CELEX: 62017CJ0338
Predhodno odločanje
Socialna politika
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Direktiva 2008/94/ES
Člena 3 in 4
Kritje terjatev delavcev s strani jamstvenih ustanov
Omejitev obveznosti plačila jamstvenih ustanov
Izključitev terjatev iz naslova plač, ki so nastale več kot tri mesece pred vpisom v sodni register sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 151 in 153 PDEU, člena 20 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina), členov 3, 4, 11 in 12 Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (
UL 2008, L 283, str. 36
) ter načel postopkovne avtonomije, enakovrednosti, učinkovitosti in sorazmernosti.
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med gospo Virginie Marie Gabrielle Guigo in skladom „Garantirani vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite“ (sklad „zajamčene terjatve delavcev“, Bolgarija) pri Natsionalen osiguritelen institut (nacionalni zavod za socialno zavarovanje, Bolgarija) (v nadaljevanju: jamstveni sklad), in sicer zaradi zavrnitve jamčenja za neporavnane terjatve iz naslova plač.
Pravni okvir
Pravo Unije
Z Direktivo 2008/94 je bila kodificirana in razveljavljena Direktiva Sveta 80/987/EGS z dne 20. oktobra 1980 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217), kakor je bila nazadnje spremenjena z Direktivo 2002/74/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. septembra 2002 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 4, str. 261).
Člen 1(1) Direktive 2008/94 določa:
„Ta direktiva se uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1).“
Člen 3 te direktive določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.
Terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, so neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred in/ali, kot je ustrezno, po danem datumu, ki ga določijo države članice.“
Člen 4 navedene direktive določa:
„1.   Države članice imajo možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3.
2.   Kadar države članice izkoristijo možnost iz odstavka 1, morajo navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve. Vendar pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece delovnega razmerja pred in/ali po dnevu iz člena 3[, drugi odstavek].
Države članice lahko vključijo to minimalno obdobje treh mesecev v priporočljivo [referenčno] obdobje, ki ni krajše od šestih mesecev.
Države članice, katerih priporočljivo [referenčno] obdobje ni krajše od 18 mesecev, lahko omejijo obdobje, za katero jamstvena ustanova krije neporavnane obveznosti, na osem tednov. V tem primeru se za izračun minimalnega obdobja uporabijo obdobja, ki so za delavca najugodnejša.
3.   Države članice lahko določijo zgornjo mejo za plačila, ki jih opravi jamstveni sklad. Te zgornje meje ne smejo biti nižje od ravni, ki je s socialnega vidika skladna s socialnim ciljem te direktive.
Kadar države članice izkoristijo to možnost, morajo obvestiti Komisijo o metodah, ki so jih uporabile za določitev zgornje meje.“
Člen 12 te direktive določa:
„Direktiva ne vpliva na možnost držav članic:
(a)
da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab;
(b)
da odklonijo ali zmanjšajo obveznosti iz člena 3 ali obvezno jamstvo iz člena 7, če se izkaže izpolnitev obveznosti neupravičena zaradi posebnih povezav med delavcem in delodajalcem ali zaradi njunih skupnih interesov, ki lahko vodijo do tajnega dogovora med njima;
(c)
zavrniti ali zmanjšati odgovornost iz člena 3 ali obveznost jamstva iz člena 7 v primerih, ko je bil delavec sam ali skupaj s svojimi bližnjimi sorodniki lastnik bistvenega deleža delodajalčevega podjetja ali obrata in je imel znaten vpliv na dejavnosti podjetja.“
Bolgarsko pravo
Člen 4(1) Zakon za Garantiranite vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite pri nesastoyatelnost na rabotodatelia (zakon o zajamčenih terjatvah delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca; v nadaljevanju: zakon o varstvu terjatev delavcev) določa:
„Delavci, ki so bili ali so v delovnem razmerju z delodajalcem iz člena 2, lahko uveljavljajo zajamčene terjatve v smislu tega zakona, in to ne glede na trajanje in urnik navedenega delovnega razmerja, pod pogojem, da:
1.
to delovno razmerje še ni prenehalo na datum vpisa sodne odločbe, določene v členu 6, v sodni register;
2.
