsåg emellertid från att kommissionens frihet i detta avseende endast får utövas för att beakta parternas synpunkter och inte för att göra ytterligare konstateranden.
Kommissionen har hävdat att tribunalen tillämpade rättspraxis avseende rätten att yttra sig på ett korrekt sätt. I motsats till vad klagandena har påstått var tribunalen inte skyldig att i punkt 59 i den överklagade domen tillämpa den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 51 i den domen. För det första är klagandenas argument verkningslösa, eftersom nämnda punkt 59 innehåller ett överflödigt skäl till stöd för slutsatsen i punkterna 64–66 i nämnda dom. För det andra grundar sig klagandenas resonemang på en påstådd betydande skillnad mellan meddelandet om invändningar och det omtvistade beslutet, som inte existerar. För det tredje hänvisas i punkterna 51 och 53 i den överklagade domen inte till olika rättspraxis. För det fjärde hade kommissionen, med hänsyn till att klagandena i sitt svar på meddelandet om invändningar hade förnekat att de hade deltagit i någon som helst olaglig kontakt och hävdat att de nödvändiga kriterierna för att konstatera att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse inte var uppfyllda, rätt att beakta dessa argument och ta med skäl 352 i det omtvistade beslutet.
3)

Det tredje argumentet i den första grundens första del
Klagandena har hävdat att kommissionen, i motsats till vad tribunalen angav i punkterna 60–64 i den överklagade domen, i meddelandet om invändningar inte konstaterade att det förelåg andra överträdelser än en enda, fortlöpande överträdelse. Det har i detta meddelande inte gjorts någon ytterligare rättslig kvalificering, vid sidan om kvalificeringen av den enda, fortlöpande överträdelsen, av något annat handlande eller av någon serie av handlanden eller typ av beteende.
Tribunalen drog i punkterna 60–63 i den överklagade domen den felaktiga slutsatsen att meddelandet om invändningar hade gett klagandena möjlighet att yttra sig över andra överträdelser än den aktuella enda, fortlöpande överträdelsen. De enda två hänvisningar till separata överträdelser som förekommer i meddelandet om invändningar har inte den grad av klarhet som krävs enligt den rättspraxis som anges i punkt 52 i den domen. Meddelandet innehåller inte heller någon kvalificering eller klar beskrivning av överträdelser som är separata i förhållande till den enda, fortlöpande överträdelsen. Det är i detta avseende inte tillräckligt att endast beskriva de faktiska omständigheterna.
Dessutom bekräftar inte klagandenas svar på meddelandet om invändningar, i motsats till vad tribunalen har påstått, påståendet att klagandena haft möjlighet att yttra sig på ett effektivt sätt över de separata överträdelserna. Detta svar rör endast bevisningen avseende en enda, fortlöpande överträdelse och rör inte någon separat överträdelse.
Kommissionen har hävdat att meddelandet om invändningar innehåller ett påstående om separata överträdelser, och att tribunalen med rätta slog fast att så var fallet. För det första är argumentet att meddelandet om invändningar inte innehåller någon annan rättslig kvalificering än den som avser den enda, fortlöpande överträdelsen verkningslöst, eftersom den överklagade domen grundas på antagandet att den enda rättsliga kvalificeringen av den aktuella överträdelsen är kvalificeringen av den enda, fortlöpande överträdelsen, som i sig förutsätter att det föreligger ett antal beteenden eller överträdelser. För det andra gjorde tribunalen en riktig bedömning när den fann att det av meddelandet om invändningar framgick att denna överträdelse bestod av flera olika överträdelser. I detta meddelande angavs omfattningen och arten av klagandenas beteende, det vill säga en rad bilaterala avtal om prissamordning som kommissionen ansåg utgjorde en överträdelse av artikel 101 FEUF. Tribunalen hade således fog för att i punkterna 61–63 i den överklagade domen slå fast att klagandena kunde förstå kommissionens påståenden. För det tredje kan, i motsats till vad klagandena har påstått, hänvisningen i punkt 61 i den domen till en ”rättslig kvalificering” inte avse en rättslig kvalificering som går utöver konstaterandet av en enda, fortlöpande överträdelse. För det fjärde har klagandena på ett konstlat sätt gjort åtskillnad mellan den enda och fortlöpande överträdelsen och de separata överträdelser som denna består av. Enligt domstolens praxis är det för övrigt tillåtet för kommissionen att kvalificera vissa faktiska omständigheter först i samband med att den fattar sitt beslut, under förutsättning att parterna har haft tillfälle att yttra sig över de omständigheter som kommissionen anser utredda och att de relevanta rättsprinciperna och faktiska omständigheterna har angetts i meddelandet om anmärkningar.
b)

Den första grundens andra del
Klagandena har genom den första grundens andra del, som innehåller tre argument, gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i motiveringen till den överklagade domen genom att underkänna den andra och den tredje delen av den första grund som klagandena åberopat i första instans.
Klagandena gjorde vid tribunalen gällande att motiveringen i det omtvistade beslutet avseende den rättsliga kvalificeringen av de påstådda separata överträdelserna var otillräcklig eller motsägelsefull, eftersom det inte uttryckligen gjordes någon sådan kvalificering och det saknades stöd för denna kvalificering. Motiveringen gjorde det därför inte möjligt för klagandena att förstå arten och omfattningen av den överträdelse som de ansågs ha gjort sig skyldiga till, och innehöll inte någon redogörelse för de relevanta övervägandena samt uppvisade interna motsägelser.
1)

Det första argumentet i den första grundens andra del
Klagandena har för det första gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den, i punkterna 76–78, 81 och 82 i den överklagade domen, utgick från att en enda fortlöpande överträdelse består av enskilda överträdelser.
För det andra gjorde tribunalen själv en kvalificering av de faktiska omständigheterna när den, i punkterna 78, 80 och 82 i den överklagade domen, fann att de olika enskilda kontakterna utgjorde separata överträdelser, vilket inkräktade på kommissionens befogenheter enligt artikel 101 FEUF. Kommissionen hänvisade i det omtvistade beslutet emellertid endast på ett ställe, i skäl 352, till andra överträdelser än den enda, fortlöpande överträdelsen, dock utan att nämna några enskilda och bilaterala kontakter.
Kommissionen har hävdat att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att skälen och artikeldelen i det omtvistade beslutet överensstämde med varandra. Klagandenas påståenden grundar sig på en missuppfattning av den överklagade domen. För det första fann tribunalen inte, i punkt 78 i den överklagade domen, att varje bilateral kontakt utgjorde en separat överträdelse. Tribunalen nöjde sig med att i punkt 80 i nämnda dom erinra om att bilaga I till det omtvistade beslutet innehöll en förteckning över kontakter som skulle kunna utgöra överträdelser. Tribunalen tog emellertid, i punkterna 70–87 i samma dom, varken ställning till kommissionens slutsatser eller till frågan huruvida de bilaterala kontakterna verkligen utgjorde separata överträdelser. För det andra har kommissionen, i andra hand, gjort gällande att ingen av de slutsatser som dragits i punkterna 80–84 i den överklagade domen grundas på antagandet att de olika enskilda kontakter som konstaterats utgjorde separata överträdelser. Klagandenas argument är således verkningslösa.
2)

Det andra argumentet i den första grundens andra del
Enligt klagandena gjorde sig tribunalen även skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning i punkterna 76–79 i den överklagade domen. För det första bemötte tribunalen inte klagandenas argument att skäl 352 i det omtvistade beslutet inte utgör ett tillräckligt stöd för artikel 1 i beslutet. I punkt 76 i den överklagade domen anges endast att det inte föreligger någon motsägelse mellan detta skäl och artikel 1. För det andra förutsätts i punkt 77 i nämnda dom att förekomsten av en enda, fortlöpande överträdelse med nödvändighet innebär att det föreligger flera separata överträdelser. För det tredje grundas punkt 78 i samma dom på samma presumtion. Påståendet att kommissionen, i skälen 303 och 346 i det omtvistade beslutet, konstaterade att de enskilda kontakterna även stred mot artikel 101 FEUF är nämligen felaktigt. För det fjärde bortsåg tribunalen från sin egen praxis avseende mycket likartade argument.
Kommissionen har hävdat att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att det omtvistade beslutet inte innehöll någon motsägelse. Tribunalen bemötte de påståenden som låg till grund för klagandenas argument och var således inte skyldig att besvara påståenden om motsägelser efter att ha konstaterat att det inte förelåg någon motsägelse.
3)

