CELEX: 62022CJ0358
Преюдициално запитване
Митнически съюз
Регламент (ЕИО) № 2913/92
Митнически кодекс на Общността
Член 195
Член 217, параграф 1
Член 221, параграф 1
Обща митническа тарифа
Задължения на поръчителя на длъжника по митническо задължение
Ред и условия за уведомяване за митническото задължение
Сборове, съответстващи на това задължение, за които длъжникът по задължението не е бил редовно уведомен
Изискуемост на митническото задължение от поръчителя

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 195, 217 и 221 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
OB L 302, 1992 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 648/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 г. (
OB L 117, 2005 г., стр. 13
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 17, стр. 220) (наричан по-нататък „Митническият кодекс“).
Запитването е отправено в рамките на спор между, от една страна, Bolloré Logistics SA и от друга страна, Direction interrégionale des douanes et droits indirects de Caen (Междурегионална дирекция митници и косвени данъци, Кан, Франция), Recette régionale des douanes et droits indirects de Caen (Регионална администрация за събиране на мита и косвени данъци, Кан, Франция) (наричани по-нататък заедно „митническата администрация“) и Bolloré Ports de Cherbourg SAS (наричано по-нататък „BPC“) относно плащането на митническо задължение, което е поискано от жалбоподателя по главното производство в качеството му на поръчител на BPC.
Правна уредба
Правото на Съюза
Митническият кодекс е отменен и заменен с Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза (
ОВ L 269, 2013 г., стр. 1
и поправка в
OB L 267, 2016 г., стр. 2
). Въпреки това по силата на член 286, параграф 2 във връзка с член 288, параграф 2 от последния регламент Митническият кодекс е останал приложим до 30 април 2016 г.
Член 4 от Митническия кодекс гласи:
„За целите на настоящия кодекс се прилагат следните определения:
[…]
9)
„Митническо задължение“ е задължението на лице да заплати вносните (вносно митническо задължение) или износните (износно митническо задължение) сборове, с които се облагат определени стоки съгласно действащите разпоредби в Общността.
[…]
12)
„Длъжник“ е всяко лице, което отговаря за плащане на митническо задължение.
[…]“.
Член 88 от Митническия кодекс гласи:
„За поставяне на стоките под режим с отложено плащане, митническите органи имат право да поискат обезпечаване на митническото задължение, за да осигурят така, че всяко евентуално възникнало митническо задължение да бъде платено.
За всеки специфичен режим с отложено плащане могат да се предвидят специални разпоредби за учредяване на съответно обезпечаване“.
Според член 104 от Митническия кодекс:
„Без да се засягат разпоредбите на член 88, митническите органи могат да изискват от складодържателя да учреди обезпечение на задълженията му по член 101“.
Член 189 от Митническия кодекс предвижда:
„1.   Когато при прилагане на митническото законодателство митническите органи изискват учредяване на обезпечение за осигуряване на плащането на митническо задължение, това [обезпечение] трябва да бъде предоставено от длъжника или от лицето, което може да стане длъжник.
[…]
3.   Митническите органи могат да разрешат обезпечението да бъде учредено от друго лице вместо от лицето, от което то се изисква.
[…]“.
Съгласно 190 от Митническия кодекс:
„1.   Когато митническото законодателство не предвижда задължително учредяване на обезпечение, такова обезпечение се изисква по преценка на митническите органи, в случай че в предвидените срокове плащането на възникналото митническо задължение или на такова, което може да възникне, не е сигурно.
[…]“.
Член 193 от Митническия кодекс гласи:
„Обезпечението може да бъде учредено чрез:
–
депозит в пари, или
–
поръчител“.
Член 195 от Митническия кодекс предвижда:
„Поръчителят трябва да се ангажира в писмена форма да отговаря солидарно с длъжника за заплащане на обезпечения размер на митническото задължение, когато плащането стане изискуемо.
[…]“.
Член 217, параграф 1, първа алинея от Митническия кодекс, който се намира в раздел 1, озаглавен „Вземане под отчет на размера на митническото задължение и уведомяване на длъжника“, от глава 3, със заглавие „Заплащане на размера на митническото задължение“, на дял VII от посочения кодекс, има следния текст:
„Размерът на вносните или износните сборове, който произтича от даденото митническо задължение, наричан по-долу „размер на сборовете“, трябва да бъде изчислен от митническите органи незабавно в момента, в който те разполагат с необходимите данни и да бъде вписан в счетоводните документи или на друг носител на счетоводна информация, което е вземане под отчет“.
Член 221, параграф 1 от Митническия кодекс предвижда:
„Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин, веднага, след като този размер бъде взет под отчет“.