je to delovno razmerje prenehalo v obdobju zadnjih treh mesecev pred vpisom sodne odločbe, določene v členu 6, v sodni register.“
Člen 6 tega zakona določa:
„Pravica delavcev do zajamčenih terjatev, določena v členu 4(1), nastane na dan vpisa sodne odločbe v sodni register, s katero:
1.
se začne postopek zaradi insolventnosti;
2.
se začne postopek zaradi insolventnosti in hkrati razglasi stečaj;
3.
se začne postopek zaradi insolventnosti, se odredi prenehanje dejavnosti podjetja, se razglasi stečaj dolžnika ter prekinitev postopka zaradi insolventnosti, ker premoženje ne zadošča za pokritje stroškov postopka.“
Člen 25 navedenega zakona določa:
„Zajamčene terjatve v smislu tega zakona se odobrijo na podlagi vloge za prijavo terjatve, ki se jo izpolni na podlagi za to določenega obrazca in ki jo mora delavec v roku dveh mesecev od datuma vpisa sodne odločbe, določene v členu 6, oziroma od datuma, ko je bolgarski delodajalec delavce obvestil o začetku postopka zaradi insolventnosti v skladu z zakonodajo druge države, poslati tistemu lokalnemu uradu nacionalnega zavoda za socialno varnost, ki je najbližji sedežu delodajalca.“
Člen 358 Kodeks na truda (zakonik o delovnih razmerjih) določa:
„1)   Tožbe iz naslova delovnih sporov je treba vložiti v teh rokih:
[…]
3.
v treh letih za vse druge delovne spore.
2)   Roki, določeni v prejšnjem odstavku, začnejo teči:
[…]
2.
za vse druge tožbe od dneva, ko je pravica, ki je predmet tožbe, postala iztožljiva, oziroma od dneva, ko je njena izvršitev postala mogoča. Pri denarnih dolgovih se za zapadlost šteje dan, ko bi terjatev običajno morala biti plačana.
[…]“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
V. M. G. Guigo je bila od 29. junija 2007 do 14. maja 2012 zaposlena v družbi Evrosileks OOD, ki ima sedež v Varni (Bolgarija).
Rayonen sad Varna (okrožno sodišče v Varni, Bolgarija) je s sodbo z dne 26. junija 2013 družbi Evrosileks naložilo, naj V. M. G. Guigo plača določene terjatve iz naslova neto nadomestila za plačani dopust, koriščen marca, aprila in maja 2012, iz naslova plač za maj 2012 in iz naslova odpravnine zaradi prenehanja pogodbe brez odpovednega roka, pri čemer se zneski vseh teh terjatev povečajo za zakonske obresti.
Okrazhen sad Varna (regionalno sodišče v Varni, Bolgarija) je s sodbo z dne 18. decembra 2013 začelo postopek zaradi insolventnosti nad družbo Evrosilex ter razglasilo njen stečaj. Istega dne je bila ta sodba vpisana v sodni register.
V. M. G. Guigo je 3. avgusta 2016 od jamstvenega sklada zahtevala plačilo terjatev iz naslova plačil, ki jih družba Evrosilex ni plačala. Ta zahtevek se je skliceval na zakon o varstvu terjatev delavcev, na sodbo Rayonen sad Varna (okrožno sodišče v Varni) z dne 26. junija 2013 in na sklep o izvršbi, ki je bil izdan na podlagi te sodbe. Ker jamstveni sklad v zakonskem roku ni odgovoril, je V. M. G. Guigo to zavrnitev zaradi molka organa izpodbijala pri Administrativen sad Varna (upravno sodišče v Varni, Bolgarija).
Jamstveni sklad je z odločbo z dne 13. septembra 2016 na podlagi člena 4(1), točka 2, in člena 25 zakona o varstvu terjatev delavcev vendarle izrecno zavrnil zahtevo V. M. G. Guigo. Zadnjenavedena je zoper to odločbo vložila tožbo pri Administrativen sad Varna (upravno sodišče v Varni).
