CELEX: 62015CJ0273
Zahtjev za prethodnu odluku
Poljoprivreda
Europski fond za smjernice i jamstva u poljoprivredi
Uredbe (EZ) br. 1257/1999 i 817/2004
Potpora ruralnom razvoju
Povrat neopravdanih plaćanja
Povećanje prijavljene površine iznad predviđenog praga tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze
Zamjena prvotne obveze novom
Nepoštovanje od strane korisnika obveze podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore
Nacionalni propis kojim se zahtijeva povrat svih potpora isplaćenih tijekom nekoliko godina
Načelo proporcionalnosti
Članci 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe (
SL 1999., L 160, str. 80
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 1., str. 93.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1783/2003 od 29. rujna 2003. (
SL 2003., L 270, str. 70
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 27., str. 146.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 1257/1999), Uredbe Komisije (EZ) br. 817/2004 od 29. travnja 2004. o detaljnim pravilima za primjenu Uredbe br. 1257/1999 (
SL 2004., L 153, str. 30
., i ispravak
SL 2004., L 231, str. 24
.), Uredbe Komisije (EZ) br. 796/2004 od 21. travnja 2004. o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu višestruke sukladnosti, modulacije i integriranog administrativnog i kontrolnog sustava predviđenih uredbom Vijeća (EZ) br. 1782/2003 od 29. rujna 2003. o utvrđivanju zajedničkih pravila za programe izravne potpore u okviru zajedničke poljoprivredne politike i utvrđivanju određenih programa potpore za poljoprivrednike (
SL 2004., L 141, str. 18
.) kao i članaka 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
Zahtjev je upućen u okviru spora između ZS „Ezernieki” (u daljnjem tekstu: Ezernieki), poljoprivrednog gospodarstva, i Lauku atbalsta dienests (služba za podršku ruralnim područjima, Latvija), o povratu svih agrookolišnih potpora koje su mu dodijelila latvijska tijela tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze jer nisu bili ispunjeni svi uvjeti za dodjelu navedenih potpora.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba br. 1257/1999
Uredba br. 1257/1999 utvrđuje, u skladu s člankom 1., okvir za potporu Zajednice održivom ruralnom razvoju. U Poglavlju VI. Glave II. te uredbe, naslovljenom „Poljoprivredni okoliš i dobrobit životinja”, članak 22. određuje:
„Potpora za poljoprivredne metode koje su namijenjene zaštiti okoliša, održavanju krajolika (poljoprivredni okoliš) ili poboljšanju dobrobiti životinja pridonosi postizanju ciljeva politike Zajednice u pogledu poljoprivrede, okoliša i dobrobiti životinja na gospodarstvu.
[...]”
Članak 23. Uredbe br. 1257/1999 određuje:
„1.   Potpora će biti odobrena poljoprivrednicima koji preuzimaju obveze poljoprivrednog okoliša ili dobrobiti životinja barem na pet godina. Prema potrebi, može se odrediti duže razdoblje za posebne tipove obveza imajući u vidu njihov utjecaj na okoliš ili dobrobit životinja.
2.   Obveze poljoprivrednog okoliša i dobrobiti životinja uključuju više od primjene uobičajene dobre poljoprivredne prakse uključujući dobru praksu uzgoja stoke.
One predviđaju usluge koje nisu pružene ostalim mjerama potpore, kao što je tržišna potpora i naknade štete.”
Članak 24. te uredbe glasi:
„1.   Potpora s obzirom na obvezu poljoprivrednog okoliša ili dobrobiti životinja odobrava se godišnje i izračunava na temelju:
(a)
prijašnjih prihoda;
(b)
dodatnih troškova koji su posljedica preuzete obveze; i
(c)
potreba za poticajem.
Troškovi vezani za ulaganja ne uzimaju se u obzir pri izračunavanju razine godišnje potpore. Troškovi za nepovratna ulaganja koja su potrebna za usklađivanje s obvezom mogu se uzeti u obzir pri izračunu razine godišnje potpore.
2.   Maksimalni prihvatljivi godišnji iznos potpore Zajednice utvrđen je u Prilogu. Kada se potpora računa na temelju površine, ovi se iznosi temelje na onoj površini gospodarstva na koju se odnose obveze poljoprivrednog okoliša.”
Članak 37. stavak 4. Uredbe (EZ) br. 1257/1999 propisuje:
„Države članice mogu utvrditi daljnje ili još restriktivnije uvjete za dodjelu potpore Zajednice za ruralni razvoj ako su takvi uvjeti u skladu s ciljevima i uvjetima koji su određeni ovom Uredbom.”
