CELEX: 62022CJ0104
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Ochranná známka Európskej únie
Nariadenie (EÚ) 2017/1001
Článok 125 ods. 5
Medzinárodná právomoc
Žaloba pre porušenie práv
Právomoc súdov členského štátu, na ktorého území došlo k porušeniu práv alebo hrozí, že k nemu dôjde
Reklama zobrazovaná vyhľadávačom používajúcim národnú doménu prvej úrovne
Reklama, ktorá neuvádza zemepisnú oblasť dodávky
Okolnosti, ktoré treba zohľadniť

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu článku 125 ods. 5  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  2017/1001  zo  14. júna  2017 o ochrannej  známke  Európskej  únie  (Ú. v. EÚ L 154,  2017,  s. 1).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  Lännen  MCE  Oy  (ďalej  len  „Lännen“) a spoločnosťami  Berky  GmbH a Senwatec  GmbH & Co.  KG,  ktoré  sú  súčasťou  tej  istej  skupiny  podnikov,  vo  veci  údajného  porušenia  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie  WATERMASTER,  ktorej  majiteľom  je  Lännen.

Právny rámec

Nariadenie

2017/1001
Článok 122  nariadenia  2017/1001,  nazvaný  „Uplatňovanie  pravidiel  Únie  týkajúcich  sa  právomoci a uznávania a výkonu  rozsudkov v občianskych a obchodných  veciach“, v odseku  2  stanovuje:
„V prípade  konaní o žalobách a návrhoch  uvedených v článku 124:
a)      články 4 a 6, článok 7 body 1,  2,  3 a 5 a článok 35  nariadenia  [Európskeho  parlamentu a Rady]  (EÚ) č. 1215/2012  [z 12. decembra  2012 o právomoci a o uznávaní a výkone  rozsudkov v občianskych a obchodných  veciach  (Ú. v. EÚ L 351,  2012, s. 1)]  sa  neuplatnia;
…“
Článok 123  tohto  nariadenia,  nazvaný  „Súdy  pre  ochranné  známky  EÚ“, v odseku  1  stanovuje:
„Členské  štáty  určia  na  svojich  územiach  čo  najobmedzenejší  počet  národných  súdov a tribunálov  prvého a druhého  stupňa,  ktoré  budú  plniť  funkcie  im  pridelené  na  základe  tohto  nariadenia.“
Článok 124  uvedeného  nariadenia,  nazvaný  „Právomoc  súdov  vo  veciach  porušenia  práv a platnosti“,  stanovuje:
„Súdy  pre  ochranné  známky  EÚ  majú  výlučnú  právomoc:
a)      vo  veciach  všetkých  žalôb o porušení  práv, a pokiaľ  to  pripúšťa  vnútroštátne  právo,  žalôb  pre  hrozbu  porušenia  práv z ochranných  známok  EÚ;
b)      vo  veciach  žalôb  na  určenie,  že  nedochádza k porušovaniu  práv,  pokiaľ  ich  pripúšťa  vnútroštátne  právo;
c)      vo  veciach  všetkých  žalôb  podaných  na  základe  skutočností  uvedených v článku 11 ods. 2;
d)      vo  veciach  vzájomných  návrhov  na  zrušenie  alebo  vyhlásenie  neplatnosti  ochrannej  známky  EÚ  na  základe článku 128.“
Článok 125  nariadenia  2017/1001,  nazvaný  „Medzinárodná  právomoc“,  stanovuje:
„1.      S výhradou  ustanovení  tohto  nariadenia,  ako  aj  všetkých  ustanovení  nariadenia  (EÚ) č. 1215/2012  uplatniteľných  na  základe článku 122  konania  vo  veci  žalôb a návrhov  uvedených v článku 124  sa  uskutočnia  na  súdoch  toho  členského  štátu, v ktorom  má  odporca  bydlisko,  alebo  pokiaľ  nemá  bydlisko v žiadnom  členskom  štáte,  potom v tom, v ktorom  má  podnik.
…
5.      Konania o žalobách a návrhoch  uvedených v článku 124,  okrem  žalôb  na  určenie,  že  nedochádza k porušovaniu  práv z ochrannej  známky  EÚ,  sa  môžu  uskutočniť  aj  pred  súdmi  toho  členského  štátu,  na  ktorého  území  došlo k porušeniu  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde,  alebo  na  ktorého  území  došlo  ku  skutkom  uvedeným v článku 11 ods. 2.“
Článok 126  toho  nariadenia,  nazvaný  „Rozsah  právomoci“,  stanovuje:
„1.      Súd  pre  ochranné  známky  EÚ,  ktorého  právomoc  vychádza z článku 125 ods. 1  až  4,  má  právomoc  rozhodovať  o:
a)      porušení  práv,  ku  ktorému  došlo  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde  na  území  ktoréhokoľvek  členského  štátu;
b)      skutkoch  uvedených v článku 11 ods. 2,  ku  ktorým  došlo  na  území  ktoréhokoľvek  členského  štátu.