Navedeno sodišče je s sodbo z dne 7. decembra 2016 zavrnilo tožbi V. M. G. Guigo, pri čemer je menilo, prvič, da pogoji v zvezi s prekinitvijo pogodbe o zaposlitvi, ki so določeni v členu 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev, niso izpolnjeni, in drugič, da iz sodbe z dne 18. aprila 2013, Mustafa (
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
), izhaja, da na podlagi prava Unije države članice lahko določijo trimesečni rok, kakršen je obravnavan v postopku v glavni stvari, ne da bi to pomenilo nedovoljeno omejitev področja uporabe Direktive 2008/94.
V. M. G. Guigo je zoper to sodbo pri predložitvenem sodišču – Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče, Bolgarija) – vložila kasacijsko pritožbo.
Navedeno sodišče pojasnjuje, da se v sporu o glavni stvari postavlja vprašanje, ali v okoliščinah, kakršne so v postopku v glavni stvari, člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev členoma 151 in 153 PDEU ter členoma 3 in 4 Direktive 2008/94 ne odvzema njihovega polnega učinka, saj bi se lahko štelo, da ta nacionalna določba delavcu, ki je imetnik zajamčenih terjatev, ovira uživanje minimalnega varstva.
Natančneje, sprašuje se, ali pravo Unije dopušča sprejetje določbe, kakršna je člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev, ki uživanje minimalnega varstva za terjatve iz naslova plač avtomatično in brez izjeme izključuje – kadar je nad delodajalcem razglašen stečaj – za tiste terjatve delavcev, ki izvirajo iz delovnega razmerja, ki je prenehalo pred več kot tremi meseci. Predložitveno sodišče ugotavlja, da Direktiva 2008/94 ne določa možnosti omejitve kategorije oseb, ki imajo status delavcev in ki imajo terjatve iz naslova dolgovanih plač proti delodajalcu v stečaju, pri čemer je edina izjema posebna kategorija oseb, za katere je varstvo izključeno na podlagi domneve iz člena 12 te direktive.
Poleg tega se navedeno sodišče sprašuje, ali dvomesečni rok iz člena 25 zakona o varstvu terjatev delavcev, ki je določen za vložitev zahteve za plačilo zajamčenih terjatev in ki začne teči z dnem vpisa sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register, zagotavlja zadostno raven varstva delavcev in ali ta rok ne omejuje prekomerno izvrševanja pravic, ki jih imajo ti delavci na podlagi Direktive 2008/94. V zvezi s tem predložitveno sodišče navaja, da zakonik o delovnih razmerjih določa triletni rok za vložitev tožbe za plačilo terjatev iz naslova plač, ki začne teči na dan, ko bi moral delodajalec plačati dolg, ter da ta nacionalna zakona – čeprav urejata med seboj različne položaje – vendarle sledita skupnemu cilju, in sicer varstvu terjatev, ki jih imajo delavci iz naslova plač.
Predložitveno sodišče se sprašuje tudi o združljivosti člena 25 zakona o varstvu terjatev delavcev s členoma 3 in 4 Direktive 2008/94 ter z načeloma sorazmernosti in učinkovitosti, in sicer, ker se ta določba uporablja avtomatično in brez kakršne koli možnosti za presojo posebnosti posameznega primera.
Nazadnje, predložitveno sodišče navaja, da dvomi o tem, ali je s členom 20 Listine združljiva razlika v obravnavanju delavcev, upravičenih do varstva svojih neporavnanih terjatev, in sicer odvisno od tega, ali se uporabi člen 358(1), točka 3, zakonika o delovnih razmerjih ali člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev, ter od tega, ali je delodajalec plačilno sposoben ali ne.