Det tredje argumentet i den första grundens andra del
Tribunalen gjorde sig i punkterna 80–82 och 85 i den överklagade domen skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden när den underkände det i första instans framförda argumentet avseende en otillräcklig motivering av det omtvistade beslutet.
Vad tribunalen anförde i punkt 80 i den överklagade domen utgjorde inte något bemötande av klagandenas argument. Det omtvistade beslutet och dess bilaga I innehåller nämligen inte några slutsatser om de separata överträdelser som avses i artikel 1 i beslutet. Den omständigheten att tribunalen angav att ”kommissionen på ett klart och otvetydigt sätt beskriver hur den konkurrensbegränsande samverkan fungerade och tillämpningen av artikel 101.1 FEUF på de påstådda beteendena samt redogör för vilka som är ansvariga för kartellen” är inte relevant, eftersom detta påstående inte rör dessa separata överträdelser, utan den enda, fortlöpande överträdelsen. Tribunalen har således inte bemött argumentet att skäl 352 och artikel 1 i det omtvistade beslutet, till och med om de läses tillsammans, är oklara vad gäller omfattningen av de nämnda separata överträdelserna.
I punkt 81 i den överklagade domen påstås vidare att den omständigheten att det inte gjorts någon ytterligare rättslig kvalificering, som borde ha specificerats närmare, av dessa separata överträdelser, inte innebär en brist i motiveringen av beslutet som skulle stå i strid med rättspraxis. Detta påstående grundas emellertid på det felaktiga antagandet att kvalificeringen som en enda, fortlöpande överträdelse i sig förutsätter att det föreligger en samling beteenden eller överträdelser.
I punkt 82 i den överklagade domen gjorde tribunalen ett annat fel när den hävdade att de separata överträdelserna motsvaras av de olika påstådda bilaterala kontakterna i det omtvistade beslutet, trots att det inte gjordes någon kvalificering av dessa kontakter i detta beslut.
Tribunalen har i punkt 85 i den överklagade domen missförstått ansökan i målet. Den ansåg där nämligen att ansökan innehöll en detaljerad redogörelse för de olika kontakterna, vilket enligt tribunalen visade att det omtvistade beslutet innehöll en tillräcklig motivering och att klagandena getts möjlighet att försvara sig på ett effektivt sätt.
Kommissionen anser att tribunalen gjorde en riktig bedömning när den fann att kommissionen hade iakttagit motiveringsskyldigheten. För det första är kommissionen inte skyldig att ta ställning till omständigheter som uppenbarligen är irrelevanta, utan all betydelse eller som klart är av underordnad betydelse. I punkterna 80–84 i den överklagade domen gjorde tribunalen en riktig bedömning när den slog fast att det omtvistade beslutet innehöll tillräckligt detaljerade uppgifter om de relevanta omständigheterna och tydligt angav arten och omfattningen av det beteende som lades klagandena till last, det sätt på vilket artikel 101.1 FEUF var tillämplig på detta beteende och den underliggande bevisningen. För det andra finns det endast en gradskillnad mellan fastställandet av enskilda överträdelser och fastställandet av en enda, fortlöpande överträdelse. Kommissionen var således inte skyldig att lämna en mer detaljerad motivering, eftersom konstaterandet av separata överträdelser endast är en mellanliggande slutsats av underordnad betydelse i förhållande till det huvudsakliga konstaterandet att det rör sig om en enda, fortlöpande överträdelse. För det tredje har klagandena gjort en konstlad åtskillnad mellan den enda, fortlöpande överträdelsen och de olika överträdelser som denna består av. Eftersom dessa överträdelser avser exakt samma faktiska omständigheter och samma bevisning, innebär klagandenas argument avseende de olika enskilda kontakterna ett bestridande av såväl konstaterandet av en enda, fortlöpande överträdelse som konstaterandet av separata överträdelser.
2.

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den första grunden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till flera fall av felaktig rättstillämpning genom att bekräfta att den enda, fortlöpande överträdelsen bestod av flera separata överträdelser och att denna dubbla kvalificering, som gjorts i det omtvistade beslutet, faktiskt framgick av meddelandet om invändningar och motiverades i detta beslut.
Det ska i detta hänseende påpekas att kommissionen i artikel 1 e i det omtvistade beslutet i huvudsak konstaterade dels att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse, dels att det förelåg ”flera separata överträdelser” som denna överträdelse bestod av.
Det ska i detta sammanhang även påpekas att den första grunden endast syftar till att ifrågasätta tribunalens bedömning av detta sistnämnda konstaterande avseende förekomsten av flera separata överträdelser. Denna grund avser däremot inte tribunalens bedömning av slutsatsen i nämnda bestämmelse om att klagandena hade deltagit i en enda, fortlöpande överträdelse.
Härav följer, i motsats till vad kommissionen har gjort gällande, att denna grund inte utan vidare kan anses verkningslös, eftersom kommissionen i förevarande fall grundade det omtvistade beslutet på två separata konstateranden av överträdelser.
a)

Inledande synpunkter
Enligt fast rättspraxis kan en överträdelse av artikel 101.1 FEUF följa inte bara av ett enstaka handlande utan även av en serie handlanden eller av ett fortlöpande beteende. Detta gäller också då ett eller flera led i denna serie handlanden eller i detta fortlöpande beteende även i sig och ensamt betraktat kan utgöra en överträdelse av nämnda bestämmelse. När de olika beteendena ingår i en ”samlad plan” på grund av deras identiska syfte, som avser en snedvridning av konkurrensen inom den inre marknaden, får kommissionen således tillskriva företag ansvar för dessa beteenden utifrån deltagandet i överträdelsen som helhet betraktad (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Ett företag som har deltagit i en sådan enda, fortlöpande överträdelse genom egna beteenden, vilka omfattas av begreppet ”avtal” eller begreppet ”samordnat förfarande” med ett konkurrensbegränsande syfte i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF och vilka syftat till att bidra till förverkligandet av överträdelsen i dess helhet, kan således även vara ansvarigt, under hela den tid som företaget deltagit i överträdelsen, för andra företags beteenden inom ramen för denna överträdelse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 59 i sitt förslag till avgörande förutsätter inte ett företags deltagande i en enda, fortlöpande överträdelse att företaget direkt har deltagit i samtliga de konkurrensbegränsande beteenden som denna överträdelse består av (se, för ett liknande resonemang, dom av den 22 oktober 2020, Silver Plastics och Johannes Reifenhäuser/kommissionen,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är mot bakgrund av dessa överväganden som den första grunden ska prövas.
b)