2.      Súd  pre  ochranné  známky  EÚ,  ktorého  právomoc  vychádza z článku 125 ods. 5,  má  právomoc  iba  vzhľadom  na  skutky  spáchané  alebo  skutky,  ktoré  hrozia  na  území  toho  členského  štátu, v ktorom  sa  daný  súd  nachádza.“

Nariadenie
č.
1215/2012
Článok 17 ods. 1  nariadenia č. 1215/2012  stanovuje:
„Vo  veciach  týkajúcich  sa  zmluvy  uzavretej  spotrebiteľom  na  účely,  ktoré  nie  je  možné  považovať  za  súčasť  jeho  podnikania  alebo  povolania,  sa  právomoc  určí  podľa  tohto  oddielu,  pričom  nie  sú  dotknuté  ustanovenia článku 6 a článku 7 bodu 5,  ak  ide:
…
c)      vo  všetkých  ostatných  prípadoch o zmluvu  uzavretú s účastníkom,  ktorý  obchoduje  alebo  podniká v členskom  štáte  bydliska  spotrebiteľa  alebo  akýmkoľvek  spôsobom  smeruje  takéto  činnosti  do  tohto  členského  štátu  alebo  do  viacerých  štátov  vrátane  tohto  členského  štátu, a zmluva  spadá  do  rozsahu  týchto  činností.“
Článok 66  ods. 1  tohto  nariadenia  stanovuje:
„Toto  nariadenie  sa  uplatňuje  len  na  konania  začaté,  na  listiny  úradne  vyhotovené  alebo  zaregistrované  ako  verejné  listiny a na  súdne  zmiery  schválené  alebo  uzavreté  od  10. januára  2015.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Lännen  so  sídlom  vo  Fínsku  vyrába  najmä  obojživelné  bagre,  ktoré  uvádza  na  trh  pod  ochrannou  známkou  Európskej  únie  WATERMASTER,  zapísanou  12. júla  2004  pod  číslom  003185758.
Dňa  28. januára  2020  podala  táto  spoločnosť  na  markkinaoikeus  (Obchodný  súd,  Fínsko)  žalobu  pre  porušenie  práv  proti  spoločnostiam  Berky a Senwatec,  ktoré  majú  sídlo v Nemecku a patria  do  tej  istej  skupiny  podnikov.
Lännen  vytýka  spoločnosti  Senwatec,  že  sa  vo  Fínsku  dopustila  porušenia  spočívajúceho v použití  plateného  odkazu v internetovom  vyhľadávači  pôsobiacom  na  národnej  doméne  prvej  úrovne  tohto  členského  štátu,  čím  umožnila,  aby  sa  po  vyhľadaní  výrazu  „Watermaster“  na  internetovej  stránke  tohto  vyhľadávača  zobrazila  reklama  na  jej  výrobky. V auguste  2016  sa  tak  pri  vyhľadávaní  výrazu  „Watermaster“  na  stránke  www.google.fi  vo  Fínsku  ako  prvý  výsledok  objavila  reklamu  Google  Adwords  na  výrobky  spoločnosti  Senwatec,  ktorá  bola  od  ostatných  výsledkov  vyhľadávania  oddelená  čiarou a obsahovala  slovo  „Reklama“.
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  reklamný  odkaz,  ktorý  sa  zobrazil  ako  výsledok  tohto  vyhľadávania,  ani  text,  ktorý  bol k nemu  pripojený,  neobsahoval  žiadnu  skutočnosť,  ktorá  by  špeciálne  odkazovala  na  Fínsko  alebo  na  zemepisnú  oblasť,  do  ktorej  sú  výrobky  spoločnosti  Senwatec  dodávané.  Tento  vnútroštátny  súd  však  uvádza,  že  internetová  stránka  spoločnosti  Senwatec,  na  ktorú  tento  reklamný  odkaz  viedol,  obsahovala  okrem  iného  text v anglickom  jazyku, v ktorom  sa  uvádzalo,  že  výrobky  spoločnosti Senwatec  sa  používajú  na  celom  svete,  ako  aj  mapu  sveta,  na  ktorej  boli  tmavou  farbou  zvýraznené  krajiny, v ktorých  Senwatec  údajne  pôsobí.  Fínsko  medzi  tieto  krajiny  nepatrilo.
Lännen  vytýka  spoločnosti  Berky,  že  porušila  jej  práva z ochrannej  známky  tým,  že v rokoch  2005  až  2019 v prirodzených  odkazoch  na  obrázky  strojov  tejto  spoločnosti,  ktoré  sú  voľne  prístupné  na  internetovej  stránke  zdieľania  fotografií  Flickr.com,  používala
meta  tag
obsahujúci  kľúčové  slovo  „Watermaster“,  ktorý  mal  umožniť  internetovým  vyhľadávačom  lepšie  identifikovať  tieto  obrázky.  Pri  vyhľadávaní  pojmu  „Watermaster“  sa  tak  na  internetovej  stránke  www.google.fi  vo  Fínsku  zobrazil  odkaz  na  stránku s obrázkami  strojov  spoločnosti  Berky.
