CELEX: 62021CJ0270
Преюдициално запитване
Свободно движение на работници
Признаване в държава членка на професионалните квалификации
Директива 2005/36/ЕО
Право на упражняване на професията „учител в детска градина“
Регламентирана професия
Право на достъп до професията въз основа на диплома, издадена в държавата членка по произход
Професионална квалификация, придобита в трета държава

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1, буква a) и параграф 3, както и на член 13, параграф 1 от Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации (
ОВ L 255, 2005 г., стр. 22
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 8, стр. 3), изменена с Директива 2013/55/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 ноември 2013 г. (
ОВ L 354, 2013 г., стр. 132
) (наричана по-нататък „Директива 2005/36“).
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по инициатива на A относно решението на Opetushallitus (Служба по въпросите на образованието, Финландия), с което се отхвърля молбата му за признаване на професионалната квалификация „учител в детска градина“.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 1 и 14 от Директива 2005/36 гласят следното:
„(1)
Съгласно член 3, параграф 1, буква в) от Договора премахването между държавите членки на пречките пред свободното движение на хора и услуги е една от целите на Общността. За гражданите на държавите членки това включва, по-специално, правото на упражняване на професия, в качеството на самостоятелно заети или заети лица, в държава членка, различна от тази, в която са получили професионалните си квалификации. В допълнение член 47, параграф 1 от Договора предвижда приемане на директиви, уреждащи взаимното признаване на дипломи, свидетелства и други удостоверения за професионални квалификации.
[…]
(14)
Механизмът за признаване, въведен с Директиви 89/48/ЕИО [на Съвета от 21 декември 1988 година относно обща система за признаване на дипломите за висше образование, издадени след завършването на професионално образование и обучение с минимална продължителност от три години (
ОВ L 19, 1989 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 76)] и 92/51/ЕИО [на Съвета от18 юни 1992 година относно втора обща система за признаване на професионално образование и обучение и за допълнение на Директива 89/48/ЕИО (
ОВ L 209, 1992 г., стр. 25
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 2, стр. 212)], остава непроменен. […]“.
Съгласно член 1 от Директива 2005/36:
„Настоящата директива установява реда за признаване от държава членка, която обвързва достъпа до регламентирана професия или нейното упражняване на своята територия с притежаване на определени професионални квалификации (наричана по-нататък в текста „приемаща държава членка“), с цел достъп до тази професия и нейното упражняване, на професионални квалификации, придобити в една или повече други държави членки (наричана/наричани по-нататък в текста „държава членка по произход“), и който ред позволява на титуляря на споменатите квалификации да упражнява там същата професия.
[…]“.
Член 2, параграфи 1 и 2 от тази директива гласи:
„1.   Настоящата директива се прилага към всички граждани на държава членка, включително упражняващите свободни професии, които желаят да упражняват регламентирана професия в друга държава членка, различна от държавата, в която са придобили своите професионални квалификации, като самостоятелно заети или като заети лица.
[…]
2.   Всяка държава членка може да допусне граждани на държава членка, притежаващи удостоверения за професионални квалификации, които не са придобити в държава членка, да упражняват регламентирана професия по смисъла на член 3, параграф 1, буква a), на своята територия в съответствие със собствената ѝ нормативна уредба. […]“.
Член 3 от посочената директива предвижда:
„1.   По смисъла на настоящата директива:
a)
„регламентирана професия“ е професионална дейност или съвкупност от професионални дейности, достъпът до които, упражняването на които или един от начините на упражняване на които, са подчинени, пряко или непряко, от законовите, подзаконовите или административните разпоредби, на притежаването на определени професионални квалификации; […]
б)
„професионални квалификации“ са квалификации, доказани с удостоверения за професионални квалификации, удостоверение за правоспособност по член 11, буква a), i) и/или удостоверение за професионален стаж;
в)
„удостоверения за професионални квалификации“ са дипломи, свидетелства и други удостоверения, издадени от компетентен орган в държава членка, определен за тази цел по силата на законови, подзаконови и административни разпоредби на тази държава членка и удостоверяващ успешното завършване на професионално обучение, проведено преимуществено на територията на Общността. Когато първото изречение на тази дефиниция не се прилага, удостоверенията за професионални квалификации, посочени в параграф 3, се приравняват на удостоверения за професионални квалификации;
[…]
д)
„регламентирано образование и обучение“ е всяко обучение, което е специално насочено към упражняване на определена професия и което включва курс или курсове, допълнени, при необходимост, с професионално обучение или пробен, или професионален стаж.
