CELEX: 62016TJ0233
Žalba
Javna služba
Privremeno osoblje
Ugovor na određeno vrijeme s odredbom o raskidu ugovora u slučaju da ime člana osoblja ne bude uvršteno na popis uspješnih kandidata sljedećeg otvorenog natječaja
Raskid ugovora primjenom odredbe o raskidu
Prekvalifikacija ugovora na određeno vrijeme u ugovor na neodređeno vrijeme
Pravomoćnost
Članak 5. stavak 1. Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su sklopili ETUC, UNICE i CEEP
Obveza obrazlaganja

)
Žalbom podnesenom na temelju članka 9. Priloga I. Statutu Suda Europske unije žalitelj, José Luis Ruiz Molina, zahtijeva ukidanje presude Službeničkog suda Europske unije (treće vijeće) od 2. ožujka 2016., Ruiz Molina/OHIM (F‑60/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:F:2016:28
), kojom je Službenički sud odbio njegov zahtjev za poništenje odluke predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci.
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Činjenično stanje opisano je u točkama 13. do 29. pobijane presude kako slijedi:
„13.
Tužitelj je stupio 16. srpnja 2001. na dužnost u [EUIPO‑u], a od 16. srpnja 2002. imao je ugovor kao član privremenog osoblja na temelju članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika koji su tada bili na snazi, na najprije predviđeno razdoblje od četiri godine, to jest do 15. srpnja 2006.
[
omissis
]
15.
Nakon sudjelovanja u jednom od internih postupaka odabira otvorenom u području „industrijskog vlasništva”, te s obzirom na njegovo mjesto na popisu uspješnih kandidata, tužitelju je ponuđen dodatak njegovu ugovoru kao članu privremenog osoblja, koji je on prihvatio, s učinkom od 1. lipnja 2005. Članci 4. i 5. navedenog ugovora stoga su izmijenjeni te je njegov ugovor tako postao „ugovor […] sklopljen na neodređeno vrijeme s odredbom o raskidu ugovora” u skladu s novim člankom 4.
16.
Članak 5. ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen, propisivao je:
„Ovaj ugovor će se raskinuti pod uvjetima predviđenima u članku 47. [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika] u slučaju neuvrštenja [imena] člana privremenog osoblja na popis uspješnih kandidata sljedećeg otvorenog natječaja njegove funkcijske skupine sa specijalizacijom u industrijskom vlasništvu koji organizira [Europski ured za odabir osoblja]. Ovaj će se ugovor raskinuti i u slučaju kada član privremenog osoblja ne prihvati ponudu za zapošljavanje kao dužnosnika svoje funkcijske skupine koju predloži [EUIPO] ubrzo nakon objavljivanja popisa uspješnih kandidata na navedenom natječaju.
[EUIPO] osim toga zadržava pravo raskida ovog ugovora iz bilo kojeg drugog razloga predviđenog u člancima 47. do 50. [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika], u skladu s uvjetima navedenima u tim člancima.
Ako su ispunjeni uvjeti raskida, ovaj će ugovor automatski prestati vrijediti istekom otkaznog roka u smislu članka 47. točke (c) podtočke (i) [Uvjeta zaposlenja ostalih službenika].”
[
omissis
]
18.
Direktor odjela za ljudske potencijale [EUIPO‑a] obavijestio je 19. prosinca 2007. tužitelja da su otvoreni natječaji OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07 među onima na koje se odnosi odredba o raskidu ugovora iz članka 5. njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005.
19.
Tužitelj je pristupio otvorenom natječaju OHIM/AST/02/07, ali [njegovo ime] nije uvršteno na popis uspješnih kandidata. Njegov ugovor raskinut je odlukom od 12. ožujka 2009., s učinkom od 15. rujna 2009. navečer (u daljnjem tekstu: odluka od 12. ožujka 2009.).
20.
Tužitelj je podnio žalbu protiv odluke od 12. ožujka 2009. Budući da mu je žalba bila odbijena, pobijao je navedenu odluku u okviru kolektivne tužbe, podnesene zajedno s trinaestero drugih članova privremenog osoblja i bivših članova privremenog osoblja [EUIPO‑a], registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑102/09.