Vnútroštátny  súd  zdôrazňuje,  že  odkaz,  ktorý  sa  zobrazil  ako  výsledok  vyhľadávania,  nebol  reklamným  odkazom,  ale  tzv.  „organickým“  výsledkom  vyhľadávania. V textoch k obrázkom  na  serveri  Flickr.com  sa v angličtine  uvádzali  názvy  strojov a čísla  ich  modelov.  Spolu s týmito  obrázkami  sa  zobrazovalo  aj  logo  spoločnosti  Berky.  Ku  každému z obrázkov  bolo  pripojených  viacero
meta  tagov
zodpovedajúcich  kľúčovým  slovám v anglickom  jazyku a iných  jazykoch,  najmä  výraz  „Watermaster“.
Podľa  názoru  spoločnosti  Lännen  vykonávali  spoločnosti  Berky a Senwatec  na  internete  činnosti  na  podporu  obchodu,  ktoré  boli  zamerané  na  územie  Fínskej  republiky a boli  viditeľné  pre  spotrebiteľov a obchodníkov v tomto  členskom  štáte.  Ich  výrobky  sa  predávajú  na  celom  svete.  Podľa  spoločnosti  Lännen  oslovuje  dotknutá  reklama v anglickom  jazyku  medzinárodnú  verejnosť a je  určená  pre  všetky  krajiny, v ktorých  je  viditeľná.
Berky a Senwatec  na  svoju  obranu  spochybňujú  právomoc  vnútroštátneho  súdu z dôvodu,  že k údajným  porušeniam  práv  nedošlo  vo  Fínsku.
Tvrdia,  že  ich  činnosti  na  podporu  obchodu  neboli  zamerané  na  Fínsko,  teda  členský  štát, v ktorom  neponúkajú  svoje  výrobky  na  predaj a na  ktorého  trhu  nepôsobili.  Výsledok  vyhľadávania  na  internetovej  stránke  www.google.fi,  ani  použitie
meta  tagu
s kľúčovým  slovom  „Watermaster“  neumožňujú  preukázať,  že  ich  činnosti  sa  zameriavali  na  Fínsko.  Na  určenie  právomoci  vnútroštátneho  súdu  teda  nie  je  dôležité,  či  bol  údajne  protiprávny  obsah  viditeľný  na  internete  vo  Fínsku,  ale  skôr  to,  či  mal  tento  obsah  relevantnú  súvislosť s týmto  členským  štátom.
Vnútroštátny  súd  uvádza,  že  účastníci  konania  sa  nezhodujú v otázke,  či  mapa  na  internetovej  stránke  spoločnosti  Senwatec  preukazuje,  že  oblasť,  do  ktorej  táto  spoločnosť  dodáva  svoje  výrobky,  je  obmedzená  na  zemepisnú  oblasť, z ktorej  je  Fínsko  podľa  všetkého  vylúčené.  Podľa  spoločnosti  Senwatec  je  táto  mapa  jedným z dôkazov,  že  Fínsko  nie  je  súčasťou  trhu,  na  ktorý  uvádza  svoje  výrobky,  zatiaľ  čo  podľa  spoločnosti  Lännen  je  trh  výrobkov  spoločnosti  Senwatec  celosvetový a presahuje  oblasti,  ktoré  uvedená  mapa  pokrýva.
Vnútroštátny  súd  sa  domnieva,  že v rámci  overenia  právomoci  súdu,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba z dôvodu  miesta,  kde  došlo k porušeniu  práv,  treba  na  účely  určenia  území  členských  štátov, v ktorých  sa  nachádzajú  spotrebitelia  alebo  obchodníci,  ktorým  sú  určené  reklamy  umiestnené  na  internetovej  stránke,  zohľadniť  najmä  zemepisné  oblasti  dodania  dotknutých  výrobkov.
Tento  súd  sa  však  domnieva,  že  na  účely  takéhoto  overenia  môžu  byť  relevantné  aj  iné  okolnosti,  ako  vyplýva z návrhov,  ktoré  predniesol  generálny  advokát  Szpunar  vo  veci  AMS  Neve a i. (C‑172/18,  EU:C:2019:276),  pričom  nie  je  jasné,  aké  ďalšie  okolnosti  by  to  mohli  byť,  pretože  Súdny  dvor  sa k tejto  otázke  nevyjadril.
Vnútroštátny  súd  sa  najmä  pýta,  či  na  účely  určenia  jeho  právomoci  podľa článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  možno  zohľadniť  členský  štát  národnej  domény  prvej  úrovne,  pod  ktorou  sa  prevádzkuje  internetová  stránka  vyhľadávača,  ktorá  poskytuje  prístup k reklamám  predstavujúcim  údajné  porušenie  práv.