V teh okoliščinah je Varhoven administrativen sad (vrhovno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 151 in 153 PDEU ter člene 3, 4, 11 in 12 Direktive [2008/94] razlagati tako, da dopuščajo nacionalno določbo, kot je člen 4(1) [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katero se varstva neporavnanih delovnopravnih terjatev ne prizna osebam, katerih delovna razmerja so prenehala pred določenim obdobjem treh mesecev pred vpisom odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad premoženjem delodajalca v sodni register?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje pritrdilen: Ali je treba načelo postopkovne avtonomije držav članic ob upoštevanju načel enakovrednosti, učinkovitosti in sorazmernosti v okviru socialnega cilja členov 151 in 153 PDEU in Direktive [2008/94] razumeti tako, da je v skladu z njim dopusten nacionalni ukrep, kot je člen 25 [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katerim, ko se izteče rok dveh mesecev od vpisa odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register, pravice do uveljavljanja in poplačila zajamčenih terjatev ugasnejo, če nacionalno pravo države članice vsebuje določbo, kot je člen 358(1), točka 3, zakonika o delovnih razmerjih, v skladu s katero je rok za uveljavljanje neporavnanih delovnopravnih terjatev tri leta od dneva, na katerega bi morala biti terjatev poravnana, in se za plačila, opravljena po izteku tega roka, ne šteje, da so opravljena brez pravne podlage?
3.
Ali je treba člen 20 [Listine] razlagati tako, da dopušča tako razlikovanje, prvič, med delavci, ki imajo neporavnane terjatve, katerih delovna razmerja so prenehala pred določenim obdobjem treh mesecev pred vpisom odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad premoženjem delodajalca v sodni register, in delavci, katerih delovna razmerja so prenehala med določenim obdobjem treh mesecev, ter drugič, med temi delavci in delavci, ki imajo na podlagi člena 358(1), točka 3, zakonika o delovnih razmerjih ob prenehanju delovnih razmerij pravico uveljavljati varstvo neporavnanih terjatev v obdobju treh let, ki začne teči na dan, na katerega bi morala biti poravnana terjatev?
4.
Ali je treba člen 4 v povezavi s členom 3 Direktive [2008/94] in z načelom sorazmernosti razlagati tako, da je v skladu z njim dopustna določba, kot je člen 25 [zakona o varstvu terjatev delavcev], v skladu s katero, ko se izteče rok dveh mesecev od vpisa odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register, pravice do uveljavljanja in poplačila zajamčenih terjatev delavcev samodejno in ne da bi bilo mogoče presoditi upoštevne okoliščine vsakega posameznega primera ugasnejo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Uvodoma je treba opozoriti, da ker Direktiva 2008/94 temelji na členu 137(2) ES, ki je postal člen 153 PDEU, in ker je bila sprejeta za dosego ciljev iz člena 151 PDEU, je za odgovor na prvo vprašanje potrebna samo razlaga določb te direktive.
Tako je treba šteti, da predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Direktivo 2008/94 razlagati tako, da nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršen je člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev, ki ne zagotavljajo jamstva za terjatve, ki jih imajo iz naslova plač delavci, katerih delovno razmerje je prenehalo več kot tri mesece pred vpisom sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad njihovim delodajalcem v sodni register.
V skladu s členom 1(1) Direktive 2008/94 se ta direktiva uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvah ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča izhaja, da socialni cilji iz te direktive zagotavljajo, da se vsem delavcem v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zagotavlja minimalno varstvo na ravni Evropske unije z izplačilom neporavnanih terjatev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij in ki se nanašajo na plačilo za določeno obdobje (sodbi z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
, ter z dne 2. marca 2017, Eschenbrenner,
C‑496/15
,
EU:C:2017:152
, točka
in navedena sodna praksa).
Ravno zato člen 3 navedene direktive državam članicam nalaga, naj sprejmejo potrebne ukrepe, da nacionalne jamstvene ustanove zagotovijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev.
Vendar – kot je Sodišče že poudarilo – Direktiva 2008/94 daje državam članicam možnost, da omejijo obveznost plačila z določitvijo referenčnega obdobja ali obdobja jamstva in/ali zgornje meje plačil (glej po analogiji z Direktivo 80/987 sodbo z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
, ter sklep z dne 10. aprila 2014, Macedo Maia in drugi,
C‑511/12
, neobjavljen,
EU:C:2014:268
, točka
).
Kot izhaja iz sodne prakse Sodišča, določbe Direktive 2008/94, ki se nanašajo na možnost, da države članice omejijo svoje jamstvo, kažejo na to, da sistem, vzpostavljen z navedeno direktivo, upošteva finančne zmožnosti teh držav članic in stremi k ohranitvi finančne stabilnosti njihovih jamstvenih ustanov (glej po analogiji sodbo z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
, ter sklep z dne 10. aprila 2014, Macedo Maia in drugi,
C‑511/12
, neobjavljen,
EU:C:2014:268
, točka
).
