CELEX: 62017CJ0646
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie penală
Directiva 2012/13/UE
Dreptul la informare în cadrul procedurilor penale
Articolul 6 alineatul (4)
Dreptul la informare cu privire la acuzare
Informare cu privire la orice modificare a informațiilor oferite, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor
Modificarea încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării
Imposibilitatea persoanei suspectate sau acuzate de a cere, în cursul procedurii orale, aplicarea pedepsei negociate prevăzute de dreptul național
Diferență în caz de modificare a faptelor pe care se întemeiază acuzarea

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 alineatul (1), a articolului 3 alineatul (1) litera (c) și a articolului 6 alineatele (1)-(3) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale (
JO 2012, L 142, p. 1
), precum și a articolului 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost prezentată în cadrul unei proceduri penale inițiate împotriva domnului Gianluca Moro (denumit în continuare „inculpatul”), care este urmărit pentru săvârșirea unei fapte de „tăinuire” în privința unor bijuterii, în sensul dreptului italian, acuzație care ulterior a fost reîncadrată, în cursul procedurii orale, drept „furt” al bijuteriilor menționate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Carta
Articolul 48 din cartă, intitulat „Prezumția de nevinovăție și dreptul la apărare”, prevede:
„(1)   Orice persoană acuzată este prezumată nevinovată până ce vinovăția va fi stabilită în conformitate cu legea.
(2)   Oricărei persoane acuzate îi este garantată respectarea dreptului la apărare.”
Directiva 2012/13
Potrivit considerentelor (3), (4), (9), (10), (14), (27)-(29), (40) și (41) ale Directivei 2012/13:
„(3)
Punerea în aplicare a principiului recunoașterii reciproce a deciziilor în materie penală implică faptul că fiecare stat membru are încredere în sistemele de justiție penală ale celorlalte state membre. Întinderea recunoașterii reciproce depinde, în mare măsură, de o serie de parametri, care includ mecanisme de protecție a drepturilor persoanelor suspectate sau acuzate și standarde minime comune necesare pentru facilitarea aplicării principiului recunoașterii reciproce.
(4)
Recunoașterea reciprocă a deciziilor în materie penală poate funcționa în mod eficace doar într‑un climat de încredere, în cadrul căruia nu doar autoritățile judecătorești, ci toți participanții la procedurile penale consideră deciziile autorităților judecătorești din alte state membre ca fiind echivalente celor emise de propriile autorități, presupunând încredere nu numai în justețea normelor din alte state membre, ci și în faptul că aceste norme sunt aplicate în mod corect.
[…]
(9)
Articolul 82 alineatul (2) [TFUE] prevede instituirea unor norme minime aplicabile în statele membre care să faciliteze recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea judiciară și polițienească în materie penală la scară transfrontalieră. Articolul respectiv prevede că «drepturile persoanelor în procedura penală» reprezintă o materie în care pot fi instituite norme minime
(10)
Normele minime comune ar trebui să aibă ca rezultat sporirea încrederii în sistemele de justiție penală ale tuturor statelor membre, fapt ce ar trebui să conducă la rândul său la o cooperare judiciară mai eficientă într‑un climat de încredere reciprocă. Astfel de norme minime comune ar trebui să se instituie în domeniul informării în cadrul procedurilor penale.
[…]
(14)
Prezenta directivă […] stabilește standarde minime comune ce urmează a fi aplicate în domeniul informării cu privire la drepturi și la acuzare, care vor fi aduse la cunoștința persoanelor suspectate sau acuzate de a fi comis o infracțiune, în vederea consolidării încrederii reciproce a statelor membre. Directiva dezvoltă drepturile prevăzute în [c]artă, în special articolele 6, 47 și 48 din aceasta, prin întemeierea pe articolele 5 și 6 din [Convenția europeană pentru apărarea drepturilor omului și a libertăților fundamentale, semnată la Roma la 4 noiembrie 1950 (denumită în continuare CEDO)], astfel cum au fost interpretate de Curtea Europeană a Drepturilor Omului. În prezenta directivă, termenul «acuzare» descrie același concept ca termenul «acuzație» utilizat în articolul 6 alineatul (1) din CEDO
[…]
(27)
Persoanele acuzate de săvârșirea unei infracțiuni ar trebui să primească toate informațiile referitoare la acuzare, astfel încât să‑și poată pregăti apărarea și să se garanteze echitatea procedurilor penale.