Структурата и равнището на професионалното обучение, пробният или професионалният стаж се определят от законовите, подзаконовите или административните разпоредби на заинтересованата държава членка или се контролират или утвърждават от органа, определен за тази цел;
е)
„професионален стаж“ е действителното и законосъобразно упражняване на съответната професия в държава членка;
[…]
3.   Удостоверения за професионални квалификации, издадени от трета държава, се считат за удостоверения за професионални квалификации, ако титулярят им има тригодишен професионален стаж по съответната професия на територията на държавата членка, която е признала удостоверението за професионална квалификация по реда на член 2, параграф 2, удостоверен от тази държава“.
Съгласно член 4 („Последици от признаването“) от Директива 2005/36:
„1.   Признаването на професионални квалификации от приемащата държава членка предоставя на бенефициерите достъп в тази държава членка до упражняване на същата професия, за която са придобили квалификация в държавата членка по произход, и право да упражняват тази професия в приемащата държава членка при същите условия, които се прилагат за нейните граждани.
2.   За целите на настоящата директива професията, която молителят желае да упражнява в приемащата държава членка, е същата, за която е придобил квалификация в своята държава членка по произход, ако съответните професионални дейности са съпоставими.
[…]“.
Член 13 („Условия за признаване“) от посочената директива гласи:
„1.   Ако достъпът до регламентирана професия или нейното упражняване в приемаща държава членка са обвързани с притежаване на определени професионални квалификации, компетентният орган на тази държава членка разрешава на заявителите достъп до тази професия и нейното упражняване при същите условия, които се прилагат към нейните граждани, ако заявителите притежават удостоверение за правоспособност или удостоверение за професионални квалификации по член 11, изисквани от друга държава членка за получаване на достъп до тази професия и упражняването ѝ на нейна територия.
Удостоверенията за правоспособност или за професионални квалификации се издават от компетентен орган на държава членка, определен за тази цел в съответствие със законовите, подзаконовите или административните разпоредби, действащи в тази държава членка.
2.   Достъпът и упражняването на професия съгласно параграф 1 също така се разрешават на заявителите, които са упражнявали съответната професия при пълно работно време в продължение на една година или с равностойна обща продължителност при непълно работно време през последните десет години в друга държава членка, която не регламентира тази професия, и които притежават едно или повече от удостоверенията за правоспособност или един или повече документи, удостоверяващи професионални квалификации, издадени от друга държава членка, която не регламентира професията.
Удостоверенията за правоспособност или за професионални квалификации трябва да отговарят на следните условия:
a)
да са издадени от компетентен орган в държава членка, определен за тази цел в съответствие със законовите, подзаконовите или административните разпоредби на тази държава членка;
б)
да удостоверяват, че титулярят е подготвен за упражняването на съответната професия.
Едногодишният професионален стаж по първа алинея не може обаче да се изисква, ако притежаваното от заявителя удостоверение за професионални квалификации удостоверява регламентирано образование и обучение.
[…]“.
Член 59, параграф 1 от посочената директива предвижда:
„1.   До 18 януари 2016 г. държавите членки изпращат на [Европейската комисия] списък на съществуващите регламентирани професии, като конкретизират обхванатите от всяка професия дейности, както и списък на регламентираното образование и обучение, и обучението със специална структура, посочено в член 11, буква в), подточка ii), на тяхна територия. Комисията се уведомява без необосновано забавяне и за всяка промяна в тези списъци. Комисията създава и поддържа публична база данни на регламентираните професии, включваща общо описание на обхванатите от всяка професия дейности“.
