CELEX: 62017CJ0322
Præjudiciel forelæggelse
social sikring
forordning (EF) nr. 883/2004
artikel 67
ansøgning om familieydelser indgivet af en person, som er ophørt med at udøve lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat, men som stadig er bosiddende dér
ret til familieydelser for familiemedlemmer, der er bosiddende i en anden medlemsstat
betingelser for at opnå støtte

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 11, stk. 2, og artikel 67 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (
EUT 2004, L 166, s. 1
).
Anmodningen er fremsat i forbindelse med en tvist mellem Eugen Bogatu og Minister for Social Protection (socialministeren, Irland) (herefter »ministeren«) vedrørende sidstnævntes afslag på at udbetale familieydelser til Eugen Bogatu for en del af den periode, som hans ansøgning vedrører.
Retsforskrifter
Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, som ændret og ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (
EFT 1997, L 28, s. 1
) (herefter »forordning nr. 1408/71«), blev ophævet den 1. maj 2010, hvor forordning nr. 883/2004 trådte i kraft.
Artikel 2 i forordning nr. 1408/71 med overskriften »Personkreds« fastsatte i stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater […] samt på deres familiemedlemmer […]«
Artikel 73 i denne forordning med overskriften »Arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, hvis familiemedlemmer er bosat i en anden medlemsstat end den kompetente stat« bestemte:
»En arbejdstager […], der er omfattet af en medlemsstats lovgivning, har for de af sine familiemedlemmer, der er bosiddende på en anden medlemsstats område, ret til familieydelser efter lovgivningen i førstnævnte stat, som om de pågældende var bosiddende på dennes område […]«
Artikel 2 i forordning nr. 883/2004 med overskriften »Personkreds« fastsætter i stk. 1:
»Denne forordning finder anvendelse på personer, der er statsborgere i en medlemsstat […] samt på disses familiemedlemmer […]«
Artikel 11 i denne forordning med overskriften »Almindelige regler« er indeholdt i forordningens afsnit II med overskriften »Fastlæggelse af, hvilken lovgivning der skal anvendes« og omfatter bl.a. stk. 2, der har følgende ordlyd:
»Ved anvendelse af dette afsnit anses personer, som modtager en kontantydelse i kraft af eller som følge af [en] lønnet beskæftigelse […] for at udøve nævnte aktivitet. […]«
Artikel 67 i den nævnte forordning med overskriften »Familiemedlemmer som har bopæl i en anden medlemsstat« er indeholdt i forordningens kapitel 8 med overskriften »Familieydelser«, der indgår i forordningens afsnit III med overskriften »Særlige bestemmelser om de enkelte arter af ydelser«, bestemmer:
»En person har ret til familieydelser i henhold til den kompetente medlemsstats lovgivning også for de familiemedlemmer, der har bopæl i en anden medlemsstat, som om de havde bopæl i førstnævnte medlemsstat. […]«
Samme forordnings artikel 68 med overskriften »Prioriteringsregler i tilfælde af samtidig ret« er omfattet af samme kapitel og fastsætter bl.a.:
»1.   Hvis der inden for samme periode og for de samme familiemedlemmer skal udbetales ydelser i henhold til mere end én medlemsstats lovgivning, gælder følgende prioriteringsregler:
a)
Såfremt mere end én medlemsstat skal udbetale familieydelser på forskelligt grundlag, gælder følgende prioritetsorden: først ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, derefter ret til ydelser i kraft af modtagelse af en pension eller en rente og endelig ret til ydelser i kraft af bopælen.
[…]«
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Eugen Bogatu er en rumænsk statsborger, der har været bosat i Irland siden 2003. Han er far til to børn, som er bosiddende i Rumænien.
Eugen Bogatu udøvede lønnet beskæftigelse i Irland fra den 26. maj 2003 til den 13. februar 2009, på hvilket tidspunkt han mistede sit arbejde. Efterfølgende oppebar han først en bidragspligtig arbejdsløshedsydelse (fra den 20.2.2009 til den 24.3.2010), derpå en ikke-bidragspligtig arbejdsløshedsydelse (fra den 25.3.2010 til den 4.1.2013) og endelig en ydelse i anledning af sygdom (fra den 15.1.2013 til den 30.1.2015).
Den 27. januar 2009 ansøgte Eugen Bogatu bl.a. om familieydelser.
Ved skrivelser af 12. januar 2011 og 16. januar 2015 meddelte ministeren Eugen Bogatu sin beslutning om at imødekomme hans ansøgning med undtagelse af perioden fra den 1. april 2010 til den 31. januar 2013. Samtidig oplyste ministeren Eugen Bogatu om, at årsagen til afslaget for så vidt angår denne periode var, at Eugen Bogatu i denne periode ikke opfyldte nogen af betingelserne for at kunne modtage familieydelser for sine i Rumænien bosatte børn, eftersom han ikke udøvede lønnet beskæftigelse i Irland eller oppebar nogen bidragspligtig ydelse.
I sit søgsmål for High Court (ret i første instans, Irland) har Eugen Bogatu ikke bestridt de faktiske omstændigheder, der ligger til grund for ministerens afgørelse, men gjort gældende, at afslaget bygger på en urigtig fortolkning af EU-retten.