(28)
Informațiile puse la dispoziția persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate ar trebui să fie furnizate cu promptitudine, cel târziu înainte de primul lor interogatoriu oficial, de către poliție sau de către o altă autoritate competentă și fără a aduce atingere desfășurării anchetei în curs. Ar trebui furnizată o descriere suficient de detaliată a faptelor, inclusiv, dacă se cunosc, a momentului și locului, referitoare la infracțiunea de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate persoanele, precum și a încadrării juridice posibile a infracțiunii prezumate, având în vedere etapa procedurilor penale în care se furnizează o astfel de descriere, astfel încât să se garanteze caracterul echitabil al procedurilor menționate și să se permită exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
(29)
În cazul în care, în cursul procedurilor penale, detaliile acuzării se modifică într‑o măsură care să afecteze în mod substanțial poziția persoanei suspectate sau acuzate, modificările ar trebui să i se comunice persoanei respective atunci când este necesar pentru garantarea caracterului echitabil al procedurilor și la timp pentru a permite exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
[…]
(40)
Prezenta directivă stabilește norme minime. Statele membre pot extinde drepturile menționate în prezenta directivă în vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție și în situațiile care nu sunt tratate în mod expres în prezenta directivă. Nivelul de protecție nu ar trebui să scadă niciodată sub standardele prevăzute de CEDO, astfel cum sunt interpretate în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului.
(41)
Prezenta directivă respectă drepturile fundamentale și principiile recunoscute de [c]artă. În special, prezenta directivă urmărește promovarea dreptului la libertate, a dreptului la un proces echitabil și a drepturilor în materie de apărare. Aceasta ar trebui pusă în aplicare în mod corespunzător.”
Articolul 1 din această directivă, intitulat „Obiectul”, prevede:
„Prezenta directivă instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă. Aceasta stabilește, de asemenea, norme privind dreptul la informare al persoanelor vizate de un mandat european de arestare cu privire la drepturile lor.”
Articolul 2 din directiva menționată, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede la alineatul (1):
„Prezenta directivă se aplică din momentul în care o persoană este informată de către autoritățile competente ale unui stat membru cu privire la faptul că este suspectată sau acuzată de săvârșirea unei infracțiuni, până în momentul finalizării procedurilor, prin aceasta înțelegându‑se hotărârea definitivă în legătură cu întrebarea dacă persoana suspectată sau acuzată a comis infracțiunea, inclusiv, dacă este cazul, pronunțarea sentinței și soluționarea unei căi de atac.”
Articolul 3 din aceeași directivă, intitulat „Dreptul la informare cu privire la drepturi”, prevede la alineatul (1):
„Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate prompt cu privire la cel puțin următoarele drepturi procedurale, astfel cum se aplică în dreptul intern, pentru a asigura posibilitatea exercitării efective a drepturilor respective:
(a)
dreptul de a fi asistat de un avocat;
(b)
orice drept la consiliere juridică gratuită și condițiile pentru obținerea unei astfel de consilieri;
(c)
dreptul de a fi informat cu privire la acuzare, în conformitate cu articolul 6;
(d)
dreptul la interpretare și traducere;
(e)
dreptul de a păstra tăcerea.”
Articolul 6 din Directiva 2012/13, intitulat „Dreptul la informare cu privire la acuzare”, are următorul cuprins:
„(1)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate primesc informații cu privire la fapta penală de a cărei comitere [acestea] sunt suspectate sau acuzate. Informațiile respective se furnizează cu promptitudine și cu detaliile necesare pentru a se putea garanta caracterul echitabil al procedurilor și exercitarea efectivă a dreptului la apărare.
(2)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate care sunt arestate sau reținute sunt informate cu privire la motivele arestării sau reținerii, inclusiv cu privire la fapta penală de a cărei comitere sunt suspectate sau acuzate.
(3)   Statele membre se asigură că, cel târziu la prezentarea fondului acuzării în instanță, se oferă informații detaliate cu privire la acuzare, inclusiv natura și încadrarea juridică a infracțiunii, precum și forma de participare a persoanei acuzate.
(4)   Statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu promptitudine cu privire la orice modificare a informațiilor oferite în conformitate cu prezentul articol, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.”
Dreptul italian
Articolul 61 din codice penale (Codul penal), intitulat „Circumstanțe agravante generale”, prevede la punctul 7 următoarele:
„Atunci când următoarele circumstanțe nu sunt elemente constitutive ale infracțiunii și nici circumstanțe agravante speciale, ele agravează infracțiunea:
[…]
7)
în cazul infracțiunilor împotriva patrimoniului sau care îi aduc atingere și al infracțiunilor săvârșite în scopul obținerii unui folos material, faptul de a‑i provoca victimei un prejudiciu patrimonial grav.”