21.
Povodom kolektivne tužbe registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑102/09 donesena je presuda od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
, u daljnjem tekstu: presuda Bennett II.). U toj je presudi Opći sud ocijenio, s jedne strane, da se, bez obzira na uvjete iz njegova članka 4., tužiteljev ugovor, kako je izmijenjen s učinkom od 1. lipnja 2005., ne može kvalificirati kao ugovor na neodređeno vrijeme koji karakterizira stabilnost zaposlenja (presuda Bennett II, t. 86.), a, s druge strane, da je izmjenu unesenu 1. lipnja 2005. u njegov ugovor za člana privremenog osoblja dodavanjem odredbe o raskidu trebalo analizirati kao prvo produženje njegova ugovora na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika (presuda Bennett II., t. 120.). Tom istom presudom Opći je sud odbio tužbu u dijelu koji se odnosi na tužitelja te tako nije poništio odluku od 12. ožujka 2009.
22.
Prije toga, u okviru druge kolektivne tužbe registrirane u tajništvu Općeg suda pod brojem F‑19/08, u kojoj je tužitelj također sudjelovao i povodom koje je donesena presuda od 2. srpnja 2009., Bennett i dr./OHIM (
F‑19/08
,
EU:F:2009:75
, u daljnjem tekstu: presuda Bennett I.), Opći je sud, nakon što je utvrdio da su natječaji OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07 bili organizirani s ciljem zapošljavanja samo četvero asistenata odnosno samo jednog administratora, u točki 116. navedene presude ocijenio:
„[P]onudivši 31 članu privremenog osoblja, koji je u tom smislu s uspjehom sudjelovao u internim postupcima odabira, ugovor za člana privremenog osoblja na neodređeno vrijeme koji sadržava odredbu o raskidu ugovora koji se primjenjuje samo u slučaju da zainteresirane osobe ne budu uvrštene na popis uspješnih kandidata sastavljen nakon otvorenog natječaja sa specijalizacijom u industrijskom vlasništvu, čije je organiziranje najavio sam njegov predsjednik za 2007. ili 2008. godinu, [EUIPO] se jasno angažirao s ciljem trajnog zadržavanja zainteresiranih osoba, pod uvjetom da se nalaze na takvom popisu uspješnih kandidata. U tim okolnostima, ograničavajući broj slobodnih radnih mjesta ukupno na pet, dok je zainteresiranih osoba bilo [trideset i jedna], te dodatno ograničavajući broj uspješnih kandidata uvrštenih na popis prikladnih kandidata nakon otvorenih [natječaja OHIM/AD/02/07 i OHIM/AST/02/07] na točan broj slobodnih radnih mjesta, [EUIPO] je radikalno i objektivno smanjio mogućnost tužitelja u cjelini da izbjegnu primjenu odredbe o raskidu ugovora i na taj način lišio opseg svojih ugovornih obveza prema svojem privremenom osoblju njegove biti.”
[
omissis
]
25.
Nakon presuda Bennett I i Bennett II [EUIPO] i tužitelj potpisali su 1. prosinca 2011.„protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto” kojim se predviđa „ponovni raspored na radno mjesto” tužitelja u okviru njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., pri čemu je članak 5. ugovora ostao neizmijenjen, a članak 4. je brisan (u daljnjem tekstu: protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto); tim je protokolom [EUIPO] stvarno ponovno uključio tužitelja na njegove dužnosti počevši od 1. prosinca 2011.
[
omissis
]
27.
Predsjednik [EUIPO‑a] obavijestio je tužitelja 28. studenoga 2013. da će se nakon objave obavijesti o predmetnom natječaju „smatrati da odredba iz članka 5. njegova ugovora za člana privremenog osoblja [stupa na snagu] ako se [njegovo] ime ne [nalazi] na popis[ima] uspješnih kandidata […] [otvorenih] natječaja [OHIM/AD/01/13 i OHIM/AST/02/13]”.
28.