Финландското право
Член 1, параграф 1 от Laki ammattipätevyyden tunnustamisesta (1384/2015) (Закон за признаването на професионалните квалификации (1384/2015) урежда признаването на професионални квалификации и свободното предоставяне на услуги в съответствие с Директива 2005/36. Член 6 от този закон уточнява условията за такова признаване.
Естонското право
Изискванията за правоспособност на учителите в детски градини в Естония се уреждат в Haridusministri 26. augusti 2002. aasta määrus „Koolieelse lasteasutuse pedagoogide kvalifikatsiooninõuded“ (RTL 2002, 96, 1486; RT I, 03.09.2013, 36) (Наредба на министъра на образованието за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини) от 26 август 2002 г. (наричана по-нататък „Наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини“).
Съгласно член 1, параграф 1 от тази наредба:
„Работодателят оценява способността на работника да заема длъжността, както и съответствието с изискванията за правоспособност, предвидени в настоящата наредба. […]“.
Съгласно член 18 от тази наредба изискванията за правоспособност на учителите в детски градини са да притежават диплома за висше образование и педагогическа компетентност. Съгласно член 37 от същата наредба изискванията за правоспособност не се прилагат по отношение на лица, които преди 1 септември 2013 г. са работили като учители в детски градини и имат правоспособност в съответствие с разпоредбите от наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини, които са били в сила преди тази дата, съответно притежават считана за сходна правоспособност за изпълнение на подобни трудови функции.
След присъединяването на Република Естония към Европейския съюз на 1 май 2004 г., Vabariigi Valitsuse 6. juuni 2005. a määrus nr 120 „Eesti Vabariigi kvalifikatsioonide ja enne 20. augustit 1991. a antud endise NSV Liidu kvalifikatsioonide vastavus“ (RT I 2005, 32, 241 ; RT I, 28.07.2020, 6) (Правителствено постановление № 120 относно съответствието между дипломите на Република Естония и дипломите на бившия СССР, издадени преди 20 август 1991 г.) от 6 юни 2005 г. установява съответствието между квалификациите, признати от бившия Съюз на съветските социалистически републики и предоставени преди 20 август 1991 г., и равнищата на общо и висше образование в образователната система на Република Естония.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
A подава молба до Службата по въпросите на образованието да му бъде призната професионалната квалификация „учител в детска градина“ на следните основания:
–
свидетелство за придобиване на квалификация по „Koolieelsete lasteasutuste kasvataja“ (Обучение и възпитание в ранна детска възраст) през 1980 г. в Естонската съветска социалистическа република,
–
свидетелство за придобиване на квалификация по „Rakenduskõrghariduse tasemele vastava hotellimajanduse eriala õppekava“ (Специализирана учебна програма по хотелиерство на университетско равнище) през 2006 г.,
–
свидетелство за придобиване на квалификация по „Ärijuhtimise magistri kraad — Turismiettevõtlus ja teeninduse juhtimine“ (Магистърска програма по стопанско управление — Управление на туризма и услугите) през 2013 г., и
–
документ, озаглавен „Kutsetunnistus „Õpetaja, tase 6“ (Сертификат за професионална квалификация „Учител“, ниво 6), издаден от Съюза на естонските учители през 2017 г.
Освен това е безспорно, че A е упражнявал професията „учител в детска градина“ в Естонската съветска социалистическа република в периода 1980—1984 г., а след това отново е работил в частна ясла във Финландия през 2016 г. и 2017 г.
С решение от 8 март 2018 г. Службата по въпросите на образованието отхвърля молбата на А.