Potrivit articolului 624 din Codul penal, intitulat „Furtul”:
„Persoana care își însușește bunul mobil al altuia, sustrăgându‑l deținătorului său, în scopul obținerii unui folos pentru sine sau pentru altul se pedepsește cu închisoarea de la șase luni la trei ani și cu o amendă de la 154 la 516 euro. […]”
Articolul 648 din Codul penal, intitulat „Tăinuirea”, prevede:
„Exceptând cazurile de complicitate, persoana care, în scopul obținerii unui folos pentru sine sau pentru altul, dobândește, primește sau ascunde ori intermediază dobândirea, primirea sau ascunderea unor sume de bani sau a unor lucruri care provin din săvârșirea unei alte infracțiuni se pedepsește cu închisoarea de la doi la opt ani și cu o amendă de la 516 la 10329 de euro. […]”
Articolul 444 din codice di procedura penale (Codul de procedură penală), în versiunea aplicabilă la data faptelor din cauza principală (denumit în continuare „Codul de procedură penală”), intitulat „Aplicarea unei pedepse negociate”, prevede:
„1.   Inculpatul și Ministerul Public pot solicita instanței aplicarea unei sancțiuni alternative, de natura și în măsura indicată, sau a unei sancțiuni pecuniare, redusă cu cel mult o treime din cuantum, ori a unei pedepse cu închisoarea, atunci când aceasta, având în vedere circumstanțele și fiind redusă cu cel mult o treime din durată, nu depășește cinci ani, însoțită sau nu de o sancțiune pecuniară. […]
2.   Dacă există un acord, inclusiv al părții care nu a formulat cererea, și în măsura în care nu există o hotărâre de achitare în temeiul articolului 129, instanța, pe baza actelor, presupunând că încadrarea juridică a faptelor, aplicarea și compararea circumstanțele prezentate de părți sunt exacte și că sancțiunea indicată este corespunzătoare, dispune prin sentință aplicarea sancțiunii indicate, precizând în dispozitiv că părțile au introdus cererea cu privire la aceasta. În cazul constituirii unei părți civile, instanța nu se pronunță cu privire la această cerere; inculpatul este totuși condamnat la plata cheltuielilor de judecată ale părții civile, cu excepția cazului în care există motive întemeiate pentru a pronunța o compensare totală sau parțială. Articolul 75 alineatul 3 nu se aplică.”
3.   În cuprinsul cererii, partea poate condiționa efectul acesteia de pronunțarea unei pedepse cu suspendare. În acest caz, dacă consideră că suspendarea nu poate fi acordată, instanța respinge cererea.”
Articolul 516 din Codul de procedură penală, intitulat „Modificarea acuzării”, prevede la alineatul 1 următoarele:
„În cazul în care, în cursul cercetării judecătorești (
istruzione dibattimentale
), rezultă că fapta nu corespunde descrierii din rechizitoriu, iar aceasta nu este de competența unei instanțe superioare, Ministerul Public modifică acuzarea și acționează în consecință.”
Articolul 521 din Codul de procedură penală, intitulat „Corelația dintre acuzare și sentință”, prevede:
„1.   În sentință, instanța poate atribui faptei o încadrare juridică diferită de cea enunțată în rechizitoriu, cu condiția ca infracțiunea să nu depășească competența sa și să nu fie mai degrabă de competența unei instanțe colegiale decât de competența unui judecător unic.
2.   Instanța dispune trimiterea dosarului la Ministerul Public dacă se stabilește că fapta nu corespunde celei descrise în citație sau în actul de punere sub acuzare în temeiul articolelor 516, 517 și 518 alineatul 2.
3.   Instanța procedează în același mod dacă Ministerul Public formulează o nouă acuzare în afara cazurilor prevăzute la articolele 516, 517 și 518 alineatul 2.”
Articolul 552 din Codul de procedură penală, intitulat „Citarea”, prevede la alineatul 1 următoarele:
„Citația la judecată cuprinde:
[…]
c)
enunțarea faptei, într‑o formă clară și precisă, a circumstanțelor agravante și a celor care pot atrage aplicarea unor măsuri de siguranță, cu indicarea articolelor de lege corespunzătoare;
[…]”
Articolul 555 din Codul de procedură penală, intitulat „Ședința de judecată în urma citării directe”, prevede la alineatul 2:
„Înainte de începerea dezbaterilor, inculpatul sau Ministerul Public poate prezenta cererea prevăzută la articolul 444 alineatul 1; în plus, inculpatul poate să ceară o procedură accelerată sau să i se aplice o amendă substitutivă.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
La 11 martie 2015, domnul Francesco Legrottaglie a depus o plângere la comisariatul de poliție din Ostuni (Italia) împotriva inculpatului, pentru motivul că acesta ar fi primit de la o persoană, a cărei identitate este necunoscută, mai multe bijuterii din aur furate de la familia Legrottaglie și că ar fi predat aceste bijuterii unui magazin din Ostuni pentru a le valorifica.
La 1 aprilie 2016, printr‑un act emis de Ministerul Public în temeiul articolului 552 din Codul de procedură penală, inculpatul a fost citat să se înfățișeze în fața Tribunale di Brindisi (Tribunalul din Brindisi, Italia), fiind acuzat de săvârșirea infracțiunii de „tăinuire”, astfel cum este prevăzută la articolul 648 din Codul penal.
La 15 septembrie 2016, cu ocazia unei ședințe de judecată desfășurate în absența inculpatului, domnul Legrottaglie s‑a constituit parte civilă.
La 13 octombrie 2017, în cursul unei ședințe de judecată care a avut loc în prezența inculpatului, acesta a făcut declarații spontane prin care a recunoscut că este autorul furtului bijuteriilor în cauză.