Na temelju članka 93. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 od 20. rujna 2005. o potporama ruralnom razvoju Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (
SL 2005., L 277 str.1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 40., str. 138.), Uredba br. 1257/1999 stavlja se izvan snage od 1. siječnja 2007., ali se i dalje primjenjuje na radnje koje je Europska komisija odobrila sukladno toj uredbi prije tog dana.
Uredba br. 817/2004
U Odjeljku 11. Poglavlja I. Uredbe br. 817/2004, naslovljenom „Mjere ruralnog razvoja”, članak 37. te uredbe određuje:
„1.   Ako korisnik poveća površinu gospodarstva tijekom razdoblja trajanja obveze koja je bila uvjet za dodjelu potpore, države članice mogu predvidjeti proširenje obveze na dodatnu površinu tijekom ostatka razdoblja trajanja obveze, u skladu sa stavkom 2. ili zamjenu prvotne obveze novom, u skladu sa stavkom 3.
Navedena zamjena može se predvidjeti i kad se u okviru gospodarstva poveća površina za koju je preuzeta obveza.
2.   Proširenje iz stavka 1. može se dodijeliti samo pod sljedećim uvjetima:
(a)
ono je korisno za mjere o kojima je riječ;
(b)
opravdano je u smislu prirode obveze, duljine trajanja ostatka razdoblja i veličine dodatne površine;
(c)
ne smanjuje učinkovitost provjera u svrhu osiguranja usklađenosti s uvjetima za dodjelu potpore.
Dodatna površina predviđena u točki (b) prvog podstavka mora biti znatno manja od prvotne površine ili obuhvaćati manje od dva hektara.
3.   Nova obveza iz stavka 1. pokriva cijelu površinu o kojoj je riječ, i to pod uvjetima koji su najmanje isto toliko strogi kao i uvjeti koji su se primjenjivali na prvobitnu obvezu.”
U Odjeljku 6. Poglavlja II. Uredbe br. 817/2004, naslovljenom „Zahtjevi, kontrole i kazna”, članak 66. te uredbe predviđa:
„1.   U zahtjevima za potporu za ruralni razvoj za površine ili životinje koji su podneseni odvojeno od zahtjeva za potporu iz članka 6. Uredbe [Komisije] (EZ) br. 2419/2001 [od 11. prosinca 2001. o detaljnim pravilima za primjenu integriranog sustava upravljanja i kontrole za određene programe pomoći Zajednice uspostavljene Uredbom Vijeća (EEZ) br. 3508/92 (
SL 2001., L 327, str. 11
.)] naznačene su sve površine i sve životinje gospodarstva relevantne za provjeru zahtjeva na temelju predmetne mjere, uključujući one za koje se ne zahtijeva nikakva potpora.
2.   Kad se mjera potpore ruralnom razvoju primjenjuje na površine, parcele se utvrđuju pojedinačno. Tijekom razdoblja trajanja obveze, parcele na koje se odnosi potpora ne mogu se zamijeniti, uz iznimku posebno utvrđenih slučajeva u programskom dokumentu.
3.   Kad je zahtjev za plaćanje sadržan u zahtjevu za potporu za ‚površinu’ u okviru integriranog sustava provjere, država članica osigurava da parcele za koje su podneseni zahtjevi za potporu ruralnom razvoju budu prijavljene odvojeno.
4.   Utvrđivanje životinja i površina odvija se u skladu s člancima 18. i 20. Uredbe (EZ) br. 1782/2003.
5.   U slučaju višegodišnje potpore, plaćanja koja slijede nakon plaćanja izvršenog u godini podnošenja zahtjeva izvršavaju se na temelju godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore osim ako država članica predviđa postupak koji omogućava učinkovitu godišnju provjeru poput one iz članka 67. stavka 1. ove uredbe.”
Članak 67. Uredbe br. 817/2004 određuje:
„1.   Prvotni zahtjevi za pristupanje programu i naknadni zahtjevi za plaćanje provjeravaju se na način da se osigura učinkovita provjera ispunjavanja uvjeta za dodjelu potpora.
Države članice utvrđuju primjerene metode i sredstva za provjeru svake mjere potpore, pa tako i osobe koje se provjeravaju.
Kad god je to potrebno, države članice koriste integrirani administrativni i kontrolni sustav uspostavljen Uredbom (EZ) br. 1782/2003.