Tužitelj je sudjelovao na otvorenom natječaju OHIM/AST/02/13 (u daljnjem tekstu: predmetni natječaj), ali [njegovo ime] nije bilo uvršteno na popis uspješnih kandidata. Njegov ugovor za člana privremenog osoblja raskinut je odlukom od 4. lipnja 2014., s učinkom od isteka otkaznog roka od šest mjeseci koji se računa od istog dana, odnosno 3. prosinca 2014. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka).
29.
Tužitelj je 4. rujna 2014. podnio žalbu protiv pobijane odluke, koja odbijena 12. siječnja 2015.”
Prvostupanjski postupak i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 22. travnja 2015., registriranom pod brojem F‑60/15, žalitelj je pokrenuo postupak u kojem zahtijeva poništenje odluke predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci.
Službenički je sud pobijanom presudom odbio tužbu i naložio žalitelju snošenje vlastitih troškova i polovice EUIPO‑ovih troškova.
Kao prvo, Službenički sud je podsjetio da je „protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto [koji su EUIPO i žalitelj potpisali 1. prosinca 2011.] predviđao ponovni raspored na radno mjesto [žalitelja] u okviru njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., u razred i na stupanj koji je imao na dan raskida navedenog ugovora, odnosno 15. rujna 2009. navečer”, i da se EUIPO tim protokolom „obvezao ponovno uspostaviti [žaliteljevu] karijeru počevši od tog datuma i isplatiti mu razliku između onog što bi on primio između 16. rujna 2009. i 30. studenoga 2011. da njegov ugovor nije bio raskinut i što je stvarno primio u tom razdoblju”. Ocijenio je da „u tim okolnostima, kao što to proizlazi izričito iz članka 1. [navedenog protokola], valja smatrati da je odluka od 12. ožujka 2009. povučena navedenim protokolom i da je žalitelj retroaktivno vraćen na radno mjesto u okviru izvršenja njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., počevši od dana stupanja na snagu odluke o raskidu, odnosno od 15. rujna 2009. navečer”. Smatrao je tako da „s obzirom na to da [žaliteljev] ugovor za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., treba analizirati […] kao prvo produženje njegova ugovora za člana privremenog osoblja na neodređeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, [žalitelj nije mogao] tvrditi da su se pobijanom odlukom [povrijedile] odredbe članka 8. prvog stavka Uvjeta zaposlenja ostalih službenika na temelju toga što je [taj protokol] predstavljao drugo produženje njegova ugovora koji ga veže s [EUIPO‑om]” (pobijana presuda, točka 39.).
Nadalje, Službenički sud naglasio je da se „Okvirni sporazum [o radu na određeno vrijeme koji su 18. ožujka 1999. sklopili ETUC, UNICE i CEEP, proveden Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999.] ne odnosi na uvjete raskida ugovora na određeno ili neodređeno vrijeme, nego na uvjete primjene navedenih ugovora, u skladu s njegovim člankom 1. točkom (b) i da se na članak 5. stavak 1. točku (a) [navedenog] okvirnog sporazuma [nije moglo] izravno pozvati protiv pobijane odluke, čiji ni cilj ni učinak nije [bio] produženje [žaliteljeva] zaposlenja u [EUIPO‑u] i stoga ona nije [mogla] sama po sebi biti protivna odredbama [tog] okvirnog sporazuma” (pobijana presuda, t. 45.).
Nadalje, glede navodne nezakonitosti protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto koji su EUIPO i žalitelj potpisali 1. prosinca 2011. (u daljnjem tekstu: protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011.) zato što je protivan odredbama Okvirnog sporazuma o radu na određeno vrijeme koji su 18. ožujka 1999. sklopili ETUC, UNICE i CEEP, provedenog Direktivom Vijeća 1999/70/EZ od 28. lipnja 1999. (
SL 1999., L 175, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 4., str. 228., u daljnjem tekstu: Okvirni sporazum), Službenički sud podsjetio je da je odnosnim protokolom žalitelj vraćen na radno mjesto na temelju svojeg ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., i da „potonji ugovor […] treba analizirati kao prvo produženje njegova privremenog ugovora na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, doneseno na temelju odredaba članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, kojima se želi točno ograničiti primjenu uzastopnih ugovora za člana privremenog osoblja i koje spadaju u mjere iz članka 5. stavka 1. Okvirnog ugovora, kojima se može spriječiti zloporaba koja proizlazi iz primjene uzastopnih ugovora ili radnih odnosa na određeno vrijeme” (pobijana presuda, točka 46.).