În acest stadiu al cauzei, instanța l‑a informat pe inculpat că fapta de care era acuzat putea fi reîncadrată în infracțiunea prevăzută la articolul 624 și la articolul 61 punctul 7 din Codul penal, și anume „furt”, agravată de circumstanța că victima a suferit un prejudiciu patrimonial grav.
Avocatul inculpatului a fost autorizat de acesta să ceară aplicarea unei pedepse negociate (denumită „
patteggiamento
”), în temeiul articolului 444 din Codul de procedură penală, în ceea ce privește această infracțiune, astfel cum a fost reîncadrată din punct de vedere juridic. Această cerere nu a fost considerată admisibilă întrucât termenul prevăzut la articolul 555 alineatul (2) din Codul de procedură penală expirase.
Instanța a invitat Ministerul Public să schimbe acuzarea, în temeiul articolului 516 din Codul de procedură penală, pentru a permite inculpatului să beneficieze de o pedeapsă negociată în temeiul articolului 444 din codul menționat. Ministerul Public a decis să nu procedeze la această schimbare și să lase la aprecierea instanței, în speță Tribunale di Brindisi (Tribunalul din Brindisi), încadrarea juridică exactă a faptei în cauză.
Instanța de trimitere arată că Corte costituzionale (Curtea Constituțională, Italia) a declarat neconstituționalitatea articolului 516 din Codul de procedură penală în măsura în care acest articol nu conferă persoanei suspectate sau acuzate posibilitatea de a cere instanței de judecată aplicarea unei pedepse negociate, în temeiul articolului 444 din codul menționat, în ceea ce privește fapta diferită care a reieșit în cursul procedurii orale și care face obiectul unei noi acuzări.
Astfel, din jurisprudența Corte costituzionale (Curtea Constituțională) referitoare la articolul 516 din Codul de procedură penală ar reieși că, în cursul procedurii orale, persoana suspectată sau acuzată este autorizată să ceară aplicarea unei pedepse negociate în temeiul articolului 444 din codul menționat, prin reînceperea curgerii termenelor de prezentare a cererii, în cazul unei modificări a faptelor care stau la baza acuzării, fie din cauza unei erori, fie în cadrul desfășurării normale a procedurii, o asemenea posibilitate de a cere aplicarea unei pedepse negociate fiind exclusă în cazul în care modificarea privește exclusiv încadrarea juridică a faptelor care fac obiectul acuzării.
Instanța de trimitere se întreabă dacă dreptul Uniunii se opune ca persoanei suspectate sau acuzate să îi fie conferit un drept la apărare diferit după cum modificarea privește faptele care stau la baza acuzării sau încadrarea juridică a faptelor care fac obiectul acuzării.
Astfel, atunci când modificarea acuzării privește elemente de fapt, persoana suspectată sau acuzată ar beneficia de un drept la apărare deplin, care include posibilitatea de a cere aplicarea unei pedepse negociate în temeiul articolului 444 din Codul de procedură penală, în timp ce, atunci când această modificare privește încadrarea juridică a faptelor, persoanei suspectate sau acuzate i‑ar fi garantat numai dreptul de a prezenta argumente în apărare.
În aceste condiții, Tribunale di Brindisi (Tribunalul din Brindisi) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Articolul 2 alineatul (1), articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1)-(3) din Directiva [2012/13], precum și articolul 48 din [cartă] trebuie interpretate în sensul că se opun unor dispoziții de procedură penală ale unui stat membru în temeiul cărora dreptul la apărare subsecvent modificării acuzării este garantat în condiții diferite, din punct de vedere calitativ și cantitativ, după cum modificarea privește aspectele de fapt ale acuzării sau încadrarea juridică a acesteia, persoana suspectată sau acuzată nefiind, mai precis, autorizată decât în primul caz să solicite procedura alternativă întemeiată pe un sistem de recompensă, și anume procedura negociată (negocierea pedepsei)?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Cu privire la admisibilitate
Guvernul italian invocă inadmisibilitatea cererii de decizie preliminară, susținând că Directiva 2012/13 a fost adoptată în temeiul articolului 82 alineatul (2) TFUE, care vizează exclusiv materiile penale care au o dimensiune transfrontalieră. În consecință, domeniul de aplicare al Directivei 2012/13 ar trebui să se limiteze numai la infracțiunile care au o asemenea dimensiune.
Or, în speță, cauza principală ar privi o infracțiune săvârșită de un resortisant italian, pe teritoriul italian și prin care este prejudiciat un alt resortisant italian. Această infracțiune nu ar avea, așadar, nicio dimensiune transfrontalieră, iar Directiva 2012/13 nu ar fi aplicabilă unei cauze precum cauza principală.
