CELEX: 62017TJ0017
Verejná služba
Úradníci
Školské vzdelávanie
Prijatie do materskej školy
Rozhodnutie o zápise dieťaťa do inej materskej školy, ako do tej, do ktorej bolo pôvodne zapísané
Nesprávne označenie žalovaného v žalobe
Neprípustnosť
Zodpovednosť

Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobca Radu Constantinescu je úradníkom Generálneho riaditeľstva (GR) pre infraštruktúru a logistiku Európskeho parlamentu s miestom výkonu zamestnania v Luxemburgu (Luxembursko). Býva v Kreuzweileri (Nemecko).
Žalobca má dve deti, ktoré mali v čase podania žaloby štyri a dva roky. Obe deti boli pôvodne zapísané do jaslí európskych inštitúcií na Kirchbergu v Luxemburgu.
Keďže jeho starší syn dovŕšil maximálny vek na navštevovanie jaslí, 12. januára 2016 žalobca listom kontaktoval Európsku školu Luxembourg I – Kirchberg (ďalej len „európska škola Kirchberg“) s cieľom zapísať ho do strediska starostlivosti o deti predškolského veku (ďalej len „CPE“ alebo „materská škola“). Listom z 19. januára 2016 európska škola Kirchberg odpovedala, že jej riaditeľ a riaditeľ Európskej školy Luxembourg II – Bertrange‑Mamer (ďalej len „európska škola Mamer“) spoločne rozhodujú o nových zápisoch a že rozhodnutia sa budú prijímať až po preskúmaní žiadostí o zápis, ktoré treba podať po veľkonočných prázdninách.
V máji 2016 žalobca dostal potvrdenie od Úradu pre infraštruktúru a logistiku v Luxemburgu (OIL) o zápise jeho syna do CPE, ale bez spresnenia miesta, do ktorého malo dieťa patriť.
Dňa 27. mája 2016 OIL elektronickou poštou informoval žalobcu, že jeho syn bude navštevovať CPE európskej školy Mamer a že s cieľom zabezpečiť rovnaké zaobchádzanie so všetkými deťmi a rodičmi nebolo možné získať výnimku (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Listom zo 6. júna 2016 žalobca podal Parlamentu ako menovaciemu orgánu (ďalej len „MO“) sťažnosť proti rozhodnutiu OIL o odmietnutí prijať jeho dieťa do CPE európskej školy Kirchberg. Súčasne podal žiadosť o stanovisko výboru CPE.
Dňa 29. augusta 2016 žalobca oznámil OIL, že jeho syn nebude navštevovať CPE európskej školy Mamer.
Dňa 16. septembra 2016 výbor CPE informoval žalobcu, že na základe analýzy spisu prijal záver, že nariadenie o prijímaní a fungovaní zariadení CPE bolo správne uplatnené.
Dňa 7. októbra 2016 Parlament zamietol sťažnosť žalobcu (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“).
Konanie a návrhy účastníkov konania
Žalobca návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. januára 2017 podal túto žalobu.
Listom z 1. februára 2017 Parlament požiadal Všeobecný súd na základe článku 42 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, aby prizval do konania Európsku komisiu, pretože rozsudok Všeobecného súdu bude vo vzťahu k nej priamo a v plnom rozsahu namietateľný.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 rokovacieho poriadku Všeobecný súd 15. februára 2017 vyzval Parlament, aby predložil určité dokumenty.
Parlament odpovedal 24. februára 2017 a žalobca predložil svoje pripomienky 21. marca 2017.
Parlament podal svoje vyjadrenie k žalobe do kancelárie Všeobecného súdu 6. apríla 2017.
Žalobca podal repliku a návrh na prijatie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania a dokazovania osobitným listom 7. júna 2017 a Parlament podal dupliku s pripomienkami týkajúcimi sa návrhu na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania a na vykonanie dokazovania 24. júla 2017.
Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnuté rozhodnutie,
–
zrušil rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,
–
priznal žalobcovi náhradu škody za utrpenú majetkovú a nemajetkovú ujmu,
–
uložil Parlamentu povinnosť nahradiť trovy konania.
Parlament navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako nedôvodnú,
–
uložil žalobcovi povinnosť nahradiť trovy konania.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (ôsma komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im položil Všeobecný súd, boli vypočuté na pojednávaní 8. marca 2018.
Právny stav
O predmete žaloby
Na úvod treba uviesť, že žalobca navrhuje zrušiť napadnuté rozhodnutie a zrušiť rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie formálne smerujúce proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti majú v prípade, keď takéto rozhodnutie nemá samostatný obsah, za následok, že Všeobecnému súdu je predložený akt, proti ktorému bola podaná sťažnosť (rozsudok zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, bod
). Keďže v prejednávanej veci rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti nemá samostatný obsah, treba žalobu považovať za podanú proti samotnému napadnutému rozhodnutiu. Tak to môže byť okrem iného vtedy, keď rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti nepochádza od tej istej inštitúcie ako rozhodnutie napadnuté sťažnosťou, ale iba potvrdzuje rozhodnutie napadnuté sťažnosťou, takže zrušenie rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti by nemalo na právne postavenie dotknutej osoby iný dosah než ten, ktorý vyplýva zo zrušenia rozhodnutia napadnutého sťažnosťou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2011, Adjemian a i./Komisia,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, bod
).
O prípustnosti návrhov na zrušenie
Bez toho, aby formálne vzniesol námietku neprípustnosti podľa článku 130 rokovacieho poriadku, Parlament tvrdí, že nie je autorom aktu, ktorého zrušenie sa požaduje.
Listom z 1. februára 2017 tak Parlament uviedol, že o sťažnosti rozhodol vzhľadom na to, že má voči žalobcovi v plnom rozsahu právomoc menovacieho orgánu, a to aj pokiaľ ide o článok 90 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“). Túto právomoc Parlament nedelegoval na OIL. Právny akt, ktorý bol predmetom sťažnosti a ktorého zrušenie sa žiada v žalobe vo veci samej, však pochádza od OIL, nie od Parlamentu.
Parlament spresňuje vo svojej odpovedi z 24. februára 2017 na žiadosť Všeobecného súdu, aby predložil, po prvé, akty, na základe ktorých mohol konať ako menovací orgán, a po druhé, akty, na základe ktorých bol OIL poverený Komisiou plnením niektorých úloh, že z bodu X prílohy k rozhodnutiu Predsedníctva z 13. januára 2014 o delegovaní právomocí menovacieho orgánu a orgánu oprávneného uzatvárať pracovné zmluvy (ďalej len „OOUPZ“) vyplýva, že bez ohľadu na dotknutú oblasť majú útvary Parlamentu právomoci menovacieho orgánu v oblasti sťažností podaných zamestnancami Parlamentu. V rámci sporov OIL Parlament nedelegoval svoje právomoci menovacieho orgánu podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku ani na Komisiu, ani na OIL, a preto má aj naďalej právomoc rozhodovať o sťažnostiach v tejto oblasti.
Na pojednávaní Parlament tiež uviedol, že žaloba je podľa neho prípustná, ale nedôvodná.
Vo svojich pripomienkach z 21. marca 2017 žalobca súhlasí s postojom Parlamentu a spresňuje, že podľa nariadenia CPE správu jaslí zabezpečuje Parlament a správu materskej školy a študijného centra zabezpečuje Komisia. OIL bol poverený správou materských škôl za všetky inštitúcie a orgány Európskej únie v Luxemburgu. Parlament napokon nikdy nespochybňoval svoju právomoc, a má teda právomoc preskúmať jeho sťažnosť, ako to potvrdzuje aj znenie rozhodnutia predsedníctva Parlamentu o delegovaní právomoci MO a OOUPZ.