Za  týchto  okolností  markkinaoikeus  (Obchodný  súd)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„Spoločnosť  A  je  usadená v členskom  štáte  X, v ktorom  má  svoje  sídlo, a na  internetovej  stránke v rámci  reklamy,  alebo  ako  kľúčové  slovo  použila  označenie,  ktoré  je  zhodné s ochrannou  známkou  [Európskej  únie]  spoločnosti  B.
1.      Možno  vo  vyššie  uvedenom  prípade  predpokladať,  že  reklama  má  osloviť  spotrebiteľov  alebo  obchodníkov v členskom  štáte  Y, v ktorom  má  spoločnosť  B  svoje  sídlo, a súd  pre  ochranné  známky  [Európskej  únie] v členskom  štáte  Y  má  právomoc  skúmať v súlade s článkom 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  žalobu  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  [Európskej  únie],  ak v reklame,  ktorá  bola  uverejnená v elektronickej  podobe  alebo  na  internetovej  stránke  zadávateľa  reklamy,  na  ktorú  táto  reklama  odkazuje,  prinajmenšom  nie  je  výslovne  spresnená  zemepisná  oblasť  dodania  tovarov,  resp. z oblasti  dodania  tovarov  nie  je  vylúčený  žiadny z členských  štátov?  Možno v tomto  ohľade  prihliadnuť  na  druh  tovarov,  ktorých  sa  reklama  týka,  ako  aj  na  okolnosť,  že  trhová  oblasť s výrobkami  spoločnosti  A  má  údajne  celosvetovú  pôsobnosť, a preto  zahŕňa  aj  celé  územie  Európskej  únie  vrátane  členského  štátu  Y?
2.      Možno  predpokladať,  že  vyššie  uvedená  reklama  má  osloviť  spotrebiteľov a obchodníkov v členskom  štáte  Y,  ak  sa  reklama  objaví  na  internetovej  stránke  vyhľadávača,  ktorá  je  prevádzkovaná  pod  národnou  doménou  prvej  úrovne  členského  štátu  Y?
3.      V prípade  kladnej  odpovede  na  otázku 1 a 2:  aké  ďalšie  okolnosti  sa  prípadne  musia  zohľadniť  pri  rozhodovaní o otázke,  či  má  reklama  osloviť  spotrebiteľov  alebo  obchodníkov v členkom  štáte  Y?“

O prejudiciálnych otázkach
Svojimi  tromi  otázkami,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  vykladať v tom  zmysle,  že  majiteľ  ochrannej  známky  Európskej  únie,  ktorý  sa  domnieva,  že  bol  poškodený  tým,  že  tretia  osoba  používa  bez  jeho  súhlasu  označenie  zhodné s touto  ochrannou  známkou v reklamách a ponukách  na  predaj  na  internete  pre  tovary  rovnaké s tými  alebo  podobné  tým,  pre  ktoré  je  uvedená  ochranná  známka  zapísaná,  môže  proti  tejto  osobe  podať  žalobu  pre  porušenie  práv  na  súd  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  členského  štátu,  na  ktorého  území  sa  nachádzajú  spotrebitelia a obchodníci,  ktorým  sú  tieto  reklamy  alebo  ponuky  na  predaj  určené, a to  bez  ohľadu  na  skutočnosť,  že  uvedená  tretia  osoba  výslovne a jednoznačne  neuvádza  tento  členský  štát  medzi  územiami,  na  ktoré  by  mohli  byť  dotknuté  výrobky  dodané.
Treba  pripomenúť,  že  napriek  zásade  stanovenej v článku 66 ods. 1  nariadenia č. 1215/2012,  že  od  10. januára  2015  sa  na  žaloby  týkajúce  sa  ochrannej  známky  Európskej  únie  uplatní  toto  nariadenie,  vylučuje článok 122 ods. 2  nariadenia  2017/1001,  pokiaľ  ide  najmä o žaloby  pre  porušenie  práv z takejto  ochrannej  známky,  uplatňovanie  určitých  ustanovení  nariadenia č. 1215/2012,  ako  sú  pravidlá  uvedené v článkoch 4 a 6, článku 7 ods. 1,  2,  3 a 5,  ako  aj v jeho článku 35. Z dôvodu  tohto  vylúčenia  vyplýva  právomoc  súdov  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  uvedených v článku 123 ods. 1  nariadenia  2017/1001  na  rozhodovanie o žalobách  pre  porušenie  práv z ochrannej  známky  Európskej  únie z pravidiel  stanovených  priamo v nariadení 2017/1001,  ktoré  majú  povahu
lex  specialis
vo  vzťahu k pravidlám  uvedeným v nariadení č. 1215/2012  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra 2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 34,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V dôsledku  toho  sa  na  žalobu  pre  porušenie  práv  podanú  28. januára  2020 v rozsahu, v akom  sa  týka  ochrannej  známky  Európskej  únie,  vzťahujú  pravidlá o súdnej  právomoci  stanovené v nariadení  2017/1001.
Z článku 125 ods. 1  tohto  nariadenia  vyplýva,  že  pokiaľ  má  žalovaný  bydlisko v členskom  štáte,  žalobca  podá  žalobu  na  súdoch  tohto  štátu.