Nici articolul 48 din cartă nu și‑ar găsi aplicarea pentru motivul că, în temeiul articolului 51 alineatul (1) din aceasta, atunci când o situație juridică nu intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii, Curtea nu este competentă să o judece, iar dispozițiile eventual invocate ale cartei nu pot, prin ele însele, să constituie temeiul acestei competențe.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit articolului 82 alineatul (2) primul paragraf TFUE, „[î]n măsura în care este necesar pentru a facilita recunoașterea reciprocă a hotărârilor judecătorești și a deciziilor judiciare, precum și cooperarea polițienească și judiciară în materie penală cu dimensiune transfrontalieră, Parlamentul European și Consiliul, hotărând prin directive în conformitate cu procedura legislativă ordinară, pot stabili norme minime. Aceste norme minime iau în considerare diferențele existente între tradițiile juridice și sistemele de drept ale statelor membre”.
În ceea ce privește textul Directivei 2012/13, nici articolul 1 din aceasta, care definește obiectivul acestei directive, nici articolul 2 din aceasta, referitor la domeniul de aplicare al directivei menționate, nu restrâng aplicarea directivei menționate la situațiile care au o dimensiune transfrontalieră.
În ceea ce privește obiectivele Directivei 2012/13, din considerentele (10) și (14) ale acestei directive reiese că ea urmărește, prin adoptarea unor norme minime comune care încadrează dreptul la informare în procedurile penale, să consolideze încrederea reciprocă a statelor membre în sistemele lor respective de justiție penală. După cum arată în esență același considerent (14), precum și considerentul (41) al directivei menționate, aceasta se întemeiază în acest scop pe drepturile prevăzute în special la articolele 47 și 48 din cartă și urmărește să promoveze aceste drepturi (Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, punctul
).
În același sens, considerentele (3) și (4) ale Directivei 2012/13 se sprijină pe ideea că principiul recunoașterii reciproce presupune că deciziile autorităților judiciare, chiar și într‑o situație pur internă, se întemeiază pe norme minime comune. În acest cadru, astfel cum a arătat în esență domnul avocat general la punctul 41 din concluzii, într‑o situație specifică în care cooperarea transfrontalieră se va dovedi necesară, autoritățile polițienești și judiciare ale unui stat membru vor putea atunci să considere că deciziile autorităților judiciare ale celorlalte state membre sunt echivalente cu ale lor.
În consecință, Directiva 2012/13 participă la stabilirea unei armonizări minime a procedurilor penale în Uniunea Europeană, iar aplicarea, într‑un stat membru, a normelor prevăzute de această directivă este independentă de existența unei situații transfrontaliere în cadrul unui litigiu survenit în acest stat membru.
Rezultă că cererea de decizie preliminară este admisibilă.
Cu privire la fond
Observații introductive
Domnul Legrottaglie, precum și guvernele italian, maghiar, neerlandez și polonez susțin, cu titlu principal, că obiectul întrebării cu care a fost sesizată Curtea în prezenta cauză nu intră în domeniul de aplicare al Directivei 2012/13 și că, în consecință, Curtea nu poate examina această întrebare.
În această privință, trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare dintre instanțele naționale și Curte, instituită la articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util care să îi permită să soluționeze litigiul cu care a fost sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate. Astfel, misiunea Curții este aceea de a interpreta toate dispozițiile de drept al Uniunii care sunt necesare instanțelor naționale pentru a statua în cauzele cu care sunt sesizate, chiar dacă respectivele dispoziții nu sunt expres indicate în întrebările adresate de aceste instanțe (Hotărârea din 19 decembrie 2018, AREX CZ,
C‑414/17
,
EU:C:2018:1027
, punctul
și jurisprudența citată).
În consecință, chiar dacă pe plan formal instanța de trimitere și‑a limitat întrebările numai la interpretarea anumitor dispoziții ale dreptului Uniunii, o astfel de împrejurare nu împiedică Curtea să îi furnizeze acesteia toate elementele de interpretare a dreptului Uniunii care pot fi utile pentru judecarea cauzei cu care este sesizată, indiferent dacă respectiva instanță s‑a referit sau nu la aceste elemente în enunțul întrebărilor sale. În această privință, revine Curții sarcina de a extrage din ansamblul elementelor furnizate de instanța națională, mai ales din motivarea deciziei de trimitere, elementele de drept al Uniunii care necesită o interpretare, având în vedere obiectul litigiului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2018, AREX CZ,
C‑414/17
,
EU:C:2018:1027
, punctul
și jurisprudența citată).
În întrebarea sa, instanța de trimitere vizează articolul 2 alineatul (1), articolul 3 alineatul (1) litera (c) și articolul 6 alineatele (1)-(3) din Directiva 2012/13, precum și articolul 48 din cartă.
În această privință, este necesar să se arate că articolul 1 din Directiva 2012/13 prevede că aceasta instituie norme privind dreptul la informare al persoanelor suspectate sau acuzate cu privire la drepturile lor în cadrul procedurilor penale și la acuzarea care le este adusă.