2.   Provjeravanje se vrši putem administrativnih kontrola i kontrola na terenu.”
Članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 određuje:
„U slučaju neopravdanog plaćanja, predmetni korisnik mjere ruralnog razvoja ima obvezu povrata tih iznosa u skladu s odredbama članka 49. Uredbe (EZ) br. 2419/2001.”
Na temelju članka 64. Uredbe Komisije (EZ) br. 1974/2006 od 15. prosinca 2006. o utvrđivanju detaljnih pravila za primjenu Uredbe Vijeća (EZ) br. 1698/2005 o potpori ruralnom razvoju iz Europskog poljoprivrednog fonda za ruralni razvoj (EPFRR) (
SL 2006., L 368, str. 15
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 19., str. 59.), Uredba br. 817/2004 stavlja se izvan snage od 1. siječnja 2007., ali se i dalje primjenjuje na mjere koje su odobrene prije 1. siječnja 2007. na temelju Uredbe br. 1257/1999.
Uredba br. 796/2004
Uredbom br. 796/2004 stavljena je izvan snage Uredba br. 2419/2001. Na temelju Uredbe br. 796/2004, ona se primjenjuje na zahtjeve za potporu koji se odnose na tržišne godine ili premijska razdoblja s početkom 1. siječnja 2005. te se upućivanja na Uredbu br. 2419/2001 odnose na Uredbu br. 796/2004.
U dijelu u kojem, prema korelacijskoj tablici iz Priloga III. Uredbi br. 796/2004., članak 49. Uredbe br. 2419/2001 odgovara članku 73. Uredbe br. 796/2004, upućivanje na članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 odnosi se odsad na članak 73. Uredbe br. 796/2004.
Članak 73. Uredbe br. 796/2004 glasi:
„1.   U slučaju neopravdanog plaćanja predmetni poljoprivrednik obvezan je vratiti dotični iznos s kamatama koje se obračunavaju u skladu sa stavkom 3.
[...]
3.   Kamate se obračunavaju za razdoblje koje je proteklo između službene obavijesti poljoprivredniku o obvezi povrata i povrata ili odbitka.
Primjenjiva kamatna stopa izračunava se u skladu s nacionalnim pravom, ali ne može biti niža od kamatne stope koja se primjenjuje na povrat iznosa u skladu s odredbama nacionalnog prava.
4.   Obveza povrata u skladu sa stavkom 1. ne primjenjuje se ako je plaćanje izvršeno pogreškom nadležnog tijela ili drugog tijela uprave, a nije razumno očekivati da je poljoprivrednik mogao otkriti pogrešku.
Međutim, ako se pogreška odnosi na činjenične elemente koji su relevantni za izračun odnosnog plaćanja, prvi se podstavak primjenjuje samo ako odluka o povratu nije priopćena u roku od 12 mjeseci od plaćanja.
5.   Obveza povrata iz stavka 1. ne primjenjuje se ako je prošlo više od deset godina od datuma na koji je plaćanje potpore izvršeno do datuma na koji je nadležno tijelo korisnika prvi put obavijestilo o tome da je odnosno plaćanje neopravdano.
Međutim, razdoblje iz prvog podstavka iznosi najviše četiri godine ako je korisnik postupao u dobroj vjeri.
[...]” [neslužbeni prijevod]
Latvijsko pravo
Članak 53. Ministru kabineta noteikumi br. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecibai un lauku attīstibai” (Dekret Vijeća ministara br. 221. o postupku dodjele državne potpore i potpore Europske unije za poljoprivredu i ruralni razvoj) od 21. ožujka 2006., koja je bila na snazi do 28. travnja 2007. (u daljnjem tekstu: Dekret br. 221), određuje da kada poljoprivrednik zahtijeva plaćanje predviđeno navedenim dekretom za agrookolišnu potporu, obveze nastaju danom kad je podnio zahtjev službi za potporu ruralnim područjima. Članak 24. Dekreta br. 221 određuje da poljoprivrednik podnosi zahtjev za plaćanje agrookolišne potpore zajedno s planom poljoprivrednih zemljišta koji izdaje služba za potporu ruralnim područjima, a u kojem je naznačena korisna površina poljoprivredne parcele obrađivane do 9. lipnja tekuće godine.
Članak 55. Dekreta br. 221 predviđa da ako se u okviru zahtjeva za agrookolišnu potporu obveze prošire, nastaju nove obveze na pet godina. Ako se tijekom čitavog razdoblja trajanja obveze one povećaju za do 20 %, ali ne za više od dva hektara u odnosu na prvotnu obvezu, postojeće obveze se proširuju.