Френското право
Глава V, озаглавена „Процедура, предшестваща вземането на решение: право на изслушване“, от дял II на френския митнически кодекс, със заглавие „Организация и функциониране на митническата служба“, включва членове 67 A—67 D.
Член 67 А от френския митнически кодекс, в редакцията му след изменението с член 25 от Закон № 2009‑1674 от 30 декември 2009 г. (JORF, бр. 303 от 31 декември 2009 г., текст № 2), гласи:
„При спазване на разпоредбите на член 67 В, преди издаване на решение по прилагане на [Митническия кодекс] и разпоредбите за неговото приложение, което е неблагоприятно или с което се извършва уведомяване за митническо задължение по смисъла на член 4, параграф 9 от [Митническия кодекс], на засегнатото лице се изпраща или връчва документ, с който митническата администрация го уведомява за предстоящото решение, мотивите за издаването му, посочва документите и информацията, на която то ще се основава, както и възможността заинтересованото лице да изрази становище в 30‑дневен срок, считано от получаването или връчването на този документ“.
Член 67 D, буква e) от френския митнически кодекс, в редакцията му след Закон № 2009‑1674, гласи:
„Настоящата глава не се прилага:
[…]
e)
за постановленията за принудително събиране, съобщени в съответствие с член 345 от настоящия кодекс за целите на принудителното събиране на неплатени в срок задължения, с изключение на тези, които са установени вследствие на нарушение на същия кодекс“.
Член 345 от френския митнически кодекс, в редакцията му след изменението с член 44 от Закон № 2002‑1576 от 30 декември 2002 г. за финансите за 2002 г. (JORF, бр. 304 от 31 декември 2002 г., текст № 2), предвижда:
„За всички видове вземания, които се установяват и събират от митническата администрация, се издава постановление за принудително събиране, освен в случаите на сезиране на съда.
[…]“.
Член 405 от френския митнически кодекс, в редакцията му след изменението с член 44 от Закон № 2002‑1576, гласи:
„Поръчителите отговарят на същото основание като главните длъжници за плащането на митата и данъците, паричните санкции и други суми, дължими от задължените лица, за които са поръчителствали“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 25 август 2011 г. дружеството Alpha Commodities внася и разтоварва 46000 тона сол от Австралия в пристанище Шербур (Франция). В очакване на реекспорта на тези стоки то сключва с BPC, транспортен и логистичен оператор, договор за митническо складиране.
На 21 октомври 2011 г. BPC сключва с пристанище Шербур договор за временно ползване за целите на това складиране. Този договор за временно ползване, многократно продължаван, е останал в сила до 30 юни 2015 г.
На 8 декември 2011 г. ВРС получава от митническата администрация разрешение да ползва режима на митническо складиране, позволяващ отложено плащане на митни сборове и такса, със същия срок на валидност като договора за временно ползване. На 9 декември 2011 г. дружеството BPC поставя стоките под режим на митническо складиране.
На 8 февруари 2016 г. митническата администрация, считайки, че BPC вече не разполага с валиден договор за временно ползване, уведомява това дружество, че разрешението за митническото складиране е отменено с незабавно действие и че възнамерява да го уведоми за митническото задължение, произтичащо от преустановяването на действието на посочения режим.
На 9 март 2016 г. митническата администрация връчва на ВРС окончателно решение за установяване на митническо задължение, както и покана за плащане.
На 21 март 2016 г. митническата администрация взема под отчет размера на това задължение и връчва на ВРС постановление за принудително събиране (наричано по-нататък „ППС“) на сумата от 454807 евро, 104265 евро от които представляват митни сборове, и 350542 евро — данък върху добавената стойност (ДДС).
На 21 март и на 21 юни 2016 г. тази администрация връчва на жалбоподателя по главното производство, в качеството му на поръчител на ВРС, две ППС за суми, съответстващи на обезпечените митни сборове, в общ размер на 104265 евро.
С решение от 1 октомври 2018 г. Тribunal de grande instance de Caen (Окръжен съд Кан, Франция) отхвърля исканията на BPC и на жалбоподателя по главното производство за отмяна както на издадените срещу тях ППС, така и на решенията за отхвърляне на жалбите срещу посочените ППС, които са им връчени от митническата администрация.
С решение от 10 септември 2019 г. Cour d’appel de Caen (Апелативен съд Кан, Франция) отменя частично това съдебно решение по отношение на дружеството ВРС, отменя връченото му на 21 март 2016 г. ППС и отхвърля всички искания на митническата администрация срещу това дружество. Тази юрисдикция припомня по-конкретно, че на основание членове 217 и 221 от Митническия кодекс и член 345 от френския митнически кодекс, за да бъде редовно уведомлението за размера на сборовете, то трябва се предхожда от тяхното вземане под отчет и че за да могат сборовете да бъдат събирани принудително чрез ППС, длъжникът по митническото задължение трябва да е бил редовно уведомен за техния размер, а това предполага те да са били установени. В случая това не е така, поради което уведомяването на ВРС за сборовете е било нередовно.