С решение от 18 април 2019 г. Helsingin hallinto-oikeus (Административен съд Хелзинки, Финландия) отхвърля жалбата на А срещу решението на Службата по въпросите на образованието. Този съд приема, че професионалните квалификации и професионалният стаж на А не отговарят на изискванията, които позволяват признаването на професионална квалификация по силата на Закона за признаването на професионалните квалификации (1384/2015).
A обжалва това съдебно решение пред запитващата юрисдикция, Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд, Финландия).
На първо място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали професията „учител в детска градина“ е „регламентирана професия“ в Естония по смисъла на Директива 2005/36.
Тя отбелязва, че няколко обстоятелства, изглежда, сочат, че тази професия действително е регламентирана професия в Естония. Всъщност приложимите по отношение на учителите в детски градини изисквания за правоспособност, посочени в Наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини, са диплома за висше образование и педагогическа компетентност. Впрочем последната компетентност се удостоверява с документ, издаден при поискване от Съюза на естонските учители с оглед на досието на заявителя, и след събеседване.
Запитващата юрисдикция отбелязва също така, че Република Естония е осигурила включването на професията „учител в детска градина“ в базата данни на регламентираните професии, създадена от Комисията.
Други обстоятелства обаче пораждат съмненията на запитващата юрисдикция относно факта, че професията „учител в детска градина“ е регламентирана професия в Естония.
Тя отбелязва, че за разлика от финландското право, естонската правна уредба не изисква дипломата за висше образование, посочена в точка 21 от настоящото съдебно решение, да обхваща областта на ранната детска възраст.
Освен това тя изтъква, че работодателят, който наема такъв учител, разполага с правото да преценява дали кандидатът за длъжността „учител в детска градина“ отговаря на изискванията на Наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини. По-специално, удостоверението за педагогическа компетентност е факултативно и не обвързва работодателя. Последният преценява самостоятелно дали кандидатът притежава необходимата педагогическа компетентност.
Ето защо според запитващата юрисдикция двама различни работодатели биха могли да преценят различно педагогическата компетентност на един и същ кандидат.
При тези условия запитващата юрисдикция иска да се установи дали естонската правна уредба действително запазва упражняването на професията „учител в детска градина“ само за лицата, които отговарят на определени изисквания, и забранява достъпа до нея за другите.
На второ място, ако разглежданата професия се приеме за регламентирана в Естония, запитващата юрисдикция иска да се установи дали посоченият в точка 15 от настоящото съдебно решение сертификат, издаден на A от Съюза на естонските учители през 2017 г., може да се разглежда като удостоверение за правоспособност или удостоверение за професионални квалификации по смисъла на член 13, параграф 1 от Директива 2005/36, при положение че професионалният стаж, който се признава с този сертификат, е придобит по време, когато държавата членка по произход е била съветска социалистическа република.
На трето място, що се отнася до дипломата, получена от A през 1980 г. в Естонската съветска социалистическа република, и до придобития там стаж между 1980 г. и 1984 г., запитващата юрисдикция иска да се установи дали тази диплома и този стаж трябва да се считат за отразяващи професионални квалификации, придобити в трета държава, по смисъла на член 3, параграф 3 от Директива 2005/36, и дали следователно тези квалификации биха могли да бъдат признати само при условие че заинтересованото лице освен това докаже тригодишен професионален стаж, придобит в държавата членка по произход, след като тя отново е станала независима държава.
Запитващата юрисдикция обаче отбелязва, че естонски закон от 2005 г. приравнява на дипломите, получени в Естония, след като тя отново е станала независима държава, дипломите, получени в Естонската съветска социалистическа република.
