CELEX: 62017TJ0017
Veřejná služba
Úředníci
Školní vzdělávání
Přijetí do školky
Rozhodnutí o zápisu dítěte do jiné školky než té, do níž bylo dříve zapsáno
Nesprávné označení žalovaného v žalobě
Nepřípustnost
Odpovědnost

Skutečnosti předcházející sporu
Žalobce, Radu Constantinescu, je úředníkem generálního ředitelství (GŘ) pro infrastrukturu a logistiku Evropského parlamentu a pracuje v Lucemburku (Lucembursko). Bydliště má v Kreuzweileru (Německo).
Žalobce má dvě děti, které měly v okamžiku podání žaloby čtyři a dva roky. Obě dvě děti byly původně zapsány do jeslí evropských institucí na Kirchbergu v Lucemburku.
Vzhledem k tomu, že starší syn dosáhl věkovou hranici pro docházku v jeslích, obrátil se žalobce písemně dne 12. ledna 2016 na evropskou školu Luxembourg I – Kirchberg (dále jen „evropská škola Kirchberg“) za účelem zápisu do „Centre de polyvalence de l’enfance“ (středisko denní péče) (dále jen „CPE“ nebo „školka“). Dopisem ze dne 19. ledna 2016 evropská škola Kirchberg odpověděla, že ředitel této školy a ředitel evropské školy Luxembourg II – Bertrange-Mamer (dále jen „evropská škola Mamer“) rozhodují společně o nových zápisech a že rozhodnutí budou přijata teprve po přezkumu žádostí o zápis, které musí být podány po velikonočních prázdninách.
V květnu 2016 žalobce obdržel potvrzení „Úřadu pro infrastrukturu a logistiku“ v Lucemburku (OIL) o zápisu jeho syna do CPE bez uvedení místa, kam má být dítě přiděleno.
Dne 27. května 2016 OIL e‑mailem informoval žalobce, že jeho syn bude navštěvovat CPE evropské školy Mamer a že za účelem zajištění rovného zacházení se všemi dětmi a rodiči není možné získat výjimku (dále jen „napadené rozhodnutí“).
Dopisem ze dne 6. června 2016 podal žalobce stížnost proti rozhodnutí OIL o zamítnutí přijetí jeho syna do CPE evropské školy Kirchbergu k Parlamentu jako orgánu oprávněného ke jmenování (dále jen „AIPN“). Současně podal žádost o vypracování stanoviska výboru CPE.
Dne 29. srpna 2016 informoval žalobce OIL, že jeho syn nebude navštěvovat středisko denní péče evropské školy Mamer.
Dne 16. září 2016 informoval výbor CPE žalobce, že má po přezkumu spisu za to, že nařízení o přijímání a fungování zařízení CPE bylo použito správně.
Rozhodnutím ze dne 7. října 2016 zamítl Parlament stížnost žalobce (dále jen „rozhodnutí o zamítnutí stížnosti“).
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 11. ledna 2017 podal žalobce projednávanou žalobu.
Dopisem ze dne 1. února 2017 se Parlament u Tribunálu na základě článku 42 statutu Soudního dvora Evropské unie domáhal, aby přizval Evropskou komisi do řízení v této věci tak, aby rozsudek Tribunálu mohl být vůči ní v plném rozsahu a přímo vykonatelný.
Dne 15. února 2017 v rámci organizačních procesních opatření upravených v článku 89 jednacího řádu vyzval Tribunál Parlament, aby předložil některé dokumenty.
Parlament odpověděl dne 24. února 2017 a žalobce předložil své vyjádření dne 21. března 2017.
Parlament předložil svoji žalobní odpověď kanceláři Tribunálu dne 6. dubna 2017.
Žalobce předložil repliku, jakož i návrh na přijetí organizačních procesních opatření a provedení důkazních prostředků samostatným dopisem ze dne 7. června 2017 a Parlament předložil dupliku s vyjádřením k návrhu na organizační procesní opatření a důkazní prostředky dne 24. července 2017.