Článok 125 ods. 5  uvedeného  nariadenia  však  uvádza,  že  žalobca  môže  začať  konanie  „aj“  pred  súdmi  toho  členského  štátu,  „na  ktorého  území  došlo k porušeniu  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde“.
V článku 126  nariadenia  2017/1001  sa  jednak v odseku  1  spresňuje,  že  ak  sa  začne  konanie  pred  súdom  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  na  základe článku 125 ods. 1  tohto  nariadenia,  tento  súd  má  právomoc  rozhodovať o porušení  práv,  ku  ktorému  došlo  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde  na  území  ktoréhokoľvek  členského  štátu, a jednak v odseku  2,  že  ak  takýto  súd  začal  konať  podľa článku 125 ods. 5  uvedeného  nariadenia,  môže  rozhodnúť  len o skutočnostiach,  ku  ktorým  došlo  alebo  hrozí,  že k nim  dôjde  na  území  toho  členského  štátu,  na  ktorom  sa  daný  súd  nachádza.
Z tohto  rozlišovania  vyplýva,  že  žalobca v závislosti  od  toho,  či  sa  rozhodne  podať  žalobu  pre  porušenie  práv  na  súd  pre  ochranné  známky  Európskej  únie v mieste  bydliska  žalovaného,  alebo  na  ktorého  území  došlo k porušeniu  práv  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde,  určuje  rozsah  územnej  právomoci  súdu,  na  ktorý  bola  žaloba  podaná.  Ak  sa  žaloba  pre  porušenie  práv  totiž  zakladá  na článku 125 ods. 1  nariadenia  2017/1001,  potenciálne  sa  vzťahuje  na  porušenia,  ku  ktorým  došlo  na  celom  území  Únie,  zatiaľ  čo  ak  sa  zakladá  na  odseku  5  uvedeného  článku,  vzťahuje  sa  len  na  porušenie  práv,  ku  ktorému  došlo  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde,  na  území  jedného  členského  štátu, t. j. na  súde,  ktorému  bola  vec  predložená  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 40).
Možnosť  žalobcu  zvoliť  si  jeden  alebo  iný  právny  základ,  ktorá  vyplýva z použitia  slova  „aj“ v článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001,  sa  nemôže  chápať v tom  zmysle,  že  žalobca  môže  vo  vzťahu k rovnakým  skutočnostiam  porušenia  kumulovať  žaloby  založené  na  odsekoch  1 a 5  uvedeného  článku,  ale  len  vyjadruje  alternatívnu  povahu  medzi  súdom  uvedeným v odseku  5 v porovnaní  so  súdmi  uvedenými v ostatných  odsekoch  tohto  článku  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 41).
Stanovením  takejto  alternatívy  pri  výbere  súdu a obmedzením  územnej  právomoci v článku 126 ods. 2  nariadenia  2017/1001  spojenej s týmto  súdom  normotvorca  Únie  umožňuje  majiteľovi  ochrannej  známky  Európskej  únie,  ak  si  to  želá,  podať  cielené  žaloby, z ktorých  každá  sa  týka  skutkov  porušovania,  ku  ktorým  došlo  na  území  jedného  členského  štátu  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 42).
V prejednávanej  veci, s výhradou  overení,  ktoré  prináležia  vnútroštátnemu  súdu,  zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva,  že  porušenia  práv  namietané  majiteľom  ochrannej  známky  Európskej  únie  sa  týkajú  zobrazenia  obsahu  týkajúceho  sa  výrobkov  konkurentov  tohto  majiteľa  na  internete  prostredníctvom  platených a prirodzených  odkazov  na  základe  označenia,  ktoré  je  zhodné s touto  ochrannou  známkou, a to  len v rozsahu, v akom  bolo  toto  zobrazenie  určené  spotrebiteľom  alebo  obchodníkom  nachádzajúcim  sa  vo  Fínsku.
Vnútroštátny  súd  sa  teda  na  účely  určenia,  či  toto  zobrazenie  na  internete  bolo  skutočne  určené  spotrebiteľom  alebo  obchodníkom  nachádzajúcim  sa  vo  Fínsku,  najmä  pýta,  či  povaha  dotknutých  výrobkov,  rozsah  dotknutého  trhu a skutočnosť,  že k tomuto  zobrazeniu  došlo  na  internetovej  stránke  vyhľadávača  prevádzkovaného  pod  národnou  doménou  prvej  úrovne  tohto  členského  štátu,  sú  relevantnými  okolnosťami  na  overenie  jeho  medzinárodnej  právomoci  podľa článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001, a prípadne,  či  sa  na  tieto  účely  majú  zohľadniť  ďalšie  okolnosti.
V tejto  súvislosti  sa  na  vnútroštátnom  súde  začalo  jedno a to  isté  súdne  konanie,  hoci  sa  porušenia  vytýkané  každej  zo  spoločností  žalovaných  vo  veci  samej,  ktoré  patria  do  tej  istej  skupiny  podnikov,  líšia.