Naposljetku, Službenički sud istaknuo je da je „s obzirom na to da odluku o raskidu prethodnog [žaliteljevog] ugovora s [EUIPO‑om] nije poništio Opći sud, ponovni raspored na radno mjesto [žalitelja] na temelju protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto [od 1. prosinca 2011.] provedeno isključivo na inicijativu uprave” i da se „takvo ponovno uključivanje [žalitelja] u službu [EUIPO‑a], iako je radni odnos bio prekinut više od dvije godine, [nije moglo] smatrati zlouporabom u smislu članka 1. točke (b) Okvirnog sporazuma” (pobijana presuda, točka 46.).
Postupak pred Općim sudom i zahtjevi stranaka
Žalbom podnesenom tajništvu Općeg suda 12. svibnja 2016. žalitelj je pokrenuo ovaj postupak.
[
omissis
]
Žalitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu;
—
slijedom toga, prihvati njegov tužbeni zahtjev u prvostupanjskom postupku i poništi odluku predsjednika EUIPO‑a od 4. lipnja 2014. o raskidu njegova ugovora za člana privremenog osoblja po isteku otkaznog roka od šest mjeseci;
—
naloži EUIPO‑u snošenje svih troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
—
odbije žalbu;
—
podredno, prihvati njegov zahtjev u prvostupanjskom postupku;
—
naloži žalitelju snošenje troškova ovog postupka.
Pravo
[
omissis
]
Prvi i drugi žalbeni razlog, koji se temelje na povredi članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika i povredi načela
res judicata
u odnosu na presudu od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
)
Prva dva žalbena razloga koja je istaknuo žalitelj temelje se na povredi članka 8. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika i povredi načela
res judicata
u odnosu na presudu od 15. rujna 2011., Bennett i dr./OHIM (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
).
[
omissis
]
Prva dva žalbena razloga podrazumijevaju da se ispita, s jedne strane, je li Službenički sud počinio pogrešku smatrajući da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. povučena i, s druge strane, je li taj sud pravilno ocijenio pravne posljedice takvog povlačenja.
Na prvom mjestu, valja ispitati je li povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. bilo pravno moguće.
Kao prvo, iz sudske prakse proizlazi da je retroaktivno povlačenje upravnog akta koji je stvorio subjektivna prava ili slične prednosti protivno općim načelima prava (vidjeti, u tom smislu, presude od 22. rujna 1983., Verli‑Wallace/Komisija,
159/82
,
EU:C:1983:242
, t.
8.
, i od 5. prosinca 2000., Gooch/Komisija,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
, t.
52.
).
Kao drugo, glede nezakonitih upravnih akata, važno je podsjetiti da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, iz općih načela prava Unije proizlazi da je uprava načelno ovlaštena s retroaktivnim učinkom povući povoljni upravni akt koji je donesen nezakonito (vidjeti, u tom smislu, presude od 20. studenoga 2002., Lagardère i Canal+/Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, t. 138 do 140., i od 15. travnja 2011., IPK International/Komisija,
T‑297/05
,
EU:T:2011:185
, t.
118.
), no da retroaktivno povlačenje akta koji je za njegova korisnika stvorio prava općenito podliježe vrlo strogim uvjetima (vidjeti, u tom smislu, presudu od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija,
54/77
,
EU:C:1978:45
, t.
38.
). Naime, iako svakoj instituciji Unije koja utvrdi da akt koji je upravo usvojila sadržava nezakonitost treba priznati pravo da ga povuče u razumnom roku s retroaktivnim učinkom, to pravo može biti ograničeno potrebom poštovanja legitimnih očekivanja korisnika akta koji se mogao pouzdati u njegovu zakonitost (presude od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d'Abruzzo/Komisija,
15/85
,
EU:C:1987:111
, t.
12.
do
17.
; od 20. lipnja 1991., Cargill/Komisija,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
, t.
20.
, i od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament,
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
, t.
35.