Žalobce navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
zrušil rozhodnutí o zamítnutí stížnosti;
–
přiznal náhradu škody a úroky za způsobenou hmotnou a nehmotnou újmu;
–
uložil Parlamentu náhradu nákladů řízení.
Parlament navrhuje, aby Tribunál:
–
zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–
uložil žalobci náhradu nákladů řízení.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (osmý senát) o zahájení ústní části řízení.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky Tribunálu byly vyslechnuty na jednání konaném dne 8. března 2018.
Právní otázky
K předmětu žaloby
Úvodem je třeba uvést, že žalobce navrhuje zrušení napadeného rozhodnutí a zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti. V tomto ohledu je třeba připomenout, že návrhová žádání, která formálně směřují ke zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti v případě, kdy toto rozhodnutí nemá samostatný obsah, mají ten účinek, že se Tribunálu předkládá k posouzení akt, proti němuž stížnost směřovala (rozsudek ze dne 17. ledna 1989, Vainker v. Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, bod
). Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě nemá rozhodnutí o zamítnutí stížnosti samostatný obsah, musí být žaloba považována za žalobu proti samotnému napadenému rozhodnutí. Může tomu tak být zejména v případě, pokud rozhodnutí o zamítnutí stížnosti není přijato tímtéž orgánem jako rozhodnutí, které je předmětem stížnosti, pokud toto rozhodnutí pouze potvrzuje toto posledně uvedené rozhodnutí, a pokud tedy zrušení rozhodnutí o zamítnutí stížnosti nemá na právní postavení dotčené osoby jiný vliv než ten, který vyplývá ze zrušení rozhodnutí, které je předmětem stížnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 21. září 2011, Adjemian a další v. Komise,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, bod
).
K přípustnosti návrhových žádání směřujících ke zrušení
Parlament uvádí, že nepřijal akt, jehož zrušení je navrhováno, aniž formálně vznesl námitku nepřípustnosti na základě článku 130 jednacího řádu.
Dopisem ze dne 1. února 2017 uvedl Parlament, že rozhodl o stížnosti, jelikož má vůči žalobci pravomoc orgánu oprávněného ke jmenování v plném rozsahu, jakož i stran článku 90 služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“). Tuto pravomoc Parlament na OIL nepřenesl. Právní akt napadený ve stížnosti, jehož zrušení je navrhováno v žalobě, přijal OIL, a nikoli Parlament.
Parlament uvádí ve své odpovědi ze dne 24. února 2017 na žádost Tribunálu, aby předložil jednak akty, na jejichž základě mohl jednat jako orgán oprávněný ke jmenování, a jednak akty, na jejichž základě některé prováděcí pravomoci převedla Komise na OIL, že z bodu X přílohy rozhodnutí předsednictva o přenesení pravomocí orgánu oprávněného ke jmenování a orgánu oprávněnému uzavírat pracovní smlouvy (dále jen „AHCC“) ze dne 13. ledna 2014 vyplývá, že bez ohledu na dotčenou oblast mají orgány Parlamentu pravomoc AIPN v oblasti stížností podaných zaměstnanci Parlamentu. V rámci sporů OIL nepřenesl Parlament své pravomoci orgánu oprávněného ke jmenování podle čl. 90 odst. 2 statutu ani na Komisi ani na OIL, a je tedy nadále příslušný k rozhodování o stížnostech podaných v této oblasti.
Na jednání Parlament rovněž uvedl, že žaloba je přípustná, ale neopodstatněná.
Žalobce ve svém vyjádření ze dne 21. března 2017 souhlasí s názorem Parlamentu a uvádí, že podle nařízení CPE zajišťuje správu jeslí Parlament a správu školky a školního střediska zajišťuje Komise. OIL byl pověřen správou školek jménem všech institucí a orgánů Evropské unie v Lucemburku. Konečně Parlament nikdy nezpochybnil svou pravomoc, a je tedy příslušný k přezkumu jeho stížnosti, přičemž to v tomto smyslu potvrzuje znění rozhodnutí předsednictva Parlamentu o přenesení pravomocí AIPN a AHCC.