V prvom rade treba konštatovať, že článok 2 ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že jedna alebo viacero inštitúcií môže poveriť jednu spomedzi seba alebo medziinštitucionálny orgán vykonávaním niektorých alebo všetkých právomocí menovacieho orgánu s výnimkou rozhodnutí, ktoré sa týkajú vymenovania, povýšenia alebo preloženia úradníkov. Okrem toho podľa článku 91a služobného poriadku odvolania týkajúce sa oblastí, v ktorých bol uplatnený článok 2 ods. 2, sa podávajú proti inštitúcii, ktorej menovací orgán, poverený výkonom právomocí, je zodpovedný.
V druhom rade podľa článku 1 rozhodnutia Komisie 2003/524/ES zo 6. novembra 2002, ktorým sa zriaďuje Úrad pre infraštruktúru a logistiku v Luxemburgu (
Ú. v. ES L 183, 2003, s. 40
; Mim. vyd. 01/004, s. 423), je tento úrad pripojený ku Generálnemu riaditeľstvu pre personál a administratívu Komisie. Článok 11 rozhodnutia 2003/524 stanovuje, že „riaditeľ [OIL] je [MO] pre [OIL] a [OOUPZ] v súlade s pravidlami účinnými v rámci Komisie a v rámci rozsahu právomocí, ktoré mu udelila Komisia“.
Po tretie, článok 15 ods. 3 rozhodnutia 2003/524 uvádza, že „v súlade s článkom 90 služobného poriadku žiadosti a sťažnosti týkajúce sa vykonávania právomocí udelených riaditeľovi [OIL] podľa článku 11 tohto rozhodnutia sa podávajú Generálnemu riaditeľstvu pre personál a administratívu“ a „akékoľvek odvolanie v týchto oblastiach sa podáva proti Komisii ako takej“.
V prejednávanej veci neexistujú žiadne pochybnosti o tom, že napadnuté rozhodnutie prijal OIL. Okrem toho znenie uplatniteľnej právnej úpravy, a najmä článku 91a služobného poriadku, umožňuje určiť Komisiu ako žalovanú v prípade žaloby proti rozhodnutiu OIL.
Ako Súdny dvor a Všeobecný súd už uviedli v mnohých rozsudkoch, z článku 2 služobného poriadku vyplýva, že na jednej strane MO koná v mene inštitúcie, ktorá ho určila, takže akty, ktoré ovplyvňujú právne postavenie úradníkov a môžu im spôsobovať ujmu, treba pripísať inštitúcii, do ktorej patria, a na druhej strane prípadné odvolanie musí smerovať proti inštitúcii, od ktorej pochádza akt spôsobujúci ujmu (rozsudky z 19. marca 1964, Schmitz/EHS,
18/63
,
EU:C:1964:15
, bod
, a z 22. novembra 1990, Mommer/Parlament,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, bod
).
To okrem iného potvrdzuje aj samotný Parlament, ktorý uvádza, že napadnuté rozhodnutie naozaj pochádza od OIL, a nie od Parlamentu, a že je preto potrebné prizvať do konania Komisiu, keďže prijatý rozsudok bude vo vzťahu k nej priamo a v plnom rozsahu namietateľný.
V tejto súvislosti treba spresniť, že hoci článok 42 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie umožňuje namietať voči vydaným rozsudkom, neposkytuje však Všeobecnému súdu právomoc prizvať Komisiu do konania.