Treba  preto  určiť,  či  porušenia  práv  vytýkané  týmto  dvom  spoločnostiam  umožňujú v každom z týchto  dvoch  prípadov  preukázať  dostatočnú  súvislosť s členským  štátom,  kde  má  sídlo  súd,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba  pre  porušenie  práv  podľa článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001.
Okrem  toho  treba  pripomenúť,  že  overenie  právomoci  súdu,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba  pre  porušenie  práv,  sa  nerovná  preskúmaniu  tejto  žaloby z meritórneho  hľadiska  (pozri  analogicky  rozsudok  zo  16. júna  2016,  Universal  Music  International  Holding,  C‑12/15,  EU:C:2016:449, bod 44 a citovanú  judikatúru).
Bolo  by  neprimerané  požadovať,  aby  súd,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba  pre  porušenie  práv, v štádiu  overovania  svojej  medzinárodnej  právomoci  podľa článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  dôkladne  preskúmal  tieto  zložité  skutkové a právne  okolnosti.
Okolnosti,  na  základe  ktorých  možno  dôvodne  predpokladať,  že  na  území  členského  štátu  mohlo k porušeniu  práv  dôjsť  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde,  preto  postačujú  na  to,  aby  mal  súd  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  tohto  členského  štátu  právomoc  podľa článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001.
V tejto  súvislosti  treba  poznamenať,  že  podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  sa  kritérium  súdnej  právomoci  vyjadrené  slovami  „[členský štát,  na ktorého]  území došlo k porušeniu  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde“,  upravené v článku 125 ods. 5  tohto  nariadenia,  týka  aktívneho  konania  pôvodcu  tohto  porušenia  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 44 a citovanú  judikatúru).
Pokiaľ  ide  konkrétne o povinnosť  súdu  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  ubezpečiť  sa  pri  preskúmaní  svojej  súdnej  právomoci  na  rozhodnutie o existencii  porušenia  práv  na  území  členského  štátu,  kde  má  tento  súd  sídlo,  podľa  uvedeného článku 125 ods. 5,  že  ku  konaniu  vytýkanému  žalovanému  došlo  na  tomto  území,  Súdny  dvor  rozhodol,  že  ak  takéto  konania  pozostávajú z reklamy a ponúk  na  predaj  zobrazených  elektronicky  pre  tovary,  ktoré  majú  rovnaké  alebo  podobné  označenie,  ako  je  ochranná  známka  Európskej  únie,  bez  súhlasu  majiteľa  tejto  ochrannej  známky,  treba  sa  domnievať,  že k týmto  konaniam  došlo  na  území,  na  ktorom  sa  nachádzajú  spotrebitelia  alebo  obchodníci,  ktorým  sú  tieto  reklamy a ponuky  na  predaj  určené  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, body 46 a 47,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Vzhľadom  na  to,  že v prípadoch,  keď  je  zobrazenie  obsahu  online,  hoci  len  potenciálne,  určené  spotrebiteľom  alebo  obchodníkom  nachádzajúcim  sa  na  území  členského  štátu,  sú  na  účely  tohto  posúdenia  obzvlášť  dôležitou  indíciou  údaje o zemepisných  oblastiach,  do  ktorých  sa  dotknuté  tovary  dodávajú  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 12. júla  2011,  L’Oréal a i., C‑324/09,  EU:C:2011:474, bod 65),  majiteľ  ochrannej  známky  Európskej  únie  môže  podať v tomto  členskom  štáte  na  základe článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  žalobu  na  určenie,  že  došlo k porušeniu  práv z jeho  ochrannej  známky v tomto  členskom  štáte.  Súdy  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  členského  štátu  bydliska  spotrebiteľa  alebo  sídla  obchodníka,  ktorým  sú  reklamy a ponuky  na  predaj  určené,  majú  totiž  mimoriadne  vhodné  postavenia  na  posúdenie,  či  došlo k údajnému  porušeniu  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. septembra  2019,  AMS  Neve a i.,  C‑172/18,  EU:C:2019:674, bod 57).
V prejednávanej  veci, s výhradou  overení,  ktoré  prináležia  vnútroštátnemu  súdu,  je potrebné konštatovať,  že v reklame  uvedenej v bode 12  tohto  rozsudku  nie  sú  uvedené  zemepisné  oblasti,  do  ktorých  sú  dotknuté  výrobky  dodávané.  Okrem  toho  mapa  na  internetovej  stránke  spoločnosti Senwatec,  ktorá  podľa  spoločnosti  Lännen  preukazuje  celosvetový  zemepisný  rozmer  trhu  tejto  spoločnosti,  nemôže  sama  osebe  preukázať  súvislosť s Fínskom,  keďže  kontext,  ktorého  je  táto  mapa  súčasťou,  neumožňuje  viesť k záveru,  že  Senwatec  zameriava  svoju  činnosť  na  fínsky  trh.