Den första grundens första del
Klagandena har genom den första grundens första del kritiserat tribunalen för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning som ledde till att den drog slutsatsen att kommissionen inte hade åsidosatt deras rätt till försvar. För det första slog tribunalen, i punkterna 57 och 58 i den överklagade domen, felaktigt fast att begreppet en enda, fortlöpande överträdelse förutsätter att det föreligger separata överträdelser av mindre betydelse. För det andra fann tribunalen, i punkt 59 i den överklagade domen, att de slutliga slutsatserna i ett beslut inte nödvändigtvis måste överensstämma med den preliminära kvalificeringen i meddelandet om invändningar. Tribunalen underlät dock att precisera att kommissionens frihet att göra en sådan kvalificering endast får utövas för att beakta parternas synpunkter och inte för att göra ytterligare konstateranden. För det tredje gjorde tribunalen fel när den, i punkterna 60–64 i den överklagade domen, konstaterade att kommissionen i meddelandet om invändningar hade konstaterat andra överträdelser än den enda, fortlöpande överträdelsen.
Det ska i detta sammanhang för det första erinras om att begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse” förutsätter en samling beteenden som även i sig kan utgöra ett åsidosättande av artikel 101.1 FEUF. Även om en samling beteenden, på de villkor som anges i punkterna 72 och 73 ovan, kan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, innebär inte detta att vart och ett av dessa beteenden i sig och ensamt betraktat nödvändigtvis ska kvalificeras som en separat överträdelse av denna bestämmelse. För att kunna göra en sådan kvalificering måste kommissionen nämligen även identifiera och kvalificera vart och ett av dessa beteenden på detta sätt och därefter lägga fram bevis för att det företag som tillskrivs beteendena deltagit i dem.
Domstolen har på denna punkt redan slagit fast att det endast är möjligt att dela upp ett kommissionsbeslut i vilket en global konkurrensbegränsande samverkan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, om företaget under det administrativa förfarandet getts möjlighet att inse att det även lades vart och ett av de beteenden som utgjorde denna överträdelse till last, och således kunde försvara sig mot dessa påståenden, och om det aktuella beslutet är tillräckligt tydligt i detta hänseende (se, analogt, dom av den 6 december 2012, kommissionen/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Vad för det andra gäller rätten till försvar följer det av fast rättspraxis att iakttagandet av denna rätt i alla förfaranden som kan leda till sanktionsåtgärder, däribland böter eller viten, utgör en grundläggande princip i unionsrätten som kommissionen till fullo ska iaktta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, kommissionen m.fl./Versalis m.fl.,
C‑93/13 P och C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förordning nr 1/2003 föreskrivs att parterna ska tillställas ett meddelande om invändningar i vilket alla väsentliga omständigheter som kommissionen stöder sig på i detta skede av förfarandet klart ska anges. Ett sådant meddelande om invändningar utgör en garanti för ett korrekt förfarande som är en tillämpning av den grundläggande principen i unionsrätten, enligt vilken rätten till försvar ska iakttas i alla förfaranden som kan leda till att en sanktionsåtgärd vidtas. Enligt denna princip ska ett meddelande om invändningar, som kommissionen riktar till ett företag som den avser att vidta sanktionsåtgärder mot på grund av att konkurrensreglerna har överträtts, innehålla de väsentliga omständigheter som åberopas mot detta företag, såsom de påtalade faktiska omständigheterna, hur dessa omständigheter ska kvalificeras och de bevis som kommissionen grundar sig på, för att det nämnda företaget ska ha möjlighet att framföra sina argument inom ramen för det administrativa förfarande som inletts mot det (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 september 2009, Papierfabrik August Koehler AG m.fl./kommissionen,
C‑322/07 P, C‑327/07 P och C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 88 i sitt förslag till avgörande står det visserligen kommissionen fritt att i sitt slutliga beslut precisera en preliminär rättslig kvalificering av de faktiska omständigheterna som gjorts i meddelandet om invändningar, med beaktande av omständigheter som framkommit under det administrativa förfarandet, antingen för att dra tillbaka invändningar som visat sig vara dåligt underbyggda, eller för att justera och komplettera sina faktiska och rättsliga argument till stöd för de invändningar som kvarstår (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 december 2013, SNIA/kommissionen,
C‑448/11 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:801
, punkterna
–
). Detta innebär emellertid att kommissionen i meddelandet om invändningar ska ange varje rättslig kvalificering av de faktiska omständigheter som den avser att beakta i sitt slutliga beslut.
Härav följer att det berörda företagets rätt till försvar endast åsidosätts på grund av bristande överensstämmelse mellan meddelandet om invändningar och det slutliga beslutet för det fall att en invändning inte har framställts i meddelandet om invändningar eller att det inte har redogjorts för en invändning i tillräcklig utsträckning för att de som detta meddelande riktar sig till på ett ändamålsenligt sätt ska kunna framföra sina argument inom ramen för det förfarande som inletts mot dem.
Av detta följer att när kommissionen har för avsikt att hålla dem som ett meddelande om invändningar riktar sig till ansvariga, inte bara för en enda, fortlöpande överträdelse, utan även för vart och ett av de beteenden som utgör överträdelsen, såsom separata överträdelser, kräver iakttagandet av rätten till försvar för dem som meddelandet riktar sig till att kommissionen i detta meddelande redogör för de uppgifter som är nödvändiga för att de ska kunna förstå att kommissionen avser att vidta åtgärder mot dem både med anledning av den nämnda enda, fortlöpande överträdelsen och med anledning av var och en av dessa separata överträdelser.
I punkterna 50–53 i den överklagade domen erinrade tribunalen med rätta om principerna om iakttagande av rätten till försvar i ett förfarande som syftar till att konstatera en överträdelse av artikel 101.1 FEUF. Tribunalen erinrade därefter, i punkterna 55 och 56 i den överklagade domen, om vissa aspekter av begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse”, bland annat att detta begrepp förutsätter en samling beteenden som vidtas av parter som eftersträvar ett och samma konkurrensbegränsande ekonomiska mål,
Mot bakgrund av vad som anförts i punkt 83 ovan kunde tribunalen emellertid inte, i punkt 57 i den överklagade domen, dra slutsatsen att själva begreppet en enda, fortlöpande överträdelse förutsätter en ”samling beteenden eller överträdelser” och att klagandena inte kunde göra gällande att kommissionen hade inkluderat en ytterligare rättslig kvalificering i artikel 1 i det omtvistade beslutet när kommissionen utöver den enda, fortlöpande överträdelsen slog fast att denna bestod av flera ”separata överträdelser”. En sådan slutsats vilar nämligen på den felaktiga premissen att vart och ett av de beteenden som ingår i en enda, fortlöpande överträdelse utgör en separat överträdelse, vilket inte nödvändigtvis är fallet.
Även om tribunalen i punkt 53 i den överklagade domen korrekt erinrade om principerna om iakttagande av rätten till försvar i ett förfarande som syftar till att konstatera en överträdelse av artikel 101.1 FEUF, vilket den också i huvudsak gjorde i punkt 59 i den överklagade domen, kunde den inte av detta dra slutsatsen att enbart en hänvisning i meddelandet om invändningar till möjligheten att kvalificera de aktuella beteendena som ”separata överträdelser” var tillräcklig för att uppfylla de krav som det erinras om i punkterna 77–83 ovan.
Enbart den omständigheten att det i meddelandet om invändningar görs gällande att det är möjligt att kvalificera något som ”separata överträdelser” i samband med en bedömning av förekomsten av en enda, fortlöpande överträdelse, räcker inte för att det berörda företaget på ett ändamålsenligt sätt ska kunna göra gällande sina argument avseende dessa separata överträdelser under det administrativa förfarande som inletts mot företaget.
Tribunalen gjorde sig härigenom skyldig till en felaktig rättstillämpning. I avsaknad av tydliga uppgifter i meddelandet om invändningar kunde klagandena nämligen inte förstå att kommissionen avsåg att vidta åtgärder mot bolaget, inte enbart med anledning av den enda, fortlöpande överträdelse som gjordes gällande i detta meddelande, utan även med anledning av flera separata överträdelser bestående av de olika bilaterala kontakter som nämndes i meddelandet.
Av detta följer att tribunalen inte, utan att göra sig skyldig till felaktig rättstillämpning, kunde slå fast att kommissionen inte hade åsidosatt klagandenas rätt till försvar, eftersom meddelandet om invändningar inte innehöll uppgifter om de väsentliga omständigheter som lades dem till last i fråga om dessa separata överträdelser, och i synnerhet om den kvalificering som kommissionen avsåg att göra av de beteenden som lades klagandena till last.
Talan ska således vinna bifall på den första grundens första del.
c)