При тези обстоятелства Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 3, параграф 1, буква а) от Директива [2005/36] да се тълкува в смисъл, че за регламентирана професия следва да се счита професия, по отношение на която, от една страна, изискванията за правоспособност са определени в наредба, издадена от министъра на образованието на държава членка, съдържанието на педагогическата компетентност, която се изисква да притежава учител в детска градина, е уредено в професионален стандарт и държавата членка е осигурила включването на професията „учител в детска градина“ в базата данни на регламентираните професии, създадена при Комисията, но по отношение на която професия, от друга страна, съгласно текста на наредбата, отнасяща се до приложимите към тази професия изисквания за правоспособност, на работодателя е предоставено право да прецени дали изискванията за правоспособност са изпълнени, по-специално досежно изискването за педагогическа компетентност, а начинът на доказване на наличието на педагогическа компетентност не е уреден нито във въпросната наредба, нито в други законови, подзаконови или административни разпоредби?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос може ли издаденото от компетентния орган на държавата членка по произход и отнасящо се до професионална квалификация свидетелство, за чието получаване е необходимо да е налице трудов стаж по въпросната професия, да се счита за удостоверение за правоспособност или за друго удостоверение за професионални квалификации по смисъла на член 13, параграф 1 от Директива 2005/36, ако професионалният стаж, основание за издаване на свидетелството, е натрупан в държавата членка по произход през периода, когато тази държава е била съветска социалистическа република, както и натрупан в приемащата държава членка, но не и в държавата членка по произход, след като тя отново става независима държава?
3)
Трябва ли член 3, параграф 3 от [Директива 2005/36] да се тълкува в смисъл, че професионалната квалификация, която се основава на диплома, получена в учебно заведение, което се намира на географската територия на държава членка по времето, когато тази държава членка е съществувала не като независима държава, а като съветска социалистическа република, както и на професионален стаж, придобит въз основа на тази диплома във въпросната съветска социалистическа република, преди тази държава членка отново да стане независима държава, следва да се счита за придобита в трета държава професионална квалификация, така че изтъкването на тази професионална квалификация да изисква наред с нея да е налице тригодишен професионален стаж, придобит в държавата членка по произход в периода, след като тя отново е станала независима държава?“.
По преюдициалните въпроси
Предварителни бележки
Както следва от съображение 1 от Директива 2005/36, целта ѝ е да насърчи признаването на професионалните квалификации, за да се даде възможност на гражданите на държавите членки да упражняват професия в качеството на заети или самостоятелно заети лица в държава членка, различна от тази, в която са получили професионалните си квалификации, и така да допринесе за свободното движение на работници в Европейския съюз.
По силата на членове 1 и 2 тази директива се прилага само ако разглежданата професия е регламентирана в приемащата държава членка.
В случая от предоставените от запитващата юрисдикция данни е видно, че във Финландия професията „учител в детска градина“ е регламентирана професия. Следователно достъпът в тази държава членка до тази професия и нейното упражняване от гражданите на друга държава членка се уреждат от разпоредбите на Директива 2005/36.
Когато съответната професия е регламентирана и в държавата членка по произход, приемащата държава членка трябва да разреши съгласно член 13, параграф 1 от Директива 2005/36 достъпа до тази професия или нейното упражняване от гражданите на други държави членки при същите условия като нейните граждани, ако притежават удостоверение за правоспособност или удостоверение за професионални квалификации, изисквани от държавата членка по произход.
Обратно, когато разглежданата професия не е регламентирана в държавата членка по произход, от член 13, параграф 2 от Директива 2005/36 следва, че достъпът до професията и нейното упражняване се разрешават в приемащата държава членка, ако заявителят е упражнявал съответната професия при пълно работно време в продължение на една година или с равностойна обща продължителност при непълно работно време през последните десет години в друга държава членка и ако притежава едно или повече удостоверения за правоспособност или един или повече документи, удостоверяващи професионални квалификации, издадени от държавата членка по произход. Член 13, параграф 2, трета алинея от Директива 2005/36 обаче предвижда, че изискването във връзка с професионалния стаж не се прилага, когато заявителят притежава удостоверение за професионални квалификации, което удостоверява регламентирано образование и обучение.