Zaprvé je třeba konstatovat, že čl. 2 odst. 2 služebního řádu stanoví, že orgán nebo několik orgánů může svěřit kterémukoli z nich nebo interinstitucionálnímu subjektu výkon některých nebo všech pravomocí svěřených orgánu oprávněnému ke jmenování s výjimkou rozhodnutí v oblasti jmenování úředníků, povýšení nebo převedení úředníků. Kromě toho podle článku 91a služebního řádu veškerá odvolání týkající se oblastí, ve kterých byl použit čl. 2 odst. 2, směřují proti orgánu, jemuž je orgán oprávněný ke jmenování, jemuž byl svěřen výkon příslušných pravomocí, odpovědný.
Zadruhé podle článku 1 rozhodnutí Komise 2003/524/ES ze dne 6. listopadu 2002 o zřízení OIL (
Úř. věst. 2003, L 183, s. 40
; Zvl. vyd. 01/04, s. 423) je úřad přičleněn generálnímu ředitelství Komise pro personál a administrativu. Článek 11 rozhodnutí 2003/524 stanoví, že „[v] rámci pravomocí, které mu jsou svěřeny Komisí, ředitel [OIL] je [AIPN] [pro OIL] a [AHCC] v souladu s pravidly platnými pro Komisi.“
Zatřetí čl. 15 odst. 3 rozhodnutí 2003/524 stanoví, že „v souladu s článkem 90 služebního řádu se žádosti a stížnosti týkající se výkonu pravomocí svěřených řediteli [OIL] podle článku 11 tohoto rozhodnutí podávají generálnímu ředitelství pro personál a administrativu“ a že „[o]pravné prostředky v této souvislosti se podávají proti Komisi“.
V projednávaném případě je nesporné, že napadené rozhodnutí přijal OIL. Kromě toho znění použitelného nařízení ve spojení zejména s článkem 91a služebního řádu umožňuje určit Komisi jako žalovanou v případě žaloby proti rozhodnutí OIL.
Jak již Soudní dvůr a Tribunál uvedl v řadě rozsudků, z článku 2 služebního řádu vyplývá, že AIPN jedná jménem orgánu, který jej jmenoval, takže akty, které se týkají právního postavení úředníků a mohou nepříznivě zasáhnout do jejich právního postavení, musí být přičteny orgánu, jehož jsou zaměstnanci, a že případná žaloba musí směřovat proti orgánu, který akt nepříznivě zasahující do právního postavení vydal (rozsudek ze dne 19. března 1964, Schmitz v. EHS,
18/63
,
EU:C:1964:15
, s. 163, a ze dne 22. listopadu 1990, Mommer v. Parlament,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, bod
).
Toto potvrzuje samotný Parlament, který uvádí, že napadené rozhodnutí přijal OIL, a nikoli Parlament, a je tedy třeba v tomto případě přizvat do řízení Komisi, aby rozsudek, který má být vydán, mohl být vůči ní v plném rozsahu a přímo vykonatelný.
V tomto ohledu je třeba uvést, že i když článek 42 statutu Soudního dvora Evropské unie umožňuje podat námitky třetí osoby proti vydaným rozsudkům, nepřiznává Tribunálu pravomoc zahrnout do řízení Komisi.