Den första grundens andra del
Klagandena har genom den första grundens andra del kritiserat tribunalen för att ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning som föranledde den att dra slutsatsen att kommissionen inte hade lämnat en motsägelsefull och otillräcklig motivering i det omtvistade beslutet. I punkterna 76–85 i den överklagade domen presumerade tribunalen för det första att en enda, fortlöpande överträdelse med nödvändighet består av enskilda överträdelser. För det andra ersatte tribunalen kommissionens motivering med sin egen när den fann att de olika enskilda kontakterna i fråga utgjorde separata överträdelser. För det tredje har tribunalen inte i tillräcklig utsträckning motiverat sitt beslut att förkasta klagandenas argument att skäl 352 och artikel 1 i det omtvistade beslutet brast i klarhet vad gäller omfattningen av dessa separata överträdelser.
Det ska i detta sammanhang för det första erinras om att den motivering som krävs enligt artikel 296 FEUF enligt fast rättspraxis ska vara anpassad till rättsaktens beskaffenhet. Av motiveringen ska det dessutom klart och tydligt framgå hur den institution som har antagit rättsakten har resonerat, så att de som berörs därav kan få kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden och så att Europeiska unionens domstol ges möjlighet att utföra sin prövning. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av en rättsakt uppfyller kraven i artikel 296 FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (dom av den 10 juli 2019, kommissionen/Icap m.fl.,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det andra följer det av fast rättspraxis att motiveringsskyldigheten inte innebär att tribunalen är skyldig att utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet har fört bemöts vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt. Motiveringen kan således vara underförstådd, förutsatt att de berörda får kännedom om vad tribunalen har lagt till grund för sitt avgörande och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning vid ett överklagande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch Austria/kommissionen,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det tredje kan man, såsom det har erinrats om i samband med prövningen av den första grundens första del, inte av den omständigheten att kommissionen kvalificerade en samling beteenden som en enda, fortlöpande överträdelse, dra slutsatsen att vart och ett av dessa beteenden, betraktade var för sig, nödvändigtvis ska kvalificeras som en separat överträdelse. Om kommissionen beslutar att kvalificera de aktuella beteendena som separata överträdelser och hålla klagandena ansvariga för dem, måste den nämligen även undersöka dem vart och ett för sig och visa att de utgör en överträdelse och att klagandena varit inblandade i vart och ett av dessa beteenden.
Av detta följer att när kommissionen avser att anklaga klagandena för att ha deltagit inte bara i en ”enda, fortlöpande överträdelse”, utan även i flera separata överträdelser som motsvarar beteenden som denna överträdelse består av, ska den precisera och motivera den rättsliga kvalificeringen av vart och ett av dessa beteenden som utgörande en separat överträdelse.
Tribunalen ansåg i förevarande fall underförstått, i punkterna 76–78, 81 och 82 i den överklagade domen, att en enda, fortlöpande överträdelse med nödvändighet består av enskilda överträdelser. Tribunalen förklarade nämligen, i punkt 76 i den överklagade domen, att själva begreppet ”en enda, fortlöpande överträdelse” förutsätter en samling beteenden eller överträdelser och drog därav, utan närmare precisering, slutsatsen att de separata överträdelser som avses i artikel 1 i det omtvistade beslutet således inte utgjorde en ytterligare rättslig kvalificering. Denna sammanblandning av begreppen ”överträdelse” och ”beteende” görs även i punkterna 78, 81 och 82 i nämnda dom.
Denna sammanblandning föranledde tribunalen att, i punkterna 82–84 i den överklagade domen, slå fast att kommissionen hade motiverat sitt beslut i tillräcklig utsträckning, trots att det inte framgår av det omtvistade beslutet att kommissionen kvalificerat var och en av de aktuella bilaterala kontakterna som separata överträdelser.
Tribunalen gjorde sig härigenom emellertid skyldig till en felaktig rättstillämpning. I motsats till vad tribunalen slog fast är motiveringen till konstaterandet i skäl 352 i beslutet att klagandena hade gjort sig skyldiga till flera separata överträdelser nämligen inte tillräcklig. Av detta skäl framgår att kommissionen, på grundval av de faktiska omständigheter som beskrivs i avsnitt 4 och i bilaga I till nämnda beslut, anser att varje uttryck för företagens beteende i förhållande till de berörda kunderna eller varje serie (eller flera serier) av bilaterala kontakter har haft till syfte att begränsa konkurrensen och således utgör en överträdelse av artikel 101 FEUF. Kommissionen har emellertid inte angett skälen till att den anser att klagandena ska hållas ansvariga för vart och ett av de beteenden som läggs dem till last, inte bara såsom en ”enda, fortlöpande överträdelse”, utan även såsom flera separata överträdelser av artikel 101 FEUF.
Härav följer att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den slog fast att kommissionen hade uppfyllt sin skyldighet att motivera det omtvistade beslutet när denna fann att klagandena utöver sitt deltagande i en enda, fortlöpande överträdelse även hade deltagit i flera separata överträdelser.
Överklagandet ska således bifallas såvitt avser den första grundens andra del och följaktligen såvitt avser denna grund i dess helhet.
B.

Den andra grunden
Klagandena har genom den andra grunden gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i flera avseenden när den fastställde det rättsliga kriterium som ska tillämpas för att fastställa huruvida det föreligger en enda fortlöpande överträdelse. Denna grund består av två delar.
1.

Den andra grundens första del
a)

Parternas argument
Klagandena har genom den andra grundens första del gjort gällande att punkterna 123, 205 och 206 i den överklagade domen innebär en felaktig rättstillämpning vad gäller det rättsliga kriterium som ska tillämpas för att fastställa huruvida det föreligger en enda, fortlöpande överträdelse.
Tribunalen påstod där felaktigt att det inte var nödvändigt att pröva huruvida det fanns ett komplementärt samband mellan de påstådda beteendena för att kunna kvalificera dem som en enda, fortlöpande överträdelse. Detta påstående strider emellertid mot tribunalens praxis, enligt vilken ett komplementärt samband är ett nödvändigt villkor för att fastställa att en sådan överträdelse föreligger, varje gång det inte finns några direkta bevis för att det föreligger en formell plan som knyter samman överträdelsens olika delar. Domen av den 19 december 2013, Siemens m.fl./kommissionen (
C‑239/11 P, C‑489/11 P och C‑498/11 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:866
), som tribunalen har hänvisat till, avsåg andra faktiska omständigheter än dem som är aktuella i förevarande mål, eftersom deltagarna i den kartell som var aktuell i det målet i förväg och skriftligen hade undertecknat en formell plan. På samma sätt avser domen av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch Belgium/kommissionen (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), och domen av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
), andra faktiska omständigheter än de som är aktuella i förevarande mål.
Enligt den rättspraxis som klagandena har hänvisat till är den omständigheten att det finns likheter mellan olika grupper av ageranden inte i sig tillräckliga för att styrka att det föreligger en enda, fortlöpande överträdelse. Det krävs även att det visas att det finns ett komplementärt samband och ett samspel mellan dem.
Kommissionen anser att den andra grundens första del inte kan leda till bifall för överklagandet.
b)

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den andra grundens första del i huvudsak kritiserat tribunalen för att den slog fast att den omständigheten att det fanns likheter mellan olika grupper av ageranden i sig var tillräcklig för att styrka att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse, utan att det var nödvändigt att visa att det fanns ett komplementärt samband och ett samspel mellan dem.
För att fastställa huruvida olika beteenden kan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, är det inte nödvändigt att undersöka huruvida det föreligger ett komplementärt samband mellan dem i den meningen att varje enskilt beteende syftar till att motverka en eller flera konsekvenser av en normalt fungerande konkurrens och att beteendena genom ett samspel bidrar till att åstadkomma samtliga de konkurrensbegränsande verkningar som eftersträvas av aktörerna, inom ramen för en samlad plan med ett enda syfte. Villkoret att det ska finnas ett enda syfte innebär däremot att det ska undersökas huruvida de olika beteenden som ingår i överträdelsen uppvisar kännetecken som kan tyda på att andra deltagande företags konkreta beteenden faktiskt inte har haft samma syfte eller samma konkurrensbegränsande verkan och således inte har ingått i en ”samlad plan” på grund av ett identiskt syfte som snedvrider konkurrensen på den inre marknaden (dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det går inte att av denna praxis dra slutsatsen att den endast är tillämplig i situationer där det finns ett direkt bevis för att det finns en formell plan som knyter samman de olika delarna i en överträdelse eller att ett sådant komplementärt samband, i avsaknad av sådan bevisning, utgör ett nödvändigt villkor för att fastställa att det föreligger en sådan överträdelse. I de domar som avses i punkt 103 ovan har domstolen nämligen tvärtom gjort preciseringar med allmän giltighet som gäller samtliga överträdelser som ska anses utgöra en enda, fortlöpande överträdelse, oberoende av det faktiska tillvägagångssättet vid dessa överträdelser.
Klagandenas argument grundar sig således på en missuppfattning av domstolens rättspraxis.
I punkterna 205 och 206 i den överklagade domen slog tribunalen korrekt fast att det avgörande kriteriet för att det ska anses föreligga en enda, fortlöpande överträdelse är att de olika beteenden som omfattas av överträdelsen ingår i en ”samlad plan” med ett enda syfte. Tribunalen preciserade att det inte är nödvändigt att kontrollera huruvida det finns ett komplementärt samband mellan nämnda beteenden, för att kunna kvalificera dem som en enda, fortlöpande överträdelse. Tribunalen kan således inte kritiseras för att inte ha följt domstolens rättspraxis.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.
2.