Следователно подадената от A молба да му бъде призната професионалната квалификация „учител в детска градина“ в приемащата държава членка, а именно Република Финландия, трябва да се преценява с оглед на условията по член 13, параграф 1 от Директива 2005/36, ако тази професия е регламентирана в държавата членка по произход, а именно Република Естония, и с оглед на условията по член 13, параграф 2 от Директива 2005/36, ако тя не е регламентирана.
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 трябва да се тълкува в смисъл, че за регламентирана професия по смисъла на тази разпоредба следва да се счита професия, за достъпа до която и за упражняването ѝ националната правна уредба поставя изисквания за правоспособност, но оставя на работодателите право да преценят дали тези изисквания са изпълнени.
Съгласно член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 „регламентирана професия“ означава „професионална дейност или съвкупност от професионални дейности, достъпът до които, упражняването на които или един от начините на упражняване на които са подчинени, пряко или непряко, от законовите, подзаконовите или административните разпоредби, на притежаването на определени професионални квалификации“.
Освен това от практиката на Съда следва, че дадена професия трябва да се счита за регламентирана по смисъла на директиви 89/48 и 92/51, когато достъпът до професионалната дейност, която представлява тази професия, или нейното упражняване, се урежда от законовите, подзаконовите или административните разпоредби, установяващи режим, последица от който е изричното запазване на достъпа до тази професионална дейност само за лицата, които отговарят на определени условия, и забраната на достъпа до нея за онези лица, които не отговарят на тях (решения от 1 февруари 1996 г., Aranitis,
C‑164/94
,
EU:C:1996:23
, т.
и от 8 май 2008 г., Комисия/Испания,
C‑39/07
,
EU:C:2008:265
, т.
). С оглед на определенията, съдържащи се в директиви 89/48 и 92/51, и като се има предвид съображение 14 от Директива 2005/36, тази съдебна практика е приложима по аналогия към понятието „регламентирана професия“ по смисъла на тази директива.
В случая е важно да се посочи, че в Естония Наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини предвижда в член 1, параграф 1, че „работодателят оценява способността на работника да заема длъжността, както и съответствието с изискванията за правоспособност, предвидени в настоящата наредба“.
Както отбелязва запитващата юрисдикция и без това да е опровергано от естонското правителство, член 1, параграф 1 от тази наредба предоставя на работодателя правото да преценява дали са изпълнени приложимите към достъпа до професията „учител в детска градина“ изисквания за правоспособност, по-специално изискването за педагогическа компетентност, поради което по силата на посочената разпоредба двама различни работодатели биха могли да преценят различно въпроса дали един и същ заявител отговаря на посочените изисквания.
Несъмнено естонското правителство уточнява пред Съда, че когато му бъде представено удостоверение, издадено от Съюза на естонските учители, работодателят няма никакви основания да се съмнява в педагогическата компетентност на кандидата. Както обаче припомня генералният адвокат в точка 60 от заключението си, това правителство посочва, че естонското законодателство не съдържа никакво правило в това отношение. Следователно това потвърждава тълкуването, което прави запитващата юрисдикция на член 1, параграф 1 от Наредбата за изискванията за правоспособност на учителите в детски градини, че работодателят трябва да прецени дали изискванията за правоспособност са изпълнени.
Такова право на преценка трябва да се разграничава от правото на работодателя да наеме или не лице, което отговаря на изискванията за правоспособност по отношение на достъпа до съответната професия, и да избере между двама кандидати, отговарящи на тези изисквания.
Положението, което произтича от такова право на преценка, може да размие разграничението между лицата, които притежават изискваните от националната правна уредба професионални квалификации за упражняването на съответната професия, и тези, които не ги притежават.
При тези условия естонското право не гарантира, че достъпът до разглежданата професия и упражняването ѝ са запазени за лицата, които притежават определени професионални квалификации.
Следователно не изглежда, че професията „учител в детска градина“, така както е организирана в Естония, може да се квалифицира като „регламентирана професия“ по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36.