Tako po eni strani člen 3, drugi odstavek, Direktive 2008/94 določa, da so terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred danim datumom, ki ga določijo države članice, in/ali, kot je ustrezno, po njem.
Po drugi strani imajo na podlagi člena 4(1) Direktive 2008/94 države članice možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3 te direktive. Iz člena 4(2) navedene direktive izhaja, da morajo države članice, kadar izkoristijo takšno možnost, navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve, pri čemer pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece delovnega razmerja pred dnem iz člena 3, drugi odstavek, iste direktive in/ali po njem. Na podlagi teh določb imajo države članice prav tako možnost vključiti to minimalno obdobje treh mesecev v referenčno obdobje, ki ni krajše od šestih mesecev, ter določiti minimalno trajanje jamstva, in sicer osem tednov, če je to obdobje osmih tednov znotraj daljšega referenčnega obdobja, in sicer najmanj osemnajstih mesecev (glej po analogiji sodbo z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
).
Treba je poudariti, da je treba primere, v katerih je dovoljeno omejiti obveznost plačila jamstvenih ustanov, kot to določa člen 4 Direktive 2008/94, razlagati ozko (glej po analogiji sodbi z dne 17. novembra 2011, van Ardennen,
C‑435/10
,
EU:C:2011:751
, točka
, ter z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
). Vendar takšna ozka razlaga ne sme razvrednotiti možnosti, ki je izrecno dana državam članicam, da omejijo navedeno obveznost plačila (glej v tem smislu sodbo z dne 28. novembra 2013, Gomes Viana Novo in drugi,
C‑309/12
,
EU:C:2013:774
, točka
).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je člen 6 zakona o varstvu terjatev delavcev v skladu s členom 3, drugi odstavek, Direktive 2008/94 kot referenčni datum določil datum vpisa sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti v sodni register. Poleg tega iz spisa, ki je na voljo Sodišču, ni razvidno, da je Republika Bolgarija uporabila možnost – določeno v drugem in tretjem pododstavku člena 4(2) te direktive – da določi referenčno obdobje v smislu te določbe.
Na podlagi člena 4(1) in člena 4(2), prvi pododstavek, navedene direktive pa imajo države članice možnost, da omejijo kritje jamstvenih ustanov, kadar je delovno razmerje prenehalo pred tem referenčnim datumom, in sicer tako, da jamstvo odobrijo le delavcem, katerih delovno razmerje je prenehalo v obdobju zadnjih treh mesecev pred tem datumom, kot to določa člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev. Izključitev delavcev, katerih delovno razmerje je prenehalo pred tem obdobjem, namreč ne posega v minimalno varstvo, določeno v členu 4(2), prvi pododstavek, Direktive 2008/94, saj ti delavci v razmerju do plačilno nesposobnega delodajalca nimajo neporavnanih terjatev, ki izvirajo iz njihove pogodbe o zaposlitvi ali delovnega razmerja in ki so nastale v zadnjih treh mesecih pred navedenim referenčnim datumom.
Glede na zgornje ugotovitve je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Direktivo 2008/94 razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršen je člen 4(1) zakona o varstvu terjatev delavcev, ki ne zagotavljajo jamstva za terjatve, ki jih imajo iz naslova plač delavci, katerih delovno razmerje je prenehalo več kot tri mesece pred vpisom sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad njihovim delodajalcem v sodni register.
Drugo, tretje in četrto vprašanje
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo, tretje in četrto ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (sedmi senat) razsodilo:

Direktivo 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim predpisom, kakršen je člen 4(1) Zakon za Garantiranite vzemania na rabotnitsite i sluzhitelite pri nesastoyatelnost na rabotodatelia (zakon o varstvu terjatev delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca), ki ne zagotavljajo jamstva za terjatve, ki jih imajo iz naslova plač delavci, katerih delovno razmerje je prenehalo več kot tri mesece pred vpisom sodne odločbe o začetku postopka zaradi insolventnosti nad njihovim delodajalcem v sodni register.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: bolgarščina.