Den andra grundens andra del
a)

Parternas argument
Klagandena har genom den andra grundens andra del gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning vad gäller förekomsten av en samlad plan eller en enda, fortlöpande överträdelse. Tribunalen tillämpade i den överklagade domen felaktigt det relevanta rättsliga kriterium som fastställts i domen av den 19 december 2013, Siemens m.fl./kommissionen (
C‑239/11 P, C‑489/11 P och C‑498/11 P
, ej publicerad,
EU:C:2013:866
), domen av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch Belgium/kommissionen (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) och domen av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch/kommissionen(
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Tribunalen fann felaktigt, i punkterna 209–213 i den överklagade domen, att likheterna mellan de påstådda agerandena utgjorde relevanta kriterier som var tillräckliga för att det skulle anses föreligga en enda, fortlöpande överträdelse, och att det inte var nödvändigt att det fanns ett komplementärt samband. Klagandena har hävdat att även om likheten mellan agerandena är ett relevant kriterium, är en sådan likhet inte tillräcklig i sig. I avsaknad av direkta bevis för ett samspel eller en formell plan som fastställts i förväg måste det finnas ett komplementärt samband för att det ska kunna styrkas att det föreligger en sådan överträdelse.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall på den andra grundens andra del.
b)

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den andra grundens andra del kritiserat tribunalen för att den, i punkterna 209–213 i den överklagade domen, slog fast att likheter mellan ageranden var relevanta kriterier som var tillräckliga för att det skulle anses föreligga en enda, fortlöpande överträdelse och att förekomsten av ett komplementärt samband inte var ett nödvändigt villkor i detta sammanhang.
Det framgår av domstolens praxis att kommissionen, för att visa att det föreligger ett gemensamt syfte med olika beteenden som tillsammans kan kvalificeras som en enda, fortlöpande överträdelse, kan beakta olika objektiva omständigheter, såsom det likartade genomförandet av de samordnade förfarandena och den materiella, geografiska och tidsmässiga överlappningen mellan de berörda förfarandena (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2017, Villeroy & Boch Belgium/kommissionen,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
, punkt
).
Tribunalen påpekade emellertid, i punkt 209 i den överklagade domen, i huvudsak att kommissionen hade understrukit att de olika samordnande kontakterna avsåg samma produkt, hade ett liknande innehåll, i stor utsträckning involverade samma parter, avsåg samma geografiska område och hade samma syfte, och att kommissionen härav hade dragit slutsatsen att dessa olika objektiva omständigheter utgjorde relevanta indicier för att visa att det förelåg en samlad plan.
Tribunalen erinrade därefter, i punkt 212 i den överklagade domen, om att likheterna mellan de kritiserade beteendena är relevanta kriterier för att visa att det föreligger en enda, fortlöpande överträdelse. Tribunalen preciserade att det även fanns andra kriterier som var relevanta, såsom vilka fysiska personer som var inblandade eller det geografiska tillämpningsområdet för de aktuella förfarandena.
I motsats till vad klagandena har gjort gällande fann tribunalen således inte att likheterna mellan de aktuella beteendena var tillräckliga för att visa att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse. Den fann i stället att dessa likheter endast utgjorde kriterier bland andra för att visa att det fanns en samlad plan, som är ett av villkoren för att en sådan överträdelse ska anses föreligga.
Tribunalen gjorde således en riktig bedömning när den, i punkt 213 i den överklagade domen, slog fast att de likheter som klagandena åberopat utgjorde relevanta kriterier för att avgöra huruvida de olika beteenden som ingick i den enda, fortlöpande överträdelsen var en del av en samlad plan med ett enda syfte, utan att det var nödvändigt att fastställa något slags ”synergier mellan de kritiserade agerandena”.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens andra del och följaktligen inte såvitt avser någon del av den andra grunden.
C.

Den tredje grunden
1.

Parternas argument
Klagandena har genom den tredje grunden kritiserat tribunalen för att den, i punkterna 120–130 i den överklagade domen, underkände deras argument att kommissionen hade åsidosatt deras rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet införa ett nytt väsentligt kriterium, nämligen att det finns ett komplementärt samband mellan de påtalade beteendena, för att fastställa att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse, trots att detta kriterium inte hade angetts i meddelandet om invändningar och trots att klagandena inte hade beretts tillfälle att yttra sig över detta kriterium innan beslutet antogs.
Tribunalen ansåg för det första, i punkterna 120–125 i den överklagade domen, att ett sådant samband inte utgjorde ett väsentligt kriterium för att fastställa förekomsten av en enda, fortlöpande överträdelse. Den fann för det andra, i punkterna 126–130 i nämnda dom, att införandet av detta nya kriterium i det omtvistade beslutet inte utgjorde ett åsidosättande av klagandenas rätt till försvar, eftersom kommissionens slutliga beslut inte nödvändigtvis behövde vara en exakt kopia av meddelandet om invändningar.
Vad gäller det sistnämnda uttalandet har klagandena hävdat att tribunalen tillämpade det relevanta rättsliga kriteriet felaktigt vid bedömningen av huruvida rätten till försvar hade åsidosatts. Enligt klagandena får meddelandet om invändningar och kommissionens slutliga beslut skilja sig åt endast vad gäller de argument som de till vilka meddelandet är riktat har åberopat under det administrativa förfarandet. Tribunalen gjorde således en felaktig bedömning när den slog fast att en avgörande analys och en genomgripande förändring av analysen i meddelandet om invändningar lagenligt kunde göras i det omtvistade beslutet för att visa att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse.
Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den tredje grunden, eftersom den antingen är verkningslös eller saknar stöd.
2.

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den tredje grunden gjort gällande att tribunalen, i punkterna 120–130 i den överklagade domen, gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den förkastade deras argument att kommissionen hade åsidosatt deras rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet för första gången använda kriteriet avseende ett komplementärt samband mellan beteendena.
Tribunalen erinrar om att det i artikel 27.1 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att ett meddelande om invändningar ska skickas till parterna. Enligt fast rättspraxis skall meddelandet om anmärkningar klart ange alla väsentliga omständigheter som kommissionen stöder sig på i detta skede av förfarandet. Denna redogörelse kan emellertid vara kortfattad, och det beslut som kommissionen sedan antar behöver inte nödvändigtvis vara en kopia av redogörelsen för anmärkningarna, eftersom detta meddelande utgör ett förberedande dokument vars bedömningar av faktiska och rättsliga förhållanden är av rent preliminär karaktär (dom av den 25 mars 2021, Slovak Telekom/kommissionen,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härav följer att den rättsliga kvalificering av de faktiska omständigheterna som görs i meddelandet om invändningar per definition endast kan vara preliminär. Ett senare beslut av kommissionen kan därför inte ogiltigförklaras enbart av det skälet att de definitiva slutsatser som dragits av dessa omständigheter inte exakt motsvarar denna preliminära kvalificering. Kommissionen är nämligen skyldig att höra mottagarna av ett meddelande om invändningar och i förekommande fall ändra sin bedömning för att beakta de synpunkter som lämnats som svar på de framförda anmärkningarna. En sådan ändring görs just i syfte att iaktta mottagarnas rätt till försvar. Det bör således vara tillåtet för kommissionen att i sitt slutliga beslut precisera nämnda kvalificering med beaktande av de uppgifter som framkommit under det administrativa förfarandet för att antingen kunna dra tillbaka anmärkningar som visat sig vara dåligt underbyggda eller ändra och komplettera sina faktiska och rättsliga argument till stöd för de anmärkningar som kvarstår, dock på villkor att kommissionen endast tar upp förhållanden som berörda parter haft tillfälle att yttra sig över och att kommissionen under det administrativa förfarandet har tillhandahållit de uppgifter som de behöver för att tillvarata sina intressen (dom av den 25 mars 2021, Slovak Telekom/kommissionen,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I punkterna 120–130 i den överklagade domen underkände tribunalen klagandenas argument att kommissionen hade åsidosatt deras rätt till försvar genom att fastställa att det förelåg en enda, fortlöpande överträdelse på grundval av ett nytt väsentligt kriterium, det vill säga kriteriet avseende ett komplementärt samband mellan de påstådda beteendena, utan att nämna detta kriterium i meddelandet om invändningar.
För att komma fram till denna slutsats erinrade tribunalen om domstolens praxis, vilken det erinrats om i punkt 107 ovan, enligt vilken det inte är nödvändigt att kontrollera huruvida det finns ett komplementärt samband mellan de aktuella beteendena för att de ska kunna kvalificeras som tillsammans utgörande en enda, fortlöpande överträdelse. Tribunalen drog härav, i punkterna 124 och 125 i den överklagade domen, slutsatsen att ett sådant komplementärt samband inte utgjorde en väsentlig omständighet, i den mening som avses i den rättspraxis som det erinrats om i punkt 127 ovan, och att kommissionen följaktligen inte var skyldig att analysera detta samband i meddelandet om invändningar.
Härav följer att tribunalen vid denna bedömning följde domstolens praxis och att den inte kan kritiseras för att ha gjort sig skyldig till en felaktig rättstillämpning.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
D.

