CELEX: 62021CJ0524
Преюдициално запитване
Социална политика
Закрила на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на работодателя
Директива 2008/94/ЕО
Погасяване от гарантиращи органи на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители
Ограничаване на задължението на гарантиращите органи за изплащане само на дължими вземания за трудови възнаграждения от трите месеца преди или след откриването на производството по несъстоятелност
Прилагане на давностен срок
Събиране на недължимо изплатени от гарантиращ орган суми
Условия

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 1, параграф 1, член 2, параграф 1, член 3, втора алинея, член 4, параграф 2 и член 12, буква а) от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател (
ОВ L 283, 2008 г., стр. 36
).
Запитванията са отправени в рамките на спорове между IG и Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Агенция по заетостта за окръг Илфов, Румъния) (наричана по-нататък „агенцията по заетостта Илфов“) (дело C‑524/21) и между Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Общинска агенция по заетостта Букурещ, Румъния) (наричана по-нататък „агенцията по заетостта Букурещ“) и IM (дело C‑525/21) относно събиране от тези агенции на сумите, които Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (Гаранционен фонд за вземанията по трудови правоотношения на работниците и служителите, Румъния) (наричан по-нататък „Гаранционният фонд“) е изплатил на IG и IM като дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители.
Правна уредба
Правото на Съюза
Глава I от Директива 2008/94 е озаглавена „Обхват и определения“ и включва членове 1 и 2.
Член 1, параграф 1 от тази директива гласи:
„Настоящата директива се прилага спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1“.
Член 2, параграф 1 от споменатата директива предвижда:
„За целите на настоящата директива работодателят се счита в състояние на неплатежоспособност, когато е поискано започване на колективна процедура, основана на неплатежоспособността на работодателя, както е предвидено в съответните законови, подзаконови и административни разпоредби на държавата членка, която включва частично или цялостно отнемане на активите на работодателя, определяне на ликвидатор или лице, изпълняващо подобна задача, и органът, компетентен по силата на споменатите по-горе разпоредби:
а)
е решил да открие производството; или
б)
е установил, че предприятието или дейността на работодателя е окончателно прекратено(а) и наличното му имущество е недостатъчно, за да се обоснове откриването на процедурата“.
Глава II от Директива 2008/94 е озаглавена „Разпоредби относно гарантиращите институции“ и включва членове 3—5.
Член 3 от тази директива гласи:
„Държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, при спазване на член 4, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват плащания по дължими вземания, отнасящи се към период преди и/или когато е приложимо, след определена от държавите членки дата“.
Член 4 от посочената директива предвижда:
„1.   Държавите членки имат възможност да ограничат отговорността на гарантиращия орган, посочена в член 3.
2.   В случай че държавите членки упражнят предоставената им съгласно параграф 1 възможност, те определят продължителността на периода, за който гарантиращият орган изплаща дължимите вземания. Въпреки това този период не може да бъде по-кратък от периода, покриващ възнаграждението за последните три месеца на трудовото правоотношение преди и/или след датата, посочена в член 3, втора алинея.
Държавите членки могат да включат този минимален тримесечен срок в референтен период с продължителност не по-малка от шест месеца.
Държавите членки, които имат референтен период не по-малък от 18 месеца, могат да ограничат периода, за който дължимите вземания за осем седмици се изплащат от гарантиращия орган. В такъв случай онези периоди, които са най-благоприятни за работника или служителя, се използват за изчисляване на минималния период.
3.   Държавите членки могат да въвеждат тавани за плащанията, извършвани от гарантиращия орган. Тези тавани не трябва да падат под нивото, което е социално съвместимо със социалната цел на настоящата директива.
Ако държавите членки се възползват от тази възможност, те следва да уведомят [Европейската комисия] за методите, използвани при определянето на тавана“.
Глава V от Директива 2008/94 е озаглавена „Общи и заключителни разпоредби“ и включва членове 11—18.
Член 12 от тази директива предвижда:
„Настоящата директива не засяга правото на избор на държавите членки:
a)
да вземат мерки за предотвратяване на злоупотреби;
[…]“.
Румънското право
Член 2 от Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (Закон № 200/2006 относно учредяването и използването на Гаранционен фонд за вземанията по трудови правоотношения на работниците и служителите) (Monitorul Oficial al României, част I, № 453 от 25 май 2006 г.) предвижда:
„Гаранционният фонд осигурява изплащането на вземанията за трудови възнаграждения, произтичащи от индивидуални трудови договори и колективни трудови договори, сключени между работниците и служителите и работодателите, по отношение на които са постановени окончателни съдебни решения за откриване на производство по несъстоятелност и е разпоредена мярка за пълно или частично отнемане на правомощията по управление [наричани по-нататък „работодателите в състояние на неплатежоспособност“]“.