Astfel cum reiese din coroborarea articolelor 3 și 6 din Directiva 2012/13, dreptul menționat la articolul 1 din aceasta privește cel puțin două drepturi distincte. Pe de o parte, persoanele suspectate sau acuzate trebuie să fie informate, în conformitate cu articolul 3 din această directivă, cel puțin cu privire la anumite drepturi procedurale, a căror listă este conținută în această dispoziție și care cuprinde dreptul de a fi asistat de un avocat, dreptul la consiliere juridică gratuită și condițiile pentru obținerea unei astfel de consilieri, dreptul de a fi informat cu privire la acuzare, dreptul la interpretare și la traducere, precum și dreptul de a păstra tăcerea. Pe de altă parte, directiva menționată definește, la articolul 6, norme referitoare la dreptul la informare cu privire la acuzare (Hotărârea din 15 octombrie 2015, Covaci,
C‑216/14
,
EU:C:2015:686
, punctele
-
).
În speță, litigiul principal are ca obiect posibilitatea, în cazul modificării încadrării juridice a faptelor pe care se întemeiază acuzarea, de a solicita aplicarea unei pedepse negociate în temeiul articolului 444 din Codul de procedură penală, în cursul procedurii orale, prin reînceperea curgerii termenelor de prezentare a cererii.
În consecință, o astfel de problemă juridică trebuie să fie examinată în raport cu articolul 6 din Directiva 2012/13, referitor la dreptul la informare cu privire la acuzare.
În această privință, nu este necesar ca problema menționată să fie analizată în raport cu articolul 6 alineatele (1)-(3) din această directivă. Astfel, având în vedere modul de redactare a acestor dispoziții, nu se contestă, în primul rând, că inculpatul a fost informat cu privire la fapta penală de a cărei comitere este acuzat, în al doilea rând, că nu a fost arestat și că nu este reținut și, în al treilea rând, că informațiile cu privire la acuzare pe care le‑a primit, în special cu privire la încadrarea juridică a acesteia, i‑au fost comunicate înainte ca instanța să fie chemată să se pronunțe cu privire la temeinicia acestei acuzări.
În schimb, trebuie arătat că articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13 este o dispoziție pertinentă în ceea ce privește o cauză precum cauza principală.
Potrivit acestei dispoziții, statele membre se asigură că persoanele suspectate sau acuzate sunt informate cu promptitudine cu privire la orice modificare a informațiilor oferite în conformitate cu articolul 6 din directiva menționată, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor.
Astfel se impune ca, în cadrul cauzei principale, să se determine domeniul de aplicare al dreptului la informare al persoanei suspectate sau acuzate în lumina acestei dispoziții în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.
În aceste condiții, trebuie ca întrebarea să fie înțeleasă în sensul că prin aceasta se urmărește să se stabilească în esență dacă articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13 și articolul 48 din cartă trebuie interpretate în sensul că se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia persoana suspectată sau acuzată poate cere, în cursul procedurii orale, aplicarea unei pedepse negociate în cazul unei modificări a faptelor pe care se întemeiază acuzarea, iar nu în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.
Cu privire la Directiva 2012/13
Potrivit jurisprudenței Curții, Directiva 2012/13 nu reglementează modalitățile potrivit cărora informația privind acuzarea, prevăzută la articolul 6 din aceasta, trebuie comunicată persoanei suspectate sau acuzate. Aceste modalități nu pot însă aduce atingere obiectivului prevăzut în special în cuprinsul acestui articol 6, care constă, astfel cum reiese și din cuprinsul considerentului (27) al directivei menționate, în a permite persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni să își poată pregăti apărarea și în a garanta echitatea procedurilor penale (Hotărârea din 15 octombrie 2015, Covaci,
C‑216/14
,
EU:C:2015:686
, punctele
și
).
În această privință, cerința ca persoana acuzată sau avocatul acesteia să poată participa în mod util la dezbateri cu respectarea principiului contradictorialității și al egalității armelor, astfel încât să își susțină în mod efectiv poziția, nu exclude ca informațiile referitoare la acuzare transmise apărării să poată face obiectul unor modificări ulterioare, în special în ceea ce privește încadrarea juridică a faptelor imputate, nici ca noi elemente de probă să poată fi depuse la dosar în cursul dezbaterilor. Asemenea modificări și asemenea elemente trebuie însă comunicate persoanei acuzate sau avocatului său la un moment în care aceștia dispun încă de posibilitatea de a reacționa în mod eficient, înainte de faza deliberării. Această posibilitate este de altfel avută în vedere la articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13, care prevede că orice modificare a informațiilor oferite în conformitate cu acest articol care intervine în cursul procedurii penale trebuie comunicată rapid persoanei suspectate sau acuzate acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, punctul
).
În orice ipoteză, oricare ar fi momentul în care sunt oferite informațiile detaliate cu privire la acuzare, persoanei acuzate și avocatului său trebuie printre altele, cu respectarea principiului contradictorialității și al egalității armelor, să li se acorde un termen suficient, pentru a lua cunoștință de aceste informații, și să li se ofere posibilitatea de a pregăti în mod eficace apărarea, de a‑și prezenta eventualele observații și, dacă este cazul, de a formula orice cerere, în special de instrucție, pe care ar avea dreptul să o introducă în temeiul dreptului național. Această cerință impune ca, dacă este necesar, cauza să fie suspendată și să se dispună o trimitere a acesteia spre rejudecare la o dată ulterioară (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, punctul
).