Članak 58. Dekreta br. 221 predviđa da se zahtjevom za plaćanje agrookolišne potpore poljoprivrednik obvezuje da će svake godine podnijeti službi za potporu ruralnim područjima, tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze, zahtjev za potporu za prijavljene mjere, kao i da neće smanjiti prijavljenu površinu te da neće izmijeniti njezinu lokaciju.
Dana 31. ožujka 2010. na snagu je stupio Ministru kabineta noteikumi br. 295 „Noteikumi par valsts un Eiropas Savienibas lauku attistibas atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzibu vides un lauku ainavas uzlabošanai” (Dekret Vijeća ministara br. 295. o dodjeli, upravljanju i nadzoru državne potpore i potpore Europske unije ruralnom razvoju za poboljšanje poljoprivrednog i prirodnog krajolika), od 23. ožujka 2010., dekret koji je bio na snazi do 20. travnja 2015. (u daljnjem tekstu: Dekret br. 295.). Taj dekret, kao i Dekret br. 221, primjenjuje se na „agrookolišnu” mjeru uvedenu u skladu s Uredbom br. 1257/1999. Na temelju članka 74. Dekreta br. 295 „obveze u odnosu na površinu ili životinje u okviru djelatnosti predviđene u članku 3. izvršavaju se do završetka razdoblja trajanja obveze u skladu s Dekretom Vijeća ministara br. 1002 od 30. studenoga 2004. o načinima primjene programskog dokumenta ‚plan ruralnog razvoja Latvije u svrhu provedbe programa ruralnog razvoja za razdoblje 2004.‑2006.’”
Članak 76. Dekreta br. 295 predviđa da kad zahtijeva agrookolišnu potporu, podnositelj zahtjeva podnosi zahtjev službi za potporu ruralnim područjima svake godine tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze. On nema pravo izmijeniti lokaciju površine na koju se odnose obveze ni smanjiti tu površinu ili broj životinja.
Članak 84. Dekreta br. 295 predviđa da u slučaju prestanka obveza zbog nepodnošenja godišnjeg zahtjeva za dodjelu potpore, izmjene lokacije površine na koju se odnose obveze, smanjenja površine na koju se odnose obveze ili neprijavljivanja površine na koju se odnose obveze u svrhu potpore, korisnik potpore vraća potporu dobivenu za predmetnu površinu. Ako je površina na koju se odnose obveze smanjena u skladu s podmjerama navedenog dekreta, prosječna stopa plaćanja potpore u predmetnoj godini primjenjuje se na smanjeni dio površine na koju se odnosi obveza tako da se iznos potpore primljen za poddjelatnost podijeli s površinom na koju se odnose obveze.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Poljoprivredno gospodarstvo Ezernieki je 2005. godine prijavilo 10,20 hektara poljoprivrednog zemljišta kako bi primilo potporu za razvoj organske poljoprivrede u okviru agrookolišne mjere predviđene Uredbom br. 1257/1999. U svrhu primanja iste potpore Ezernieki je 2006. prijavio površinu uvećanu za 2,30 hektara, odnosno površinu veličine 12,50 hektara. To povećanje je dovelo do početka novog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze. On je 2010. podnio zahtjev za plaćanje za površinu. Nasuprot tomu, nije podnio zahtjev za dodjelu agrookolišne potpore ocjenjujući da je petogodišnje razdoblje trajanja obveze završeno.
Služba za potporu ruralnim područjima donijela je 9. kolovoza 2011. odluku kojom je Ezerniekiju naložen povrat ukupne agrookolišne potpore koja mu je bila isplaćena u iznosu od 3390,04 latvijskih latsa (LVL) (oko 4 800 eura). Ta odluka temeljila se na činjenici da je, kad je 2006. prijavljena uvećana površina radi primanja agrookolišne potpore, prvotnu obvezu trebalo smatrati zamijenjenom novom obvezom za razdoblje od 2006. do 2010. Time što 2010. godine Ezernieki nije zahtijevao plaćanje navedene potpore, okončao je razdoblje trajanja obveze tako što je morao vratiti potpore koje je prethodno primio.
Ezernieki je podnio tužbu za poništenje navedene odluke pred administratīvā rajona tiesa (okružni upravni sud, Latvija), koju je taj sud prihvatio.