Han har herved bl.a. gjort gældende, at artikel 67 i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes på samme måde som artikel 73 i forordning nr. 1408/71, hvoraf det fremgik, at enhver, der er forsikret i henhold til den sociale sikringsordning for arbejdstagere i en medlemsstat, har ret til familieydelser for de familiemedlemmer, som er bosat i en anden medlemsstat, på samme måde, som hvis de havde været bosat i førstnævnte medlemsstat, selv om den pågældende er ophørt med at udøve lønnet beskæftigelse og ikke oppebærer nogen bidragspligtig ydelse.
Ministeren har til sit forsvar gjort gældende, at artikel 67 i forordning nr. 883/2004 ikke skal fortolkes på samme måde som artikel 73 i forordning nr. 1408/71. Til forskel fra den sidstnævnte artikel, som fandt anvendelse på alle »arbejdstagere«, anvender den første artikel det neutrale ord »person«. Dette ord skal desuden forstås i lyset af artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, som ikke fandtes tilsvarende i forordning nr. 1408/71, og hvoraf det tydeligt fremgår, at en person, som ikke længere udøver lønnet beskæftigelse, kun kan anses for at udøve nævnte aktivitet, hvis den pågældende modtager kontantydelser i kraft af eller som følge af nævnte aktivitet.
I forelæggelsesafgørelsen har High Court (ret i første instans) indledningsvis anført, at det er ubestridt, at Irland har kompetence til at tildele Eugen Bogatu familieydelser i henhold til artikel 67 i forordning nr. 883/2004. Den har dernæst anført, at i henhold til irsk ret er det generelt ikke nødvendigt, at en person på tidspunktet for sin ansøgning om familieydelser udøver eller tidligere har udøvet lønnet beskæftigelse i Irland for at være berettiget til disse ydelser, og at denne ret i det specifikke tilfælde, hvor en person befinder sig i samme situation som den, Eugen Bogatu befinder sig i, udelukkende kræver, at det barn, med hensyn til hvilket den pågældende har ansøgt om familieydelser, opfylder en aldersbetingelse. Den har endelig anført, at i den foreliggende sag har Eugen Bogatu ret til familieydelser i henhold til irsk ret, uden at dette berører anvendelsen af forordning nr. 883/2004.
Under disse omstændigheder har High Court (ret i første instans) besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kræver forordning nr. 883/2004, og særligt [dens] artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, at en person for at være berettiget til »familieydelse« […] enten skal være arbejdstager […] i den kompetente medlemsstat […] eller modtage en kontantydelse i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i forordningens artikel 11, stk. 2?
2)
Skal henvisningen til »kontantydelser« i […] artikel 11, stk. 2 [i forordning nr. 883/2004] fortolkes således, at den alene omfatter en periode, i hvilken ansøgeren faktisk modtog kontantydelser, eller omfatter begrebet enhver periode, i hvilken […] ansøger[en] fremtidigt har ret til en kontantydelse, uanset om der er blevet gjort krav på denne ydelse på det tidspunkt, hvor ansøgningen om familieydelsen indgives?«
Om de præjudicielle spørgsmål
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om forordning nr. 883/2004, navnlig dens artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, skal fortolkes således, at en persons ret til familieydelser i den kompetente medlemsstat i en situation som den i hovedsagen omhandlede er betinget af, at den pågældende person udøver lønnet beskæftigelse i denne medlemsstat, eller at sidstnævnte udbetaler en kontantydelse til vedkommende i kraft af eller som følge af en sådan aktivitet.
Som det fremgår af denne doms præmis 10-17, er den i hovedsagen omhandlede situation kendetegnet ved følgende omstændigheder. Først og fremmest er den person, som har ansøgt om familieydelser, bosiddende i den kompetente medlemsstat, dvs. Irland, og har tidligere udøvet lønnet beskæftigelse dér, men er efterfølgende ophørt med at udøve nævnte aktivitet. Endvidere er denne person forælder til to børn, som er bosiddende i en anden medlemsstat, nemlig Rumænien. Endelig er den periode, med hensyn til hvilken den pågældende har anmodet den forelæggende ret om at anerkende hans ret til familieydelser, en periode, hvorunder den kompetente medlemsstat udbetalte ham en kontantydelse, der i henhold til national ret anses for en »ikke-bidragspligtig ydelse«.
Hertil skal det for det første bemærkes, at artikel 67 i forordning nr. 883/2004 fastsætter, at en person har ret til familieydelser i henhold til den kompetente medlemsstats lovgivning også for de familiemedlemmer, der har bopæl i en anden medlemsstat, som om de havde bopæl i førstnævnte medlemsstat.
Samtidig med, at denne artikel – således som det fremgår af dens ordlyd – henviser til rettigheder, som er tillagt en »person«, kræver den ikke, at en sådan person har en særlig stilling, og navnlig ikke, at den pågældende skal være arbejdstager. Artiklen præciserer således ikke, hvilke betingelser der skal opfyldes, for at en person har ret til familieydelser, men henviser i denne forbindelse til den kompetente medlemsstats lovgivning.