Okrem toho, ako už Súdny dvor rozhodol v rámci svojho rokovacieho poriadku, ktorého znenie je v tomto bode rovnaké ako znenie článku 76 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, skutočnosť, že v žalobe je ako žalovaný nesprávne označená iná osoba než osoba, ktorá prijala napadnutý akt, nemá za následok neprípustnosť žaloby, ak žaloba obsahuje skutočnosti umožňujúce jednoznačne určiť účastníka, proti ktorému je podaná, ako napríklad označenie napadnutého aktu a jeho autora. V takom prípade treba považovať za žalovaného účastníka konania autora, ktorý prijal napadnutý akt, aj keď nebol uvedený v úvodnej časti žaloby. Uvedený prípad však treba odlišovať od prípadu, keď žalobca trvá na označení žalovaného uvedeného v úvodnej časti žaloby, pričom si je plne vedomý toho, že nejde o autora, ktorý prijal napadnutý akt. V takom prípade treba prihliadať na žalovaného označeného v žalobe a prípadne vyvodiť dôsledky z tohto označenia, pokiaľ ide o prípustnosť žaloby (pozri uznesenie zo16. októbra 2006, Aisne a Natur/Komisia,
T‑173/06
, neuverejnené,
EU:T:2006:320
, body
a
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti žalobca okrem iného uviedol vo svojich pripomienkach z 21. marca 2017 (pozri bod 13 vyššie), že „[mohol iba] konštatovať – a ľutovať – nejasnosti, ktoré [, zdá sa,] pretrvávajú v súvislosti s otázkou príslušného MO v tejto oblasti, keďže Európsky parlament a Komisia [, zdá sa,] neposkytli rovnaké odpovede“, že „svoju sťažnosť zaslal generálnemu tajomníkovi Európskeho parlamentu v postavení menovacieho orgánu, ktorý nikdy nespochybnil svoju právomoc v danej oblasti“, a že „[trvá na tom], že skutočne príslušným orgánom na preskúmanie jeho sťažnosti je Európsky parlament“.
Z uvedeného vyplýva, že návrhy na zrušenie sú neprípustné z toho dôvodu, že nesmerujú voči Komisii.
O návrhoch na náhradu škody
Podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby, ak návrh na náhradu škody úzko súvisí s návrhom na zrušenie, zamietnutie návrhu na zrušenie ako neprípustného alebo nedôvodného znamená súčasne zamietnutie návrhu na náhradu škody (pozri rozsudok z 30. septembra 2003, Martínez Valls/Parlament,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci návrhy na zrušenie úzko súvisia s návrhom na náhradu škody.
Vzhľadom na to, že návrhy na zrušenie sa zamietli, treba zamietnuť aj návrhy na náhradu škody.
Zo všetkých vyššie uvedených skutočností vyplýva, že žalobu treba v celom rozsahu zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 134 rokovacieho poriadku účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, sa uloží povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 135 ods. 2 rokovacieho poriadku možno účastníkovi konania, ktorý mal vo veci úspech, uložiť povinnosť nahradiť časť trov konania alebo celé trovy konania, ak to odôvodňuje jeho správanie vrátane správania pred podaním žaloby.
Z dôvodov uvedených v tomto rozsudku vyplýva, že žalobca nemal vo veci úspech. Okrem toho Parlament vo svojich návrhoch výslovne žiadal, aby žalobca bol povinný nahradiť trovy konania.
Z tohto rozsudku však vyplýva, že skutočnosť, že Parlament, po prvé, sa vyhlásil za príslušný rozhodnúť o sťažnosti žalobcu, pričom bola namierená proti aktu OIL (pozri bod 22 vyššie), a po druhé, nikdy žalobcu neupozornil, že nebol autorom napadnutého rozhodnutia, svedčí o nesprávnom úradnom postupe Parlamentu, a mohla uviesť žalobcu do omylu a naviesť ho na to, aby podal túto žalobu len proti Parlamentu.
V dôsledku toho Všeobecný súd zastáva názor, že s ohľadom na ustanovenia článku 135 ods. 2 rokovacieho poriadku si spravodlivé posúdenie okolností prejednávanej veci vyžaduje, aby rozhodol, že Parlament znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli žalobcovi.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Európsky parlament je povinný nahradiť trovy konania.

Collins
Barents
Passer
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 4. októbra 2018.
Tajomník
E. Coulon
Predseda
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.