Odlučujući o žalbi službe za potporu ruralnim područjima, Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud, Latvija) odbila je tužbu tužitelja iz glavnog postupka. Taj sud je utvrdio, s jedne strane, da je povećanje prijavljene površine za 2,30 hektara u 2006. godini radi primanja potpore dovelo do Ezerniekijevih novih obveza u odnosu na ukupnu površinu tijekom pet godina, u skladu s člankom 55. Dekreta br. 221. S druge strane, taj sud je presudio da je nepodnošenje u 2010. godišnjeg zahtjeva za dodjelu potpore dovelo do prestanka obveza, zbog čega je nastala obveza povrata potpora primljenih za predmetnu površinu.
Ezernieki je pred sudom koji je uputio zahtjev podnio kasacijsku žalbu protiv presude koju je donijela Administratīvā apgabaltiesa (regionalni upravni sud).
Predmetni sud dvoji oko sukladnosti obveze povrata primljenih potpora, određene nacionalnim propisom u glavnom postupku, s pravom Unije. Taj sud smatra da bi obveza korisnika da u cijelosti vrati primljene potpore mogla biti neproporcionalna jer je on u odnosu na većinski dio površine poštovao obveze koje je preuzeo te je sasvim slučajno propustio prijaviti izmijenjenu površinu. Sud koji je uputio zahtjev ističe da predmet koji mu je podnesen sadržava sljedeće osobitosti, a te su da je površina bila povećana od druge godine prvotnih obveza, da je povećanje iznosilo samo 0,3 hektara više od dopuštenog ograničenja od 2 hektara i da su tijekom petogodišnjeg razdoblja bile poštovane obveze u vezi s prvotno prijavljenom površinom od 10,20 hektara.
Ocijenivši da rješenje glavnog spora ovisi o tumačenju uredbi br. 1257/1999, 817/2004 i 796/2004, kao i članaka 17. i 52. Povelje, Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Vrhovni sud, odjel za upravne predmete, Latvija) odlučio je prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li primjena pravnih učinaka predviđenih člankom 71. stavkom 2. Uredbe br. 817/2004 na agrookolišnu potporu dodijeljenu za prvotno prijavljeni dio površine u odnosu na koji su se tijekom pet godina ispunili uvjeti za dodjelu potpore sukladna ciljevima Uredbe br. 1257/1999 i Uredbe br. 817/2004 kao i načelu proporcionalnosti?
2.
Treba li članak 17. Povelje, u vezi s njezinim člankom 52., tumačiti na način da je njima sukladna primjena pravnih učinaka predviđenih člankom 71. stavkom 2. Uredbe br. 817/2004 na agrookolišnu potporu dodijeljenu za dio površine u odnosu na koji su se tijekom pet godina ispunili uvjeti za dodjelu potpore?
3.
Treba li članak 52. Povelje tumačiti na način da dopušta odstupanje od primjene pravnih učinaka, koji su obvezni na temelju uredbe i propisa koje je donijela država članica na temelju te uredbe, ako u konkretnom slučaju postoje određene posebne okolnosti iz kojih proizlazi da se predmetno ograničenje treba smatrati neproporcionalnim?
4.
Je li dopušteno, uzimajući u obzir cilj Uredbe br. 1257/1999 i Uredbe br. 817/2004 te granice koje one određuju margini prosudbe država članica, da sud koji odlučuje o meritumu u potpunosti ne primijeni članak 84. Dekreta br. 295, koji je odredba o povratu potpore, ako bi njegova primjena u konkretnim okolnostima mogla biti protivna načelu proporcionalnosti onako kako ga tumači pravni poredak države članice?”
O prethodnim pitanjima
Svojim četirima pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004, u odnosu na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis poput onog iz glavnog postupka, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze obvezan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza ako je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze koje se odnose na uporabu površine prijavljene prije tog povećanja.
Najprije valja podsjetiti da članci 22. do 24. Uredbe br. 1257/1999 definiraju opće uvjete dodjele potpore za metode poljoprivredne proizvodnje koje su među ostalim namijenjene održavanju krajolika. Iz tih odredbi proizlazi da je obilježje agrookolišnih potpora petogodišnja obveza koju preuzimaju poljoprivrednici čija je želja baviti se poljoprivredom koja štiti okoliš. U zamjenu za agrookolišne obveze u trajanju od najmanje pet godina potporu odobravaju države članice na godišnjoj bazi na temelju izgubljenih prihoda ili dodatnih troškova koji su posljedica preuzete obveze (presude od 4. lipnja 2009., JK Otsa Talu,
C‑241/07
,
EU:C:2009:337
, t.