Член 13, параграф 1, буква a) от този закон предвижда:
„В рамките и при условията на настоящата глава от средствата на Гаранционния фонд се поемат различни категории вземания по трудови правоотношения: просрочените трудови възнаграждения […]“.
Съгласно член 14, параграф 1 от посочения закон:
„Поеманата от Гаранционния фонд обща сума на вземанията за трудови възнаграждения за един работник или служител не може да надвишава [три] средни брутни заплати за страната“.
Член 15 от същия закон гласи:
„(1)   Вземанията за трудови възнаграждения, посочени в член 13, параграф 1, букви a), c), d) и e), се поемат за период от [три] календарни месеца.
(2)   Периодът, посочен в параграф 1, е периодът, който предхожда датата, на която е поискано предоставянето на правата, и предхожда или следва датата на откриване на производството по несъстоятелност“.
Член 5, параграф 1 от Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (Методологични правила за прилагане на Закон № 200/2006) от 21 декември 2006 г. (Monitorul Oficial al României, част I, № 1038 от 28 декември 2006 г., наричани по-нататък „Методологичните правила“) предвижда:
„Вземанията за трудови възнаграждения, посочени в член 13, параграф 1, букви a), c), d) и e) от Закон [№ 200/2006], са свързани с периода от три календарни месеца, посочен в член 15, параграф 1 от [този] закон, период, който предхожда месеца, през който е поискано предоставянето на правата“.
Член 7, параграфи 1 и 2 от Методологичните правила гласи:
„(1)   В случая, при който вземанията на работниците или служителите към работодателя, който е в състояние на неплатежоспособност, предхождат месеца на откриване на производството по несъстоятелност, периодът от [три] календарни месеца, предвиден в член 15, параграф 1 от Закон [№ 200/2006], предхожда датата на откриване на производството.
(2)   В случая, при който вземанията на работниците или служителите към работодателя, който е в състояние на неплатежоспособност, са възникнали след месеца на откриване на производството по несъстоятелност, периодът, посочен в член 15, параграф 1 от [този] закон, следва датата на откриване на производството“.
Съгласно член 47, параграф 1 от Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru şomaj şi stimularea ocupării forţei de muncă (Закон № 76/2002 относно схемата за осигуряване при безработица и за насърчаване на заетостта) (Monitorul Oficial al României, част I, № 103 от 6 февруари 2002 г.):
„Недължимо платените суми от бюджета за осигуряването при безработица, както и всеки друг разход от бюджета за осигуряването при безработица, различен от вноските за обезщетения за безработица, се събират въз основа на решения, приети от агенциите по заетостта […], които са изпълнителни основания“.
Член 73
от Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (Закон № 500/2002 за публичните финанси) (Monitorul Oficial al României, част I, № 597 от 13 август 2002 г.), изменен със Закон № 270/2013, гласи:
„Връщането на сумите, представляващи неправомерно обезщетение за вреди/неправомерни плащания чрез публични средства, установени от компетентните контролни органи, се извършва с начисляване на лихви, неустойки или увеличения за забава според случая, приложими за бюджетните приходи, изчислени за периода от причиняването на вредата/изплащането до събирането на сумите“.
Споровете в главните производства, преюдициалните въпроси и производството пред Съда
На 13 март 2017 г. агенцията по заетостта Илфов уважава искане от съдебен ликвидатор за определяне на размера и за изплащане от Гаранционния фонд на дължими от обявен в несъстоятелност работодател вземания за трудови възнаграждения на работници и служители за месеците май, юни и юли 2013 г. На това основание за IG е определено дължимо вземане за трудови възнаграждения в размер на 1308 румънски леи (RON) (около 264 евро), което му е изплатено (дело C‑524/21).
На 14 март 2018 г. агенцията по заетостта Букурещ уважава искане от съдебен ликвидатор за определяне на размера и за изплащане от Гаранционния фонд на дължими от работодател в състояние на неплатежоспособност вземания за трудови възнаграждения. На това основание за IM е определено дължимо вземане за трудови възнаграждения в размер на 3143 RON (около 634 евро), което му е изплатено (дело C‑525/21).
С решение от 6 август 2019 г. Curtea de Conturi a României (Сметна палата на Румъния) разпорежда на Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Национална агенция по заетостта, Румъния) да предприеме действия за събиране на суми, които са неправомерно изплатени от Гаранционния фонд за дължими от неплатежоспособни работодатели вземания за трудови възнаграждения за периоди извън периода от три месеца непосредствено преди и три месеца непосредствено след откриването на производството по несъстоятелност, предвиден в член 15, параграфи 1 и 2 от Закон № 200/2006 съгласно тълкуването на тази разпоредба от Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд, Румъния) в междувременно постановеното от него на 5 март 2018 г. решение, или които са предявени извън общия давностен срок. С акт от 2 септември 2019 г. ръководителят на Националната агенция