Тази преценка не се поставя под въпрос от обстоятелствата, че Република Естония счита професията „учител в детска градина“ за „регламентирана“, че е включила тази професия в изпратения на Комисията списък на съществуващите регламентирани професии и че посочената професия е спомената в базата данни на регламентираните професии, която Комисията актуализира в приложение на член 59 от Директива 2005/36.
Всъщност, от една страна, определението на понятието „регламентирана професия“, съдържащо се в член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36, не препраща към правото на държавите членки. Ето защо това понятие по смисъла на директивата попада само в обхвата на правото на Съюза (решение от 21 септември 2017 г., Malta Dental Technologists Association и Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно фактът, че Република Естония счита професията „учител в детска градина“ за „регламентирана“ и че я е включила в списъка на съществуващите регламентирани професии, който е изпратила на Комисията, не е достатъчен, за да позволи тази професия да се квалифицира като „регламентирана професия“ по смисъла на Директива 2005/36.
От друга страна, както отбелязва генералният адвокат в точка 45 от заключението си, член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 не препраща и към съдържанието на актуализираната от Комисията база данни, спомената в точка 48 от настоящото съдебно решение. Следователно последната има само указателен характер.
С оглед на гореизложените съображения на първия въпрос следва да се отговори, че член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 трябва да се тълкува в смисъл, че за „регламентирана професия“ по смисъла на тази разпоредба не се счита професия, за достъпа до която и за упражняването ѝ националната правна уредба поставя изисквания за правоспособност, но оставя на работодателите право да преценят дали тези изисквания са изпълнени.
По втория въпрос
Вторият въпрос изрично е поставен само в случай че разглежданата професия е регламентирана в държавата членка по произход по смисъла на член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36 и съответно отговорът на първия въпрос е утвърдителен. Предвид отрицателния отговор, даден на първия въпрос, следователно не трябва да се отговаря на втория въпрос.
По третия въпрос
Третият въпрос се поставя, в случай че разглежданата професия не е регламентирана в държавата членка по произход.
В този случай, както бе припомнено в точка 36 от настоящото съдебно решение, от член 13, параграф 2, първа алинея от Директива 2005/36 следва, че достъпът до професията и нейното упражняване се разрешават в приемащата държава членка, ако заявителят е упражнявал съответната професия при пълно работно време в продължение на една година (или с равностойна обща продължителност при непълно работно време) през последните десет години в друга държава членка и ако притежава едно или повече удостоверения за правоспособност или един или повече документи, удостоверяващи професионални квалификации, издадени от държавата членка по произход. Член 13, параграф 2, трета алинея от Директива 2005/36 обаче предвижда, че условието във връзка с професионалния стаж от една година в друга държава членка през последните десет години не се изисква, ако притежаваното от заявителя удостоверение за професионални квалификации удостоверява регламентирано образование и обучение.
В случая, противно на изискваното от член 13, параграф 2, първа алинея от Директива 2005/36, A не е упражнявал професията „учител в детска градина“ в държава членка, различна от приемащата държава членка, през десетте години преди подаването на молбата си.
При тези условия запитващата юрисдикция иска да се установи дали дипломата за обучение и възпитание в ранна детска възраст, получена от A през 1980 г. в Естонската съветска социалистическа република, може да се счита за удостоверение за професионални квалификации, свидетелстващо за регламентирано образование и обучение по смисъла на член 13, параграф 2, трета алинея от същата директива.
Всъщност по силата на член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 „[у]достоверения за професионални квалификации, издадени от трета държава, се считат за удостоверения за професионални квалификации, ако титулярят им има тригодишен професионален стаж по съответната професия на територията на държавата членка, която е признала удостоверението за професионална квалификация по реда на член 2, параграф 2, удостоверен от тази държава“.