Den fjärde grunden
Klagandena har genom den fjärde grunden gjort gällande att tribunalen åsidosatte väsentliga formföreskrifter, att den inte motiverade sitt beslut att underkänna den andra grund som klagandena åberopat i första instans, avseende kommissionens bristande behörighet att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet, samt att tribunalen gjorde en felaktig bedömning av villkoren för att ta upp bevisningen till sakprövning.
Klagandena har genom den andra grunden i huvudsak gjort gällande att kommissionen inte hade styrkt sin ”interna behörighet”, eftersom den i det omtvistade beslutet inte hade visat att deras beteende hade påverkat handeln mellan medlemsstaterna, i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF, vilket medförde att kommissionen saknade behörighet att ålägga dem böter enligt denna bestämmelse och artikel 53 i EES-avtalet. Tribunalen fann i den överklagade domen, bland annat i punkterna 169, 173 och 177, att talan inte kunde bifallas på denna grund då den ansåg att kommissionen hade styrkt sin ”externa behörighet” på grundval av ”genomförandekriteriet”, av det skälet att optiska diskenheter hade sålts inom EES.
Den fjärde grunden består av tre delar.
1.

Den fjärde grundens första del
a)

Parternas argument
Den fjärde grundens första del avser en bristfällig motivering av den överklagade domen vad gäller den andra grund som klagandena åberopade i första instans, avseende kommissionens bristande behörighet att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Denna grunds första del avser att det saknas bevis för kartellens påverkan på handeln mellan medlemsstaterna. Tribunalen har, enligt klagandena, inte bemött deras argument utan förkastat dem genom att fokusera på ett felaktigt behörighetskriterium, det vill säga genomförandekriteriet.
Kriteriet avseende den externa behörigheten och kriteriet avseende den interna behörigheten är inte ömsesidigt uteslutande. Kriteriet avseende den externa behörigheten är ett villkor för att artikel 101 FEUF ska vara tillämplig när det klandervärda beteendet sker utanför unionen eller EES. Även när detta kriterium är uppfyllt, ankommer det likväl på kommissionen att avgöra om beteendet i fråga kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Klagandena gjorde i första instans gällande att kommissionen, i avsaknad av tillräcklig bevisning beträffande handeln med optiska diskenheter mellan medlemsstaterna, inte hade visat att handeln mellan medlemsstaterna hade påverkats i den mening som avses i artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Tribunalen bemötte inte dessa argument utan nöjde sig med att hänvisa till ologiska eller icke underbyggda skäl, genom att den bortsåg från att kommissionen inte hade lagt fram någon bevisning och den, i punkt 174 i den överklagade domen, blandade ihop förekomsten av försäljning till Dell och HP inom EES med en eventuell försäljning av optiska diskenheter inom EES.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens första del.
b)

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den fjärde grundens första del kritiserat tribunalen för att ha lämnat en bristfällig motivering vid prövningen av den grund som åberopades i första instans avseende kommissionens bristande behörighet. Tribunalen påstås inte ha bemött klagandenas argument utan i stället ha förkastat dem genom att fokusera på ett felaktigt behörighetskriterium.
Såsom det har erinrats om i punkt 93 ovan innebär inte motiveringsskyldigheten att tribunalen är skyldig att utforma domskälen så, att samtliga resonemang som parterna i målet har fört bemöts vart och ett för sig och på ett uttömmande sätt. Motiveringen kan således vara underförstådd, förutsatt att den ger de berörda personerna möjlighet att få reda på skälen till varför tribunalen inte ansåg att det fanns fog för deras argument och att domstolen får ett tillräckligt underlag för att kunna utföra sin prövning vid ett överklagande.
Enligt fast rättspraxis gäller dessutom att för att villkoret att ett avtal, i den mening som avses i artikel 101.1 FEUF, ska kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna, ska anses uppfyllt, krävs att det med tillräcklig grad av sannolikhet, på grundval av en rad rättsliga eller faktiska omständigheter, kan förutses att avtalet direkt eller indirekt, faktiskt eller potentiellt kan inverka på handelsflödet mellan medlemsstaterna, på ett sådant sätt att det kan komma att hindra förverkligandet av en gemensam marknad mellan medlemsstaterna. Denna inverkan får inte heller vara obetydlig (dom av den 16 juli 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I punkterna 170–172 i den överklagade domen fann tribunalen bland annat att kommissionen i tillräcklig utsträckning hade styrkt att de som det omtvistade beslutet riktade sig till hade tillhandahållit optiska diskenheter till sina kunder Dell och HP, vilka var etablerade i flera medlemsstater. Även om dessa omständigheter anfördes inom ramen för bedömningen av det så kallade ”genomförandekriteriet”, kunde klagandena mycket väl förstå att det utifrån dessa kunde anses att kommissionen hade styrkt att handeln mellan medlemsstaterna kunde påverkas, särskilt som tribunalen därefter, i punkterna 179–191 i den överklagade domen, prövade klagandenas argument att kommissionen inte hade gjort någon bedömning av huruvida den aktuella kartellen märkbart påverkade handeln mellan medlemsstaterna. När tribunalen förkastade detta argument slog den, i punkt 187 i den överklagade domen, uttryckligen fast att kommissionen hade uppfyllt det kriterium, enligt vilket handeln mellan medlemsstaterna ska kunna påverkas, som föreskrivs i punkt 53 i riktlinjerna om begreppet påverkan på handeln i artiklarna [101 och 102 FEUF] (
EUT C 101, 2004, s. 81
).
Av detta följer att tribunalens motivering, även om den var underförstådd, gjorde det möjligt för klagandena att få reda på skälen till att tribunalen inte godtog den första delen av den andra grunden för deras talan i första instans.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens första del.
2.

Den fjärde grundens andra del
a)

Parternas argument
Klagandena har genom den fjärde grundens andra del gjort gällande att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att den bevisning avseende villkoret avseende en påtaglig påverkan på handeln mellan medlemsstaterna som kommissionen åberopade för första gången i första instans, i sitt svaromål, kunde tas upp till sakprövning, bland annat på grund av att dessa bevis hade nämnts i meddelandet om invändningar.
I punkt 176 i den överklagade domen fann tribunalen att den bevisning som kommissionen åberopade för första gången i sitt svaromål till stöd för sina slutsatser om det nämnda villkoret kunde tas upp till sakprövning. Dessa bevis nämndes enligt tribunalen i meddelandet om invändningar.
För det första innehåller detta meddelande inte någon slutsats beträffande påverkan på handeln mellan medlemsstater. För det andra nämndes vissa av de handlingar som kommissionen åberopade i första instans, i motsats till vad tribunalen slog fast, inte i meddelandet om invändningar till stöd för dess slutsats om dess behörighet. Vissa av dessa bevis nämns inte alls. Andra nämns endast i meddelandet om invändningar, men inte i det omtvistade beslutet, vilket innebär att kommissionen inte längre ansåg dem vara relevanta. Andra nämns i meddelandet om invändningar och i det omtvistade beslutet, men i resonemang som inte har något samband med bedömningen av villkoret att handeln mellan medlemsstaterna ska kunna påverkas.
Domstolen har emellertid slagit fast att inte ens de handlingar som ett anklagat företag redan känner till kan åberopas med giltig verkan i ett beslut, om de inte tidigare har omnämnts och undersökts i meddelandet om anmärkningar.
Kommissionen har gjort gällande att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens andra del och att denna del under alla omständigheter är verkningslös.
b)

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den fjärde grundens andra del kritiserat tribunalen för att den, i punkt 176 i den överklagade domen, fann att den bevisning som kommissionen åberopade i sitt svaromål i första instans, till stöd för sina slutsatser om villkoret att handeln mellan medlemsstaterna ska kunna påverkas, kunde tas upp till sakprövning, trots att denna bevisning åberopades för första gången av kommissionen.
Det framgår av punkt 170 i den överklagade domen att tribunalen, på grundval av skälen 53, 270 och 464–468 i det omtvistade beslutet, bekräftade kommissionens bedömning avseende detta villkor. Eftersom den bevisning som kommissionen åberopade och som klagandenas resonemang avser är den bevisning som tribunalen nämnde i punkterna 171 och 172 i den domen, konstaterar domstolen att den är överflödig i förhållande till den motivering som anges i punkt 170, och att den fjärde grundens andra del följaktligen ska anses vara verkningslös.
3.