Pe de altă parte, potrivit considerentului (40) al Directivei 2012/13, aceasta stabilește norme minime, iar statele membre pot extinde drepturile menționate în această directivă în vederea asigurării unui nivel mai ridicat de protecție și în situațiile care nu sunt tratate în mod expres în această directivă, nivelul de protecție netrebuind să scadă niciodată sub standardele prevăzute de CEDO, astfel cum sunt interpretate în jurisprudența Curții Europene a Drepturilor Omului.
În această privință, potrivit jurisprudenței acestei Curți, în materie penală, o informare precisă și completă cu privire la învinuirile aduse unui acuzat, și prin urmare cu privire la încadrarea juridică pe care o instanță ar putea să o rețină împotriva sa, este o cerință esențială pentru caracterul echitabil al procedurii. Dreptul de a fi informat cu privire la natura și la cauza acuzației trebuie avut în vedere în lumina dreptului acuzatului de a‑și pregăti apărarea (Curtea EDO, 25 martie 1999, Pélissier și Sassi împotriva Franței, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494, § 52 și 54). Dacă instanțele de fond dispun, atunci când un asemenea drept le este recunoscut în dreptul intern, de posibilitatea de a reîncadra faptele cu care sunt în mod legal sesizate, ele trebuie să se asigure că acuzații au avut posibilitatea de a‑și exercita dreptul la apărare cu privire la acest aspect într‑o manieră concretă și efectivă, fiind informați în timp util cu privire la cauza acuzării, cu alte cuvinte cu privire la faptele materiale care le sunt imputate și pe care se întemeiază acuzarea, și de asemenea cu privire la încadrarea juridică dată acestor fapte, și aceasta în mod detaliat (Curtea EDO, 11 decembrie 2007, Drassich împotriva Italiei, CE:ECHR:2007:1211JUD002557504, § 34, și Curtea EDO, 22 februarie 2018, Drassich împotriva Italiei, CE:ECHR:2018:0222JUD006517309, § 65).
Astfel cum rezultă din jurisprudență citată la punctele 51-53 și 55 din prezenta hotărâre, informarea cu privire la orice modificare în ceea ce privește acuzarea, astfel cum se prevede la articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13, trebuie printre altele să privească modificarea încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării, pentru ca persoana suspectată sau acuzată să își poată exercita dreptul la apărare în mod concret și efectiv.
Din decizia de trimitere reiese că reglementarea națională în discuție în litigiul principal stabilește o distincție după cum modificarea privește faptele pe care se întemeiază acuzarea sau încadrarea juridică a faptelor care fac obiectul acuzării. Numai în cazul unei modificări a faptelor persoana suspectată sau acuzată poate cere, în cursul procedurii orale, aplicarea unei pedepse negociate, prin reînceperea curgerii termenelor de prezentare a cererii.
În speță, potrivit instanței de trimitere, împrejurarea că, în speță, inculpatul a recunoscut că este autorul unui furt de bijuterii, ceea ce a condus la modificarea încadrării infracțiunii din „tăinuire” în „furt” în sensul dreptului național, constituie o modificare a încadrării juridice a faptelor pe care se întemeiază acuzarea.
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, după cum s‑a arătat la punctul 21 din prezenta hotărâre, inculpatul a fost informat, în cursul procedurii orale, cu privire la această modificare a încadrării juridice a faptelor.
Instanța de trimitere solicită să se stabilească dacă Directiva 2012/13 impune ca, în vederea garantării caracterului echitabil al procedurii penale, inculpatul să poată cere aplicarea unei pedepse negociate într‑un asemenea caz de modificare a încadrării juridice a faptelor.
În această privință, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 71 din concluzii, obligațiile definite de Directiva 2012/13 constituie o expresie a modului în care caracterul echitabil al procedurii penale trebuie să fie garantat, în ceea ce privește informarea persoanelor suspectate sau acuzate de săvârșirea unei infracțiuni.
Or, după cum prevăd considerentul (14) articolul 1 din această directivă, ea are ca obiect stabilirea de norme minime ce urmează a fi aplicate în domeniul informării persoanelor suspectate sau acuzate (Hotărârea din 5 iunie 2018, Kolev și alții,
C‑612/15
,
EU:C:2018:392
, punctul
).
Pe de altă parte, din jurisprudența citată la punctele 51-53 și 55 din prezenta hotărâre nu reiese că dreptul persoanei suspectate sau acuzate de a fi informată cu privire la modificarea încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării presupune obligația de a asigura că persoana acuzată beneficiază de dreptul de a cere aplicarea unei pedepse negociate în cursul procedurii orale.