Що се отнася до жалбоподателя по главното производство, със същото решение Cour d’appel de Caen потвърждава съдебното решение, с което той е осъден в качеството си на поръчител да плати на митническата администрация митните сборове, претендирани от ВРС. Според тази юрисдикция нито член 221 от Митническия кодекс, нито член 67 А от френския митнически кодекс се прилагат за поръчителя, а те се прилагат само за длъжника по митническото задължение.
Запитващата юрисдикция, Cour de cassation (Касационен съд, Франция), отбелязва, че към датата на връчване на ППС на жалбоподателя по главното производство въпросните сборове са били взети под отчет по смисъла на член 217 от Митническия кодекс, но че уведомяването на дружеството ВРС, длъжник по митническото задължение, за сборовете е било нередовно по смисъла на член 221 от този кодекс. Тя подчертава, че по този начин под въпрос се оказва понятието за „изискуемост на митническо задължение“, и се пита дали нередовното уведомяване на длъжника за сборовете поради липсата на предварително вземане под отчет, която нередовност не допуска те да бъдат събирани принудително от последния, не представлява лично възражение на длъжника, на което поръчителят не може да се позовава, или пък митническото задължение е изискуемо по отношение на поръчителя само ако то е изискуемо по отношение на длъжника.
Впрочем Cour de cassation се пита дали фактът, че съгласно член 67 D от френския митнически кодекс връчването на ППС на основание член 345 от този кодекс не се предхожда от състезателна фаза, не засяга правото на защита на поръчителя.
В този контекст запитващата юрисдикция решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли членове 195, 217 и 221 от Митническия кодекс да се тълкуват в смисъл, че митническата администрация не може да изисква от солидарно задължения поръчител да плати митническото задължение, ако длъжникът не е бил редовно уведомен за сборовете?
2)
а)
В случаите, когато длъжникът не плати в определения срок митническото задължение и принудителното му събиране се насочва срещу поръчителя, зачитането на правото на защита, и по-специално на правото да се изрази становище преди издаването на неблагоприятен акт, което е основен принцип от правото на Съюза, изисква ли митническата администрация предварително да даде възможност на поръчителя да изложи надлежно своята гледна точка относно елементите, на които тя възнамерява да основе своето решение да иска плащане от него?
б)
Обстоятелството, че длъжникът по митническото задължение е имал възможност да изложи надлежно гледната си точка преди уведомяването за сборовете, може ли да окаже влияние върху отговора на [втория въпрос, буква а)]?
в)
При утвърдителен отговор на [втория въпрос, буква а)], кое е решението с неблагоприятни за поръчителя последици, което трябва да бъде предхождано от състезателна фаза: решението на митническата администрация да вземе под отчет сборовете и да уведоми за тях длъжника по митническото задължение или решението да се иска плащане от поръчителя?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 195, член 217, параграф 1 и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкуват в смисъл, че митническите органи не могат да изискват от поръчителя, посочен в споменатия член 195, плащането на митническо задължение, ако длъжникът не е бил редовно уведомен за размера на сборовете.
Най-напред, следва да се припомни, че от текста на член 221, параграф 1 от Митническия кодекс е видно, че „вземането под отчет“, което според член 217, параграф 1 от посочения кодекс се изразява във вписването от митническите органи на размера на сборовете в счетоводните документи или на друг носител на счетоводна информация, задължително предхожда уведомяването на длъжника за размера на вносните или износните сборове (решение от 28 януари 2010 г., Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност Съдът е постановил, че този хронологичен ред на дейностите по вземане под отчет и по уведомяване за размера на сборовете, утвърден със самото заглавие на раздел 1 от дял VII, глава 3 от Митническия кодекс, а именно „Вземане под отчет на размера на митническото задължение и уведомяване на длъжника“, трябва да се съблюдава, за да не се създаде различно третиране на длъжниците и да не се застраши освен това хармоничното функциониране на митническия съюз (решение от 28 януари 2010 г., Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въз основа на това Съдът стига да извода, че член 221, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че уведомяването на длъжника по подходящ начин от митническите органи за размера на дължимите вносни или износни сборове може да се извърши надлежно само ако размерът на тези сборове е бил предварително взет под отчет от посочените органи (решение от 28 януари 2010 г., Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че когато длъжникът не е бил редовно уведомен за размера на сборовете, поради това че последният не е бил предварително взет под отчет — хипотеза, която съответства на фактите по делото в главното производство, при положение че от акта за преюдициално запитване е видно, че вземането под отчет е извършено след уведомяването на BPC за размера на сборовете — митническото задължение не става изискуемо по отношение на длъжника.