Den fjärde grundens tredje del
a)

Parternas argument
Klagandena har genom den fjärde grundens tredje del gjort gällande att den ”bevisning” som kommissionen åberopade i första instans inte kan tas upp till sakprövning, saknar relevans och är otillräcklig. Denna tredje del avser kommissionens argument och är endast relevant för det fall domstolen upphäver den överklagade domen.
För det första saknar bevisningen avseende Dell relevans, av de skäl som anförts i punkt 46 i repliken i målet vid tribunalen. För det andra saknar den omständigheten att HP hade försäljningskontor i Förenade kungariket relevans, av de skäl som anförts i punkt 47 i denna replik. För det tredje bekräftar den bevisning som det hänvisas till i fotnoterna 74 och 75 i svaromålet i målet vid tribunalen endast något som inte har ifrågasatts, det vill säga att de berörda företagen levererade optiska diskenheter från länder utanför EES till Dell och HP i EES. För det fjärde har kommissionen i fotnot 25 i dupliken i målet vid tribunalen hänvisat till ett annat avsnitt i samma dokument ID 1412/4, som citerats i fotnot 74 i svaromålet. Denna handling åberopades i dupliken till stöd för en slutsats som inte återfinns i meddelandet om invändningar eller i det omtvistade beslutet. Denna nya slutsats till stöd för det omtvistade beslutets lagenlighet kan således inte beaktas i rättegången. Därmed ska den nämnda handlingen avvisas. För det femte saknar den bevisning som det hänvisas till i fotnot 76 i svaromålet helt relevans. Den avser försäljning inom ett annat marknadssegment med avseende på andra kunder än Dell och HP, som inte omfattas av det aktuella beteendet.
Vad gäller den bevisning som åberopades för första gången i fotnot 26 i dupliken, lyfte kommissionen ur akten fram en handling som enligt kommissionen visade att vissa leverantörer av optiska diskenheter som gjorde leveranser till HP var etablerade inom EES, vilket ansågs visa att det förekom handel härmed inom EES. Denna handling kan emellertid inte tas upp till sakprövning, bland annat eftersom den varken omnämndes eller undersöktes i meddelandet om anmärkningar eller i det omtvistade beslutet för att bevisa att handeln inom EES påverkades.
Kommissionen anser att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser den fjärde grundens tredje del.
b)

Domstolens bedömning
Klagandena har genom den fjärde grundens tredje del gjort gällande att den ”bevisning” som kommissionen åberopade i första instans inte kan tas upp till sakprövning, saknar relevans och är otillräcklig. Denna tredje del avser kommissionens argument och är endast relevant för det fall domstolen upphäver den överklagade domen.
Enligt fast rättspraxis ska en grund som för första gången framställs i ett mål om överklagande vid domstolen avvisas. Domstolen är i ett mål om överklagande nämligen endast behörig att pröva tribunalens bedömning av de grunder som har behandlats vid tribunalen. Om en part härvid tilläts att åberopa en ny grund som denne inte har åberopat vid tribunalen, skulle detta innebära att vederbörande vid domstolen, vilken har en begränsad behörighet i mål om överklagande, kunde anhängiggöra en mer omfattande tvist än den som tribunalen har prövat (dom av den 10 juli 2014, Telefónica och Telefónica de España/kommissionen,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Den fjärde grundens tredje del ska således avvisas. Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser någon del av denna grund, vilken delvis inte kan tas upp till sakprövning, delvis är verkningslös och i övrigt inte kan leda till bifall för överklagandet.
VI.

Huruvida den överklagade domen ska upphävas
Det följer av punkterna 76–100 ovan att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning när den fann att kommissionen inte hade åsidosatt klagandenas rätt till försvar och att den hade uppfyllt sin skyldighet att motivera det omtvistade beslutet vad gäller dess slutsats att klagandena utöver sitt deltagande i en enda, fortlöpande överträdelse även hade deltagit i flera separata överträdelser.
Det finns under dessa omständigheter skäl att upphäva den överklagade domen.
VII.