36.
; od 24. svibnja 2012., Hehenberger,
C‑188/11
,
EU:C:2012:312
, t.
30.
, i od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
30.
).
Članak 66. stavak 5. Uredbe br. 817/2004 među ostalim predviđa da se u slučaju višegodišnje potpore plaćanja koja slijede nakon plaćanja izvršenog u prvoj godini podnošenja zahtjeva izvršavaju na temelju godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore, osim ako država članica predviđa postupak učinkovite godišnje provjere, poput onog iz članka 67. stavka 1. te uredbe. Iz članka 66. stavka 5. proizlazi da se, osim u slučaju u kojem postoji takav nacionalni postupak, poljoprivrednicima ne izvršavaju isplate ako ne podnesu godišnji zahtjev za plaćanje. Podnošenje tog godišnjeg zahtjeva predstavlja uvjet prihvatljivosti za primanje agrookolišne potpore temeljene na navedenim člancima 22. do 24. (presuda od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
32.
).
Važnost podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje agrookolišnih potpora također je istaknuta u članku 67. stavku 1. Uredbe br. 817/2004 u kojem je određeno, kad je riječ o sustavu provjere višegodišnje potpore agrookolišnim metodama proizvodnje, da se provjere prvotnih zahtjeva za pridruživanje programu i naknadnih zahtjeva za plaćanje izvršavaju na način kojim se osigurava učinkovita provjera ispunjavanja uvjeta za dodjelu potpora. Podnošenje takvog godišnjeg zahtjeva omogućava provjeru ispunjavanja preuzetih agrookolišnih obveza. Na temelju toga godišnjeg zahtjeva agencija za plaćanja može svake godine učinkovito provjeriti poštuju li se višegodišnje obveze kontinuirano i u slučaju potrebe nastaviti isplaćivati potpore (presuda od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
33.
).
Nadalje, člankom 37. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 817/2004 predviđeno je da se, kada tijekom razdoblja izvršenja obveze koja je preuzeta kao uvjet za dodjelu potpore korisnik agrookolišnih potpora poveća površinu svojeg gospodarstva za više od dva hektara od prvotne površine, prvotna obveza tog korisnika zamjenjuje novom petogodišnjom obvezom. Člankom 37. stavkom 3. navedene uredbe predviđeno je da se ta nova obveza odnosi na čitavu predmetnu površinu i da je najmanje isto toliko stroga kao i prvotna obveza.
Slijedi da je nacionalni propis iz glavnog postupka u skladu sa spomenutim odredbama prava Unije, u mjeri u kojoj zahtijeva, s jedne strane, na temelju jednog od uvjeta prihvatljivosti za dodjelu agrookolišnih potpora, da kandidat za te potpore tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze podliježe obvezi podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje i u kojoj, s druge strane, predviđa da u slučaju znatnog povećanja površine gospodarstva za više od dva hektara od prvotne obveze počinje teći novo petogodišnje razdoblje trajanja obveze.
U glavnom postupku nesporno je da korisnik nije podnio zahtjev za potporu za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze koje je započelo povećanjem površine koja je od prvotne površine bila veća za dva hektara. Doista, korisnik je ispunio sve uvjete za dodjelu potpore kad je riječ o površini od prvotno prijavljenih 10,20 hektara.
Ipak, valja podsjetiti da, kad je riječ o agrookolišnim potporama čije je obilježje višegodišnja obveza, uvjeti za dodjelu potpore moraju biti ispunjeni tijekom čitavog razdoblja trajanja obveze za koje su te potpore bile dodijeljene (presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger,
C‑188/11
,
EU:C:2012:312
, t.
34.
, i od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
35.
).
Stoga, ako nije ispunjen jedan od uvjeta za dodjelu agrookolišne potpore, poput podnošenja godišnjeg zahtjeva za plaćanje potpore koje se zahtijeva nacionalnim pravom iz glavnog postupka, makar i samo jednom tijekom čitavog trajanja agrookolišnog projekta u odnosu na koje se obvezao korisnik tih istih potpora, potonje neće biti dodijeljene (presuda od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
35.
).
Kao što to proizlazi iz članka 37. stavka 3. Uredbe br. 817/2004, nakon znatnog povećanja površine predmetnog gospodarstva i početka novog petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze, korisnik je dužan, tijekom čitavog tog razdoblja, poštovati sve obveze koje iz njega proizlaze, i to u odnosu na čitavu povećanu površinu tijekom pet godina.