Впрочем, както произтича от акта за преюдициално запитване, по делото в главното производство исканията на митническата администрация срещу BPC са отхвърлени именно с този мотив.
По-нататък, що се отнася до въпроса дали плащането на митническо задължение, неизискуемо от длъжника по него, може все пак да се иска от поръчителя, следва да се отбележи, на първо място, че макар правото на Съюза да не урежда договора за поръчителство, Съдът е констатирал, че само при наличието на дължимо от длъжника задължение кредиторът може да насочи искането си към поръчителя на посочения длъжник.
Всъщност Съдът отбелязва по същество, че според общите принципи, които се извеждат от правните системи на държавите членки, договорът за поръчителство е триъгълна конструкция, в която поръчителят се задължава спрямо кредитора да изпълни задълженията, поети от длъжника, в случай че самият длъжник не ги изпълни (вж. в този смисъл решение от 15 май 2003 г., Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, т.
).
Съдът отбелязва, че такъв договор създава ново задължение, в тежест на поръчителя, да гарантира изпълнението на главното задължение, което длъжникът е поел, и че поръчителят не замества длъжника, а само гарантира плащането на дълга на последния при условията, уточнени в договора за поръчителство или предвидени в закона (решение от 15 май 2003 г., Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, т.
).
Така възникналото задължение е с акцесорен характер, в смисъл че от една страна, кредиторът може да се насочи срещу поръчителя само ако обезпеченото задължение е изискуемо, и от друга страна, поетото от поръчителя задължение не може да бъде за повече от това, което длъжникът дължи (вж. в този смисъл решение от 15 май 2003 г., Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-наскоро Съдът е подчертал, че договорът за поръчителство е договор, различен от договора между кредитора и длъжника, с който поръчителят, явяващ се трето спрямо последното договорно правоотношение лице, има за задача да гарантира на кредитора плащането на това, което длъжникът може да се окаже задължен да направи в полза на последния по силата на гаранционното задължение, което представлява дългът на длъжника пред кредитора (решение от 2 септември 2021 г., CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, т.
).
На второ място, трябва да се припомни, че в пълно съответствие с направените от Съда констатации относно договора за поръчителство, член 195 от Митническия кодекс предвижда, че поръчителят трябва да се ангажира в писмена форма да отговаря солидарно с длъжника за заплащане на обезпечения размер на митническото задължение, „когато плащането стане изискуемо“.
Затова от гореизложените съображения следва, от една страна, че митническото задължение не е изискуемо по отношение на длъжника при липсата на предварително вземане под отчет на размера на сборовете, без което уведомяването на посочения длъжник за този размер не е редовно, и от друга страна, че поръчителят не може да бъде задължен да гарантира плащането на посоченото задължение, докато същото не е станало изискуемо по отношение на длъжника.
При тези условия на първия въпрос следва да се отговори, че член 195, член 217, параграф 1 и член 221, параграф 1 от Митническия кодекс трябва да се тълкуват в смисъл, че митническите органи не могат да изискват от поръчителя, визиран в посочения член 195, плащането на митническо задължение, ако длъжникът не е бил редовно уведомен за размера на сборовете.
По втория въпрос
Предвид отговора на първия въпрос и факта, че според акта за преюдициално запитване всички искания на митническата администрация срещу BPC са отхвърлени, поради което това дружество не е в неизпълнение по отношение на нито едно митническо задължение, което тази администрация би могла да събира принудително от жалбоподателя по главното производство в качеството му на поръчител, вторият въпрос се явява в различните си аспекти явно хипотетичен. Съдът обаче може да откаже да се произнесе по отправения от национална юрисдикция преюдициален въпрос само когато е съвсем очевидно, че исканото тълкуване на правото на Съюза няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство или когато проблемът е от хипотетично естество (решение от 19 януари 2023 г., Unilever Italia Mkt. Operations,
C‑680/20
,
EU:C:2023:33
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно вторият въпрос е недопустим.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

Поради изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Член 195, член 217, параграф 1 и член 221, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 648/2005 на Европейския парламент и на Съвета от 13 април 2005 г.,

трябва да се тълкуват в смисъл, че:

митническите органи не могат да изискват от поръчителя, визиран в посочения член 195, плащането на митническо задължение, ако длъжникът не е бил редовно уведомен за размера на сборовете.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.