Med henblik på at besvare den forelæggende rets spørgsmål er det under disse omstændigheder nødvendigt at fortolke denne artikel i lyset af den sammenhæng, hvori den indgår, og det formål, som den forfølger.
Hvad indledningsvis angår den sammenhæng, hvori artikel 67 i forordning nr. 883/2004 indgår, skal det bemærkes, at denne artikel bl.a. skal sammenholdes med samme forordnings artikel 68, stk. 1, litra a), som finder anvendelse, når der skal udbetales familieydelser på forskellig grundlag i henhold til mere end én medlemsstats lovgivning, og som bevirker, at der i sådanne tilfælde gælder prioriteringsregler, hvorefter følgende prioritetsorden skal anvendes: ret til ydelser i kraft af lønnet beskæftigelse eller selvstændig virksomhed, derefter ret til ydelser i kraft af modtagelse af en pension eller en rente og endelig ret til ydelser i kraft af bopælen.
Eftersom denne bestemmelse opregner flere grundlag, på baggrund af hvilke der kan udbetales familieydelser til en person, heriblandt i kraft af lønnet beskæftigelse, kan artikel 67 i forordning nr. 883/2004 ikke anses for at være begrænset til udøvelsen af en sådan aktivitet.
Hvad dernæst angår det formål, der forfølges med artikel 67 i forordning nr. 883/2004 skal det bemærkes, at EU-lovgiver med vedtagelsen af denne forordning navnlig har haft til hensigt at udvide forordningens anvendelsesområde til andre personer end de arbejdstagere, som er omfattet af forordning nr. 1408/71, herunder bl.a. til ikke-erhvervsaktive personer, som ikke er omfattet af denne forordning.
Dette formål fremgår generelt af det valg, som EU-lovgiver har foretaget ved i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 883/2004 at præcisere, at denne forordning bl.a. finder anvendelse på »personer, der er statsborgere i en medlemsstat«, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater, mens det i artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 1408/71 var fastsat, at denne tidligere forordning fandt anvendelse på »arbejdstagere«, som er eller har været omfattet af lovgivningen i en eller flere medlemsstater.
Hvad angår familieydelser kommer dette formål konkret til udtryk ved, at ordet »person« er anvendt i artikel 67 i forordning nr. 883/2004, mens der i artikel 73 i forordning nr. 1408/71, som førstnævnte bestemmelse har erstattet, henvises til »arbejdstagere«. Artikel 67 i forordning nr. 883/2004 afspejler EU-lovgivers ønske om ikke længere at begrænse retten til familieydelser til kun at gælde arbejdstagere, men at udvide denne ret til også at gælde for andre kategorier af personer.
Henset til samtlige disse omstændigheder skal artikel 67 i forordning nr. 883/2004 fortolkes således, at den ikke kræver, at en given person udøver lønnet beskæftigelse i den kompetente medlemsstat for at have ret til familieydelser dér.
Det fremgår for det andet af artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, som den forelæggende ret har henvist til i sit spørgsmål, at en person, som modtager en kontantydelse i kraft af eller som følge af lønnet beskæftigelse – dvs. en kontantydelse, som udbetales, fordi denne person tidligere har udøvet lønnet beskæftigelse – skal anses for at udøve en sådan aktivitet ved fastlæggelsen af, hvilken lovgivning der finder anvendelse.
Det fremgår imidlertid af denne doms præmis 25, at artikel 67 i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at den ikke kræver, at en medlemsstats kompetence med hensyn til familieydelser i forhold til en given person beror på, at der udøves lønnet beskæftigelse, eller at der tidligere er udøvet lønnet beskæftigelse.
Det følger heraf, at den omstændighed, at der oppebæres sådanne kontantydelser som dem, der er omhandlet i artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004, er uden betydning for konklusionen i denne doms præmis 29.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at forordning nr. 883/2004, og navnlig dens artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, skal fortolkes således, at en persons ret til familieydelser i den kompetente medlemsstat i en situation som den i hovedsagen omhandlede hverken er betinget af, at den pågældende person udøver lønnet beskæftigelse i denne medlemsstat, eller at sidstnævnte udbetaler en kontantydelse til vedkommende i kraft af eller som følge af en sådan aktivitet.
Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 11, stk. 2, i forordning nr. 883/2004 skal fortolkes således, at den berørte person på det tidspunkt, hvor den pågældende ansøger om familieydelser, rent faktisk skal modtage en kontantydelse eller potentielt vil kunne modtage en sådan kontantydelse.
Henset til besvarelsen af det første spørgsmål er det ufornødent at besvare det andet spørgsmål, som den forelæggende ret har forelagt.
Sagsomkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:

Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, navnlig dens artikel 67, sammenholdt med dens artikel 11, stk. 2, skal fortolkes således, at en persons ret til familieydelser i den kompetente medlemsstat i en situation som den i hovedsagen omhandlede hverken er betinget af, at den pågældende person udøver lønnet beskæftigelse i denne medlemsstat, eller at sidstnævnte udbetaler en kontantydelse til vedkommende i kraft af eller som følge af en sådan aktivitet.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.