Prövning av talan vid tribunalen
Enligt artikel 61 första stycket i stadgan för Europeiska unionens domstol ska domstolen upphäva tribunalens avgörande om överklagandet är välgrundat. Domstolen kan själv slutligt avgöra målet, om detta är färdigt för avgörande, eller återförvisa målet till tribunalen för avgörande.
Det är i förevarande fall lämpligt att domstolen slutligt avgör målet, vilket är färdigt för avgörande.
Såsom framgår av punkt 34 ovan åberopade klagandena nio grunder i målet vid tribunalen.
Klagandena har genom den första grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen åsidosatte deras rätt till försvar genom att i det omtvistade beslutet för första gången hävda att de hade deltagit i flera separata överträdelser som den påtalade enda, fortlöpande överträdelsen bestod av, utan att ha påstått detta under det administrativa förfarandet. Beslutet är även bristfälligt motiverat, eftersom kommissionen inte angav skälen till att den ansåg att klagandena hade deltagit i dessa separata överträdelser.
Vad gäller argumentet avseende ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten anser domstolen, av de skäl som anges i punkterna 91–99 ovan, att kommissionen inte har motiverat sitt beslut vad gäller klagandenas deltagande i de nämnda separata överträdelserna.
Talan ska således bifallas på den första grund som klagandena har åberopat till stöd för sin talan, i den utsträckning som kommissionen kritiseras för att inte i tillräcklig utsträckning ha motiverat det omtvistade beslutet vad gäller klagandenas deltagande i dessa separata överträdelser.
Mot bakgrund av vad som angetts i punkterna 68–71 ovan, och utan att det är nödvändigt att pröva de övriga argument som anförts inom ramen för den första grunden, ska artikel 1 e i detta beslut ogiltigförklaras i den del det där konstateras att klagandena har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i flera separata överträdelser.
Klagandena har genom den andra grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen inte är behörig att tillämpa artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. De har i huvudsak hävdat att kommissionen i det omtvistade beslutet inte har visat att handeln mellan medlemsstaterna påverkats av det beteende som de lagts till last, varför kommissionen inte är behörig att ålägga dem böter enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 165–177 och 181–190 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den andra grunden.
Klagandena har genom den tredje grunden för sin talan i målet vid tribunalen bestritt att den påstådda överträdelsen omfattade hela EES, såsom angetts i artikel 1 i det omtvistade beslutet. De har gjort gällande att kartelldeltagarna sålde optiska diskenheter endast till Dell och HP, vilka är etablerade i Nederländerna respektive Tyskland. De har hävdat att den plats där kunderna köper de berörda produkterna är avgörande vid bedömningen av huruvida en överträdelse har begåtts. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 194–199 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den tredje grunden.
Klagandena har genom den fjärde grunden för sin talan i målet vid tribunalen bestritt kommissionens slutsatser avseende förekomsten av en enda, fortlöpande överträdelse av artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet. Inom ramen för en första delgrund har de gjort gällande att styrkandet av ett komplementärt samband mellan de olika enskilda konkurrensbegränsande beteendena är det väsentliga kriteriet för att fastställa att det föreligger en sådan överträdelse och att kommissionen inte i tillräcklig utsträckning har lyckats styrka ett sådant samband i det omtvistade beslutet. Inom ramen för en andra delgrund har klagandena bestritt kommissionens slutsats att det beteende som avsåg Dell och HP gav upphov till en enda överträdelse. De har för det första gjort gällande att beteendena avseende Dell och HP inte hade ett enda konkurrensbegränsande syfte, eftersom de sistnämnda var två skilda kunder. De har för det andra anfört att det beteende som avsåg Dell inte kompletterade det beteende som avsåg HP, eftersom det inte förelåg något samspel mellan dem. De anser för det tredje att de likheter som räknas upp i detta beslut avseende produkter, tillvägagångssätt, innehåll och geografiskt tillämpningsområde inte räcker för att visa att det föreligger ett sådant samband. De har för det fjärde gjort gällande att beteendena avseende Dell och HP, i motsats till vad som angavs i det nämnda beslutet, skilde sig väsentligt åt vad gäller varaktigheten, deltagarna, kunderna, de inblandade fysiska personerna och de geografiska områdena. Klagandena har för det femte gjort gällande att den bevisning som åberopats i det omtvistade beslutet är otillräcklig och att den inte är relevant för att styrka att det finns ett komplementärt samband mellan beteendena i fråga.
Vad gäller den fjärde grundens första del ansluter domstolen sig till motiveringen i punkterna 204–216 i den överklagade domen, jämförd med punkterna 107–110 och 116–120 ovan. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den fjärde grundens första del. Vad gäller den fjärde grundens andra del ansluter domstolen sig till motiveringen i punkterna 220–240 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i de sistnämnda punkterna kan talan således inte vinna bifall på denna grunds andra del. Talan kan således inte vinna bifall på någon del av den fjärde grunden.
Klagandena har genom den femte grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen inte har visat att de kände till eller borde ha känt till den i det omtvistade beslutet konstaterade enda, fortlöpande överträdelsen i dess helhet, eller att alla de andra deltagarna var inblandade. Klagandena anser följaktligen att kommissionen inte kan hålla dem ansvariga för deltagandet i denna överträdelse, och att detta beslut ska ogiltigförklaras i sin helhet i den del det avser klagandena. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 246–277, 280–345 och 349–358 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den femte grunden.
Klagandena har genom den sjätte grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen inte i tillräcklig utsträckning har visat att de kände till samtliga delar av den påstådda konkurrensbegränsande samverkan eller att de kände till de övriga kartelldeltagarnas beteende från och med den 23 juni 2004. De har i detta avseende påpekat att de kunde känna till det enda syftet med den konkurrensbegränsande samverkan först från och med den 20 juni 2006, som var den dag från vilken de hölls ansvariga för de kontakter som rörde HP, och att det omtvistade beslutet följaktligen ska ogiltigförklaras i dess helhet. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 362–373 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den sjätte grunden.
Klagandena har genom den sjunde grunden för sin talan i målet vid tribunalen för det första gjort gällande att kommissionen inte styrkt att de bilaterala kontakter genom vilka klagandena påstås ha deltagit i den konstaterade enda, fortlöpande överträdelsen utgjorde sådana otillåtna avtal som avses i artikel 101.1 FEUF. Klagandena har vidare hävdat att kommissionen inte i tillräcklig utsträckning styrkt att det förelåg någon som helst gemensam vilja att begränsa konkurrensen i fråga om var och en av de åtta påstådda bilaterala kontakterna. Klagandena har vidare kritiserat att kommissionen grundade sig på uttalanden från företag som ansökt om förmånlig behandling, och har ifrågasatt bevisvärdet av dessa uttalanden och den samtida bevisningen för de faktiska omständigheterna, bland annat registren över telefonsamtal. Klagandena anser slutligen att dessa kontakter endast bestod av informationsutbyten och att de böter som de ålagts följaktligen ska sättas ned. Denna omkvalificering av deras beteende skulle enligt klagandena kunna föranleda att en skadeståndstalan väcks vid en senare tidpunkt. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 377–463 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den sjunde grunden.
Klagandena har genom den åttonde grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att utredningen tog orimligt lång tid med hänsyn till omfattningen av ärendet, antalet inblandade parter, omständigheten att endast två kunder berördes, den påstådda enda, fortlöpande överträdelsens relativt korta varaktighet och avsaknaden av exceptionella omständigheter som kunde motivera en lång utredning. Klagandena anser att ett konstaterande av att utredningen tagit orimligt lång tid bör föranleda en nedsättning av det ålagda bötesbeloppet med minst 5 procent. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 467–472 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den åttonde grunden.
Klagandena har genom den nionde grunden för sin talan i målet vid tribunalen gjort gällande att kommissionen gjorde en felaktig beräkning av det bötesbelopp som klagandena ålades. Denna grund består av tre delar, avseende för det första att kommissionen inte har beaktat att klagandena är företag som endast tillverkar en enda produkt, för det andra att den inte har beaktat andra omständigheter som begränsar allvaret i TSST KR:s individuella beteende och för det tredje att den inte har gjort en korrekt bedömning av de särskilda omständigheterna kring den aktuella överträdelsen vid fastställandet av den allmänna koefficienten för överträdelsens allvar. Domstolen ansluter sig till motiveringen i punkterna 477–485, 489–497 och 501–507 i den överklagade domen. Av de skäl som anges i dessa punkter kan talan således inte vinna bifall på den nionde grunden.
Vad gäller det bötesbelopp som avses i artikel 2 e i det omtvistade beslutet anser domstolen att ingen av de omständigheter som klagandena har åberopat i förevarande mål eller något skäl som avser tvingande rätt motiverar att den med tillämpning av artikel 261 FEUF och artikel 31 i förordning nr 1/2003 använder sig av sin obegränsade behörighet för att sätta ned detta bötesbelopp.
Mot bakgrund av allt det ovan anförda ska artikel 1 e i det omtvistade beslutet ogiltigförklaras i den del det där konstateras att klagandena har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet genom att delta i flera separata överträdelser, och talan ogillas i övrigt.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet bifalls och domstolen själv slutligt avgör saken.
Enligt artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som är tillämplig i mål om överklagande med stöd av artikel 184.1 i dessa regler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. I artikel 138.3 i rättegångsreglerna preciseras att om parterna ömsom tappar målet på en eller flera punkter, ska vardera parten bära sina rättegångskostnader. Domstolen får emellertid besluta att en part ska ersätta en del av den andra partens rättegångskostnader, om det framstår som skäligt med hänsyn till omständigheterna i målet.
I förevarande fall har klagandena yrkat att kommissionen ska förpliktas att ersätta samtliga rättegångskostnader i första instans och i målet om överklagande. Kommissionen har tappat målet om överklagande och delvis målet i första instans. Klagandena har delvis tappat målet i första instans. Med hänsyn till omständigheterna i målet finner domstolen att kommissionen ska förpliktas att bära sina rättegångskostnader såväl i första instans som i målet om överklagande samt ersätta klagandenas samtliga rättegångskostnader i förevarande mål om överklagande och hälften av klagandenas rättegångskostnader i första instans. Klagandena ska bära hälften av sina rättegångskostnader i första instans.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 12 juli 2019, Toshiba Samsung Storage Technology och Toshiba Samsung Storage Technology Korea/kommissionen (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
), upphävs.

2)
Artikel 1 e i kommissionens beslut C(2015) 7135 final av den 21 oktober 2015 om ett förfarande enligt artikel 101 FEUF och artikel 53 i EES-avtalet (ärende AT.39639 – Optiska diskenheter) ogiltigförklaras i den del det däri konstateras att Toshiba Samsung Storage Technology Corp. och Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. har överträtt artikel 101 FEUF och artikel 53 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet av den 2 maj 1992 genom att från den 23 juni 2004 till den 17 november 2008 delta i flera separata överträdelser.

3)
Talan ogillas i övrigt.

4)
Europeiska kommissionen ska bära sina rättegångskostnader såväl i första instans som i målet om överklagande samt ersätta samtliga rättegångskostnader som uppkommit för Toshiba Samsung Storage Technology Corp. och Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. i förevarande mål om överklagande och hälften av dessa företags rättegångskostnader i första instans.

5)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp. och Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. ska bära hälften av sina rättegångskostnader i första instans.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.