Ето защо следва да се приеме, че с третия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба е приложима, ако представеното на приемащата държава членка удостоверение за професионални квалификации е получено на територията на друга държава членка по времето, когато тази държава членка е съществувала не като независима държава, а като съветска социалистическа република, и ако това удостоверение за професионални квалификации е приравнено от посочената държава членка на удостоверение за професионални квалификации, издадено от нея, след като тя отново е станала независима държава.
От самия текст на член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 следва, че тази разпоредба се отнася до всички удостоверения за професионални квалификации, издадени от трета държава и признати от държава членка в съответствие с член 2, параграф 2 от същата директива.
Следва обаче да се отбележи, че дипломата, получена от A през 1980 г. в Естонската съветска социалистическа република, не може да се счита за издадена от трета държава по смисъла на тази разпоредба.
Всъщност, както е видно от разясненията, предоставени на Съда от запитващата юрисдикция, след като отново става независима държава и след присъединяването ѝ към Съюза, Република Естония приравнява тази диплома, по силата на Правителствено постановление № 120 от 6 юни 2005 г. относно съответствието между дипломите на Република Естония и дипломите на бившия СССР, издадени преди 20 август 1991 г., на диплома, получена в Република Естония, след като тази държава членка отново става независима държава.
Следователно, за разлика от предвиденото в член 3, параграф 3 от Директива 2005/36, тази диплома трябва да се разглежда като удостоверение за професионални квалификации, издадено от държава членка, а не от трета държава.
От това следва, че член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 не е приложим при обстоятелства като тези в спора по главното производство.
От гореизложеното следва, че член 3, параграф 3 от Директива 2005/36 трябва да се тълкува в смисъл, че тази разпоредба не е приложима, ако представеното на приемащата държава членка удостоверение за професионални квалификации е получено на територията на друга държава членка по времето, когато тази държава членка е съществувала не като независима държава, а като съветска социалистическа република, и ако това удостоверение за професионални квалификации е приравнено от посочената държава членка на удостоверение за професионални квалификации, издадено от нея, след като тя отново е станала независима държава. Такова удостоверение за професионални квалификации трябва да се счита за получено в държава членка, а не в трета държава.
Следва да се добави, че с оглед на отговорите, предоставени в точки 52 и 65 от настоящото съдебно решение, от които следва, че молбата за признаване на професионални квалификации не попада в приложното поле на Директива 2005/36, компетентните органи на приемащата държава членка, както пояснява генералният адвокат в точки 90—93 от заключението си, следва да разгледат положението на A с оглед на разпоредбите на членове 45 и 49 ДФЕС в съответствие с практиката на Съда (вж. в този смисъл решение от 3 март 2022 г., Sosiaali- ja terveysalan lupa- ja valvontavirasto (Базово обучение по медицина),
C‑634/20
,
EU:C:2022:149
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
„Член 3, параграф 1, буква а) от Директива 2005/36/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 септември 2005 година относно признаването на професионалните квалификации, изменена с Директива 2013/55/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 20 ноември 2013 г.,
следва да се тълкува в смисъл, че:
за „регламентирана професия“ по смисъла на тази разпоредба не се счита професия, за достъпа до която и за упражняването ѝ националната правна уредба поставя изисквания за правоспособност, но оставя на работодателите право да преценят дали тези изисквания са изпълнени.

2)
Член 3, параграф 3 от Директива 2005/36, изменена с Директива 2013/55,
следва да се тълкува в смисъл, че:
тази разпоредба не е приложима, ако представеното на приемащата държава членка удостоверение за професионални квалификации е получено на територията на друга държава членка по времето, когато тази държава членка е съществувала не като независима държава, а като съветска социалистическа република, и ако това удостоверение за професионални квалификации е приравнено от посочената държава членка на удостоверение за професионални квалификации, издадено от нея, след като тя отново е станала независима държава. Такова удостоверение за професионални квалификации трябва да се счита за получено в държава членка, а не в трета държава.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: фински.