V prípade  neexistencie  presných  údajov o zemepisných  oblastiach,  do  ktorých  sa  dotknuté  výrobky  dodávajú,  musí  byť  súvislosť s dotknutým  členským  štátom, v tomto  prípade s Fínskom,  preukázaná s prihliadnutím  na  ďalšie  okolnosti,  aby  žalobkyňa  mohla  na  základe článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  podať  žalobu  pre  porušenie  práv  na  súde  tohto  členského  štátu.
Je  pravda,  ako  bolo  pripomenuté v bode 25  tohto  rozsudku,  že  ustanovenia  nariadenia  2017/1001  týkajúce  sa  žalôb  pre  porušenie  práv z ochranných  známok  Európskej  únie  majú  povahu
lex  specialis
vo  vzťahu k pravidlám  uvedeným v nariadení č. 1215/2012.  To  však  neznamená,  že  by  toto  nariadenie  nebolo  relevantné  na  objasnenie a výklad  podobných  pojmov,  ktoré  stanovuje, a ktoré  sú  vzhľadom  na  to,  že  na  ne  odkazuje  nariadenie  2017/1001,  nevyhnutné  na účely  výkladu  tohto  nariadenia.
V tejto  súvislosti,  pokiaľ  ide o výklad článku 17 ods. 1 písm. c)  nariadenia č. 1215/2012,  Súdny  dvor  rozhodol,  že  na  základe  rôznych  indícií  sa  možno  domnievať,  že  činnosť  podnikateľa  je  smerovaná  do  členského  štátu  bydliska  spotrebiteľa, a to  napríklad  na  základe  medzinárodnej  povahy  činnosti,  používania  iného  jazyka  alebo  inej  meny,  ako  je  jazyk  alebo  mena  zvyčajne  používaná v členskom  štáte, v ktorom  má  podnikateľ  sídlo,  uvedenia  telefonických  kontaktných  údajov s medzinárodnou  predvoľbou,  vynaloženia  výdavkov  na  odkazové  služby  na  internete,  aby  sa  spotrebiteľom s bydliskom v ostatných  členských  štátoch  uľahčil  prístup  na  stránku  podnikateľa  alebo  jeho  sprostredkovateľa,  používania  doménového  mena  prvej  úrovne,  ktorá  je  iná  ako  prvá  úroveň  členského  štátu, v ktorom  má  podnikateľ  sídlo, a na  základe  zmienky o medzinárodnej  klientele  tvorenej  klientmi s bydliskom v rôznych  členských  štátoch  (pozri  analogicky  rozsudok  zo  7. decembra  2010,  Pammer a Hotel  Alpenhof,  C‑585/08 a C‑144/09,  EU:C:2010:740, bod 93).
Tento  zoznam,  ktorý  nie  je  vyčerpávajúci,  obsahuje  okolnosti,  ktoré  môžu  byť  relevantné  na  účely  uplatnenia článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001. V prejednávanej  veci  je  relevantné  zobrazovanie  reklám a ponúk  na  predaj  na  internetovej  stránke s doménou  prvej  úrovne  iného  členského  štátu,  než v ktorom  je  obchodník  usadený.
Treba  však  spresniť,  že  samotná  dostupnosť  internetovej  stránky  na  území,  na ktoré  sa  vzťahuje  ochranná  známka,  nepostačuje  na  to,  aby  sa  vyvodil  záver,  že  ponuky  na  predaj  zobrazené  na  tejto  stránke  sú  určené  spotrebiteľom  nachádzajúcim  sa  na  tomto  území  (rozsudok z 12. júla  2011,  L’Oréal a i., C‑324/09,  EU:C:2011:474, bod 64,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Z vyššie  uvedených  úvah  vyplýva,  že  takéto  aktívne  konanie  zahŕňa  skutočnosť,  že  podnik  zaplatí  poskytovateľovi  internetovej  stránky  vyhľadávača s národnou  doménou  prvej  úrovne  iného  členského  štátu,  než v ktorom  je  usadený,  za  to,  že  sa  verejnosti v tomto  členskom  štáte  zobrazí  odkaz  na  internetovú  stránku  tohto  podniku,  čím  umožní  konkrétne  zameranej  verejnosti  prístup k ponuke  svojich  výrobkov.
Takýto  platený  odkaz  preto  predstavuje  dostatočnú  spojitosť  na  základe článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001 s členským  štátom,  na  ktorého  verejnosť  je  takto  zameraný.