).Takva odluka također podliježe uvjetu da ne krši načelo pravne sigurnosti (vidjeti, u tom smislu, presudu od 5. ožujka 2003., Ineichen/Komisija,
T‑293/01
,
EU:T:2003:55
, t.
91.
).
Kao treće, iz presude od 16. prosinca 2010., Athinaïki Techniki/Komisija (
C‑362/09 P
,
EU:C:2010:783
, t.
59.
), u biti proizlazi da strogi uvjeti predviđeni presudama od 9. ožujka 1978., Herpels/Komisija (
54/77
,
EU:C:1978:45
), od 26. veljače 1987., Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisija (
15/85
,
EU:C:1987:111
), i od 17. travnja 1997., de Compte/Parlament (
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
), pod kojima se može primjenjivati retroaktivno povlačenje nezakonitog upravnog akta koji stvara subjektivna prava, nisu relevantni u slučaju kada odnosni akt glede njegova korisnika ne predstavlja akt koji stvara prava, nego akt koji na njega negativno utječe.
S obzirom na tu sudsku praksu, Opći sud smatra da nema prepreka tome da se primijeni povlačenje nezakonitog ili zakonitog upravnog akta, koji glede svojeg korisnika predstavlja akt koji na njega ponajprije negativno utječe, ali k tome i stvara prava u njegovu korist ako nisu povrijeđena legitimna očekivanja tog korisnika i načelo pravne sigurnosti.
U ovom slučaju valja utvrditi da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. ponajprije upravni akt koji na žalitelja negativno utječe i da k tome i stvara prava u njegovu korist.
Valja također navesti da je, potpisavši protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011., žalitelj dao suglasnost na povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. i da je, prema tome, odnosno povlačenje provedeno u skladu s načelom legitimnih očekivanja navedenog žalitelja i načelom pravne sigurnosti, istaknutima u sudskoj praksi navedenoj u točki 27. ove presude. S tim u svezi, članak 1. navedenog protokola nedvosmisleno upućuje na to da je navedena odluka povučena.
Stoga je Službenički sud u točki 39. pobijane presude pravilno ocijenio da je odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. povučena protokolom o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011.
Na drugom mjestu, budući da je povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009. bilo pravno moguće, valja ispitati je li Službenički sud počinio pogrešku koja se tiče prava pri ocjeni pravnih posljedica navedenog povlačenja.
Kao prvo, valja navesti da se smatra da odluka o raskidu od 12. ožujka 2009. nije nikada postojala s obzirom na to da je povučena. Stoga je Službenički sud u točki 39. pobijane presude pravilno ocijenio da je žalitelj retroaktivno vraćen na radno mjesto u okviru izvršenja njegova ugovora za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen 1. lipnja 2005., počevši od 15. rujna 2009. Odredbe protokola o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011. samo konkretiziraju u tom pogledu ponovni raspored žalitelja na radno mjesto koje je imao prije 15. rujna 2009.
Kao drugo, Službenički je sud u točki 39. pobijane presude ocijenio da je žaliteljev ugovor za člana privremenog osoblja, kako je izmijenjen dodatkom od 1. lipnja 2005., trebalo analizirati kao prvo produženje njegova ugovora za člana privremenog osoblja na određeno vrijeme u smislu članka 2. točke (a) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, te je odbio tvrdnju da je protokol o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011. predstavljao drugo produženje navedenog ugovora.
To obrazloženje Službeničkog suda ne sadržava pogrešku koja se tiče prava. Naime, kao što je navedeno u točki 33. ove presude, povlačenje odluke o raskidu od 12. ožujka 2009., konkretizirano protokolom o ponovnom rasporedu na radno mjesto od 1. prosinca 2011., imalo je za učinak vraćanje žalitelja na radno mjesto koje je imao prije 15. rujna 2009., a ne njegovo postavljanje na radno mjesto koje nije imao prije toga datuma pa to stoga nije značilo drugo produženje njegova ugovora na određeno vrijeme.
[
omissis
]

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (žalbeno vijeće),
proglašava i presuđuje:

1)
Žalba se odbija.

2)
José Luis Ruiz Molina snosit će vlastite troškove i troškove Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u okviru ovog postupka.

Jaeger
Prek
Dittrich
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 27. lipnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.