Kromě toho, jak rozhodl Soudní dvůr v rámci svého jednacího řádu, jehož znění je v tomto bodě totožné se zněním článku 76 jednacího řádu Tribunálu, jestliže je v žalobě nesprávně označena žalovaná strana, která není autorem napadeného aktu, nemá to za následek nepřípustnost žaloby, pokud žaloba obsahuje údaje, které umožňují jednoznačně určit stranu, proti které je podána, jako je označení napadeného aktu a jeho autor. V takovém případě je třeba považovat za žalovanou stranu autora napadeného aktu, přestože není v úvodní části žaloby uveden. Tento případ je však třeba odlišit od případu, kdy žalobce trvá na označení žalované strany uvedené v úvodní části žaloby s plným vědomím, že tato není autorem napadeného aktu. V posledně uvedeném případě je třeba vzít v úvahu žalovanou stranu označenou v žalobě, a případně vyvodit důsledky z tohoto označení pro přípustnost žaloby (viz usnesení ze dne 16. října 2006, Aisne a Nature v. Komise,
T‑173/06
, nezveřejněné,
EU:T:2006:320
, body
a
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu žalobce zejména uvedl ve svém vyjádření předloženém dne 21. března 2017 (viz bod 13 výše), že „[mohl] pouze konstatovat – vyjádřit lítost – nad nejasností, která se [zjevně] vyskytuje v souvislostí s otázkou orgánu oprávněného ke jmenování příslušného v této oblasti, jelikož Evropský parlament a Komise [zjevně] neodpověděly totožně“, že „podal svou stížnost ke generálnímu tajemníkovi Evropského parlamentu v postavení orgánu oprávněného ke jmenování, který nikdy nezpochybnil svou pravomoc v této oblasti“ a který „[potvrdil], že Evropský parlament je orgánem příslušným k přezkumu jeho stížnosti“.
Z výše uvedeného vyplývá, že návrhová žádání znějící na zrušení jsou nepřípustná, jelikož nesměřují proti Komisi.
K návrhovým žádáním směřujícím k náhradě újmy
Podle ustálené judikatury v oblasti veřejné služby, pokud návrh na náhradu újmy souvisí úzce s návrhem na zrušení, zamítnutí posledně uvedeného návrhu jako nepřípustného nebo neopodstatněného způsobuje rovněž zamítnutí návrhu na náhradu újmy (viz rozsudek ze dne 30. září 2003, Martínez Valls v. Parlament,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě návrhová žádání směřující ke zrušení úzce souvisí s návrhovými žádáními směřujícími k náhradě újmy.
Vzhledem k tomu, že návrhová žádání směřující ke zrušení byla zamítnuta, návrhová žádání znějící na náhradu újmy musí být rovněž zamítnuta.
Z výše uvedeného vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta v plném rozsahu.
K nákladům řízení
Podle článku 134 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 135 odst. 2 jednacího řádu lze nicméně účastníkovi uložit, a to i když měl ve věci úspěch, částečnou nebo i úplnou náhradu nákladů, odůvodňuje-li to jeho chování, včetně chování před zahájením řízení.
Z důvodů uvedených v tomto rozsudku vyplývá, že žalobce neměl ve věci úspěch. Parlament kromě toho ve svých návrhových žádáních výslovně požadoval, aby byla žalobci uložena náhrada nákladů řízení.
Z tohoto rozsudku však vyplývá, že skutečnost, že se Parlament prohlásil za příslušného k rozhodnutí o stížnosti žalobce, i když směřovala proti aktu OIL (viz bod 22 výše), a že nikdy neupozornil žalobce na skutečnost, že nepřijal napadené rozhodnutí, prokazuje nesprávný úřední postup Parlamentu a mohl uvést žalobce v omyl a navést jej k tomu, aby podal tuto žalobu pouze proti Parlamentu.
V důsledku toho Tribunál má za to, že okolnosti projednávané věci tedy budou s ohledem na ustanovení čl. 135 odst. 2 jednacího řádu správně zohledněny rozhodnutím, že Parlament ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené žalobcem.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (osmý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Evropskému parlamentu se ukládá náhrada nákladů řízení.

Collins
Barents
Passer
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. října 2018.
Vedoucí soudní kanceláře
E. Coulon
Předseda
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.