Pokiaľ  ide o používanie  označenia  zapísaného  ako  ochranná  známka  ako
meta tagu
na  serveri  pre  zdieľanie  online  fotografií  pod  generickou  doménou  prvej  úrovne,  treba  na  účely  posúdenia  podmienky  týkajúcej  sa  existencie  aktívneho  konania  zameraného  na  územie  členského  štátu, v ktorom k porušeniu  práv  došlo  alebo  hrozí,  že k nemu  dôjde,  také  používanie  považovať  za  odlišné  od  plateného  odkazu. V prípade  používania  prirodzeného  odkazu  totiž  táto  podmienka  zjavne  nemôže  byť  splnená,  keďže  jednak  internetová  stránka s generickou  doménou  prvej  úrovne  nie  je  určená  verejnosti  žiadneho  konkrétneho  členského  štátu a jednak  je
meta  tag
určený  len  na  to,  aby  umožnil  vyhľadávačom  lepšie  identifikovať  obrázky  obsiahnuté  na  tejto  internetovej  stránke, a tým  zvýšil  ich  dostupnosť.
Za  týchto  okolností  vnútroštátny  súd  nemôže  vyhlásiť,  že  má  právomoc  na  základe článku 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001,  pokiaľ  neexistujú  iné  skutočnosti  umožňujúce  preukázať,  že  takýto  prirodzený  odkaz  je  určený  verejnosti  usadenej  vo  Fínsku.
Pokiaľ  ide o povahu  dotknutých  výrobkov a rozsah  zemepisného  trhu,  prináleží  súdu,  na  ktorý  bola  podaná  žaloba  pre  porušenie  práv,  aby v každom  jednotlivom  prípade  posúdil,  do  akej  miery  sú  tieto  dôkazy  relevantné  pre  záver,  že  odkaz  dostupný  na  území,  na  ktoré  sa  vzťahuje  ochranná  známka,  je  určený  spotrebiteľom  nachádzajúcim  sa  na  tomto  území  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 12. júla  2011,  L’Oréal a i., C‑324/09,  EU:C:2011:474, bod 61).
S prihliadnutím  na  všetky  vyššie  uvedené  skutočnosti  treba  na  položené  otázky  odpovedať  tak,  že článok 125 ods. 5  nariadenia  2017/1001  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  majiteľ  ochrannej  známky  Európskej  únie,  ktorý  sa  domnieva,  že  bol  poškodený  tým,  že  tretia  osoba  používa  bez  jeho  súhlasu  označenie  zhodné s touto  ochrannou  známkou v reklamách a ponukách  na  predaj  na  internete  pre  tovary  rovnaké s tými  alebo  podobné  tým,  pre  ktoré  je  uvedená  ochranná  známka  zapísaná,  môže  proti  tejto  tretej  osobe  podať  žalobu  pre  porušenie  práv  na  súd  pre  ochranné  známky  Európskej  únie  členského  štátu,  na  ktorého  území  sa  nachádzajú  spotrebitelia a obchodníci,  ktorým  sú  tieto  reklamy  alebo  ponuky  na  predaj  určené, a to  bez  ohľadu  na  skutočnosť,  že  uvedená  tretia  osoba  výslovne a jednoznačne  neuvádza  tento  členský  štát  medzi  územiami,  na  ktoré  by  mohli  byť  dotknuté  výrobky  dodané,  ak  tá  istá  tretia  osoba  použila  toto  označenie v platenom  odkaze  na  internetovej  stránke  vyhľadávača,  ktorý  používa  národnú  doménu  prvej  úrovne  tohto  členského  štátu.  Naproti  tomu  nie  je  to tak len  preto,  že  dotknutá  tretia  osoba v prirodzenom  odkaze  na  obrázky  svojich  výrobkov  na  serveri  pre  zdieľanie  online  fotografií  pod  generickou  doménou  prvej  úrovne  použila
meta  tagy
s dotknutou  ochrannou  známkou  ako  kľúčovým  slovom.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (piata  komora)  rozhodol  takto:
Článok 125 ods. 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 zo 14. júna 2017 o ochrannej známke Európskej únie
sa má vykladať v tom zmysle, že:
majiteľ ochrannej známky Európskej únie, ktorý sa domnieva, že bol poškodený tým, že tretia osoba používa bez jeho súhlasu označenie zhodné s touto ochrannou známkou v reklamách a ponukách na predaj na internete pre tovary rovnaké s tými alebo podobné tým, pre ktoré je uvedená ochranná známka zapísaná, môže proti tejto tretej osobe podať žalobu pre porušenie práv na súd pre ochranné známky Európskej únie členského štátu, na ktorého území sa nachádzajú spotrebitelia a obchodníci, ktorým sú tieto reklamy alebo ponuky na predaj určené, a to bez ohľadu na skutočnosť, že uvedená tretia osoba výslovne a jednoznačne neuvádza tento členský štát medzi územiami, na ktoré by mohli byť dotknuté výrobky dodané, ak tá istá tretia osoba použila toto označenie v platenom odkaze na internetovej stránke vyhľadávača, ktorý používa národnú doménu prvej úrovne tohto členského štátu. Naproti tomu nie je to tak len preto, že dotknutá tretia osoba v prirodzenom odkaze na obrázky svojich výrobkov na serveri pre zdieľanie online fotografií pod generickou doménou prvej úrovne použila
meta

tagy
s dotknutou ochrannou známkou ako kľúčovým slovom.
Podpisy
*
Jazyk konania: fínčina.