Osim toga, valja istaknuti da poštovanje uvjeta za dodjelu agrookolišnih potpora ostaje isključiva odgovornost podnositelja zahtjeva za potporu. Protivno onomu što navodi tužitelj u glavnom postupku, iz uredbi br. 1257/1999 i 817/2004 ne proizlazi obveza ovlaštenih tijela da ga obavijeste o njegovoj obvezi podnošenja zahtjeva za potporu za posljednju godinu njegovih obveza.
U tim okolnostima, činjenica da je korisnik potpore koja mu je dodijeljena u zamjenu za njegove obveze samo djelomično ispunio uvjete za dodjelu predmetne potpore ne može opravdati nastavljanje s njezinim isplaćivanjem.
Kao što to proizlazi iz članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004, koji upućuje na članak 49. Uredbe br. 2419/2001, koji je zamijenjen člankom 73. Uredbe br. 796/2004, u slučaju isključenja prava na agrookolišne potpore zbog neispunjavanja uvjeta za dodjelu tih potpora korisnik navedenih potpora dužan je u cijelosti vratiti već isplaćene iznose koji se odnose na potpore na koje više nema pravo (presuda od 24. svibnja 2012., Hehenberger,
C‑188/11
,
EU:C:2012:312
, t.
36.
, i od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
37.
).
Ciljevi uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti kao i članci 17. i 52. Povelje ne mogu dovesti u pitanje to tumačenje članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004.
Kao prvo, kao što to proizlazi iz točaka 30. do 33. ove presude, cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004 jest zaštita okoliša. Opća struktura njima uvedenog sustava temelji se na učinkovitoj provjeri poštovanja obveza preuzetih radi dodjele agrookolišnih potpora i na održivoj primjeni agrookolišnih mjera na čitavoj prijavljenoj površini, i to tijekom petogodišnjeg razdoblja trajanja obveze.
Obveza povrata potpora koje je primio korisnik poput tužitelja u glavnom postupku, koji ne ispunjava sve uvjete za dodjelu navedenih potpora, doprinosi ispunjenju tog cilja.
Valja nadalje istaknuti da se godišnja plaćanja potpora ne mogu smatrati konačnima, s obzirom na to da će tako isplaćene potpore korisnik možda vratiti ako tijekom čitavog petogodišnjeg razdoblja u cijelosti ne ispunjava uvjete za njihovu isplatu, i to u odnosu na čitavu prijavljenu površinu (vidjeti, u tom smislu, presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger,
C‑188/11
,
EU:C:2012:312
, t.
34.
, i od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
36.
i
37.
).
Stoga se ne može prigovoriti da obveza povrata svih isplaćenih potpora u slučaju neispunjavanja svih uvjeta za dodjelu predmetnih potpora nije proporcionalna u odnosu na zadani cilj iz razloga što je korisnik poštovao preuzete obveze u odnosu na prvotno prijavljenu površinu. Kao što to proizlazi iz točke 41. ove presude, zbog neispunjavanja tih uvjeta, dodjela i zadržavanje prava na potporu u cijelosti su neopravdani i nemaju pravnu osnovu.
Naposljetku, valja navesti da se obveza povrata potpore koja je neopravdano isplaćena zato što nije ispunjen uvjet za njezino primanje ne može izjednačiti s povredom prava vlasništva, zaštićenog člankom 17. Povelje.
Iz formulacije članka 71. stavka 2. Uredbe br. 817/2004, na temelju kojeg su sporne potpore isplaćene tužitelju u glavnom postupku, proizlazi da ih je potonji dužan vratiti u slučaju neispunjavanja uvjeta za tu isplatu (vidjeti, u tom pogledu, presude od 24. svibnja 2012., Hehenberger,
C‑188/11
,
EU:C:2012:312
, t.
34.
, kao i od 7. veljače 2013., Pusts,
C‑454/11
,
EU:C:2013:64
, t.
36.
i
37.
).
U tim okolnostima, korisnik koji ima obvezu vratiti potpore koje su neopravdano primljene zbog neispunjavanja uvjeta za njihovu predmetnu isplatu ne može se pozvati na zaštitu iz članka 17. Povelje.
Budući da u predmetnom slučaju ne postoji pitanje ograničenja izvršavanja prava vlasništva zaštićenog Poveljom, ne treba analizirati obvezu povrata navedenih potpora u smislu članka 52. Povelje.
U tim okolnostima, članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 treba, s obzirom na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti kao i pravo vlasništva zaštićeno Poveljom, tumačiti na način da mu se ne protive odredbe latvijskog prava o kojima je riječ u glavnom postupku, koje obvezuju korisnika u glavnom postupku da u cijelosti vrati iznose agrookolišnih potpora koje su mu bile neopravdano isplaćeni.
Činjenica je da se sud kojem je upućen zahtjev pita, u okviru svojeg četvrtog pitanja, je li moguće ne primijeniti nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku, koji je donesen u skladu s pravom Unije, ako je njegova primjena protivna načelu proporcionalnosti, u skladu s tumačenjem u njegovu nacionalnom pravnom poretku.
U tom pogledu, valja navesti da na temelju načela nadređenosti prava Unije nije prihvatljivo da pravila nacionalnog prava, čak i ako su ustavnopravne naravi, ugrožavaju jedinstvo i učinkovitost prava Unije (presude od 17. prosinca 1970., Internationale Handelsgesellschaft,
11/70
,
EU:C:1970:114
, t.
3.
; od 13. prosinca 1979., Hauer,
44/79
,
EU:C:1979:290
, t.
14.
, kao i od 15. siječnja 2013., Križan i dr.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, t.
70.
).
S obzirom na tumačenje iz članka 46. ove presude o sukladnosti obveze tužitelja u glavnom postupku da u cijelosti vrati agrookolišne potpore s pravom Unije i, osobito, s načelom proporcionalnosti, nacionalni sud ne može izuzeti primjenu pravnih učinaka predviđenih nacionalnim propisom o kojemu je riječ u glavnom postupku, a koji je donesen u skladu s pravom Unije.
Izuzeće od primjene odredbi sukladnih pravu Unije nije prihvatljivo ni na temelju pojma „pravičnosti” na koji sud koji je uputio zahtjev također upućuje.
U tom pogledu, valja navesti da je ustaljena sudska praksa da, neovisno o posebnim slučajevima koje zakonodavac Unije izričito predviđa, pravo Unije ne poznaje opće pravno načelo u skladu s kojim nacionalno tijelo ne može primijeniti važeće pravno pravilo prava Unije kada to pravilo obvezuje zainteresiranu stranku na način koji bi zakonodavac Unije bio očito nastojao izbjeći da je predvidio taj slučaj u trenutku donošenja pravila (presuda od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun,
C‑248/04
,
EU:C:2006:666
, t.
63.
i navedena sudska praksa). Pravičnost stoga ne omogućava izuzeće od primjene odredbi prava Unije osim u slučajevima predviđenima propisom Unije ili u slučaju da sâm propis bude proglašen nevaljanim (presuda od 26. listopada 2006., Koninklijke Coöperatie Cosun,
C‑248/04
,
EU:C:2006:666
, t.
64.
i navedena sudska praksa).
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 71. stavak 2. Uredbe br. 817/2004 treba, s obzirom na cilj uredbi br. 1257/1999 i 817/2004, načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje, tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze dužan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza kad je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze u vezi s uporabom površine prijavljene prije tog povećanja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) odlučuje:

Članak 71. stavak 2. Uredbe Komisije (EZ) br. 817/2004 od 29. travnja 2004. o detaljnim pravilima za primjenu Uredbe Vijeća br. 1257/1999 o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) i ruralnom razvoju treba, s obzirom na cilj Uredbe Vijeća (EZ) br. 1257/1999 od 17. svibnja 1999. o potpori Europskog fonda za smjernice i jamstva u poljoprivredi (EFSJP) i ruralnom razvoju kojom se izmjenjuju i stavljaju izvan snage određene uredbe, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1783/2003 od 29. rujna 2003., i Uredbe br. 817/2004, te s obzirom na načelo proporcionalnosti i članke 17. i 52. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis, poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, na temelju kojeg je korisnik potpore dodijeljene u zamjenu za njegove višegodišnje agrookolišne obveze dužan u cijelosti vratiti već isplaćenu potporu jer nije podnio godišnji zahtjev za plaćanje te potpore za posljednju godinu petogodišnjeg razdoblja trajanja njegovih obveza kad je, s jedne strane, to petogodišnje razdoblje zamijenilo prethodno zbog povećanja površine njegova gospodarstva i, s druge strane, taj korisnik nije prestao ispunjavati svoje obveze u vezi s uporabom površine prijavljene prije tog povećanja.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: latvijski