În plus, în speță, instanța de trimitere arată că, în cazul unei asemenea modificări a încadrării juridice a faptelor, reglementarea națională garantează persoanei suspectate sau acuzate dreptul de a prezenta argumente în apărare.
În consecință, într‑o cauză precum cauza principală, dreptul unei persoane suspectate sau acuzate de a fi informată cu promptitudine cu privire la orice modificare a informațiilor oferite, acolo unde este necesar pentru a garanta caracterul echitabil al procedurilor, în temeiul articolului 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13, nu impune obligația statului membru în cauză de a acorda acestei persoane dreptul de a cere, după deschiderea dezbaterilor, aplicarea unei pedepse negociate în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.
Cu privire la cartă
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că domeniul de aplicare al cartei, în ceea ce privește acțiunea statelor membre, este definit la articolul 51 alineatul (1) din aceasta, potrivit căruia dispozițiile cartei se adresează statelor membre numai în cazul în care acestea pun în aplicare dreptul Uniunii (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctul
).
Astfel, rezultă în esență din jurisprudența constantă a Curții că drepturile fundamentale garantate de ordinea juridică a Uniunii au vocație de a fi aplicate în toate situațiile reglementate de dreptul Uniunii, iar nu în afara unor asemenea situații. În această măsură, Curtea a amintit deja că nu poate aprecia, din perspectiva cartei, o reglementare națională care nu se situează în cadrul dreptului Uniunii. În schimb, de îndată ce o asemenea reglementare intră în domeniul de aplicare al acestui drept, Curtea, sesizată cu titlu preliminar, trebuie să furnizeze toate elementele de interpretare necesare aprecierii de către instanța națională a conformității acestei reglementări cu drepturile fundamentale a căror respectare o asigură (Hotărârea din 26 februarie 2013, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punctul
, și Ordonanța din 23 noiembrie 2017, Cunha Martins,
C‑131/17
, nepublicată,
EU:C:2017:902
, punctul
).
Întrucât cauza principală privește întinderea dreptului inculpatului de a fi informat cu privire la acuzarea care îi este adusă și în special cu privire la modificările referitoare la fapta sancționată penal pe care este acuzat că a săvârșit‑o, în sensul articolului 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13, este necesar să se constate că această situație juridică intră în domeniul de aplicare al dreptului Uniunii.
Potrivit articolului 48 alineatul (2) din cartă, oricărei persoane acuzate îi este garantată respectarea dreptului la apărare.
În această privință, astfel cum rezultă din jurisprudența citată la punctele 51-53 și 55 din prezenta hotărâre, respectarea dreptului la apărare, în sensul acestei dispoziții a cartei, impune ca, în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării, persoana suspectată sau acuzată să fie informată cu privire la aceasta la un moment la care ea mai are încă posibilitatea de a reacționa efectiv, anterior fazei deliberărilor, pentru a fi în măsură să își pregătească în mod eficace apărarea.
În speță, din decizia de trimitere reiese, astfel cum s‑a arătat la punctele 21 și 27 din prezenta hotărâre, că, în urma declarațiilor sale spontane efectuate în cadrul procedurii orale, inculpatul a fost informat cu privire la încadrarea juridică a faptelor care îi sunt imputate și că acesta a dispus de dreptul de a prezenta argumente în apărarea sa.
În schimb, dreptul la apărare prevăzut la articolul 48 alineatul (2) din cartă, în cadrul dreptului la informare al persoanei suspectate sau acuzate, nu impune ca aceasta din urmă să poată cere aplicarea, după deschiderea fazei orale, a unei pedepse negociate în cazul unei modificări a faptelor pe care se întemeiază acuzarea sau al unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.
În această privință, simpla împrejurare că dreptul național nu acordă aceleași drepturi persoanei suspectate sau acuzate în ceea ce privește posibilitatea de a cere aplicarea unei pedepse negociate după cum modificarea privește faptele pe care se întemeiază acuzarea sau încadrarea juridică a faptelor care fac obiectul acuzării nu poate constitui, prin ea însăși, o încălcare a dreptului la apărare, în sensul articolului 48 alineatul (2) din cartă, în raport cu dreptul persoanei suspectate sau acuzate de a fi informată cu privire la acuzarea care îi este adusă.
Având în vedere considerațiile care precedă, este necesar ca la întrebare să se răspundă că articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13 și articolul 48 din cartă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia persoana suspectată sau acuzată poate cere, în cursul procedurii orale, aplicarea unei pedepse negociate în cazul unei modificări a faptelor pe care se întemeiază acuzarea, iar nu în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară:

Articolul 6 alineatul (4) din Directiva 2012/13/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 mai 2012 privind dreptul la informare în cadrul procedurilor penale și articolul 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei reglementări naționale în temeiul căreia persoana suspectată sau acuzată poate cere, în cursul procedurii orale, aplicarea unei pedepse negociate în cazul unei modificări a faptelor pe care se întemeiază acuzarea, iar nu în cazul unei modificări a încadrării juridice a faptelor care fac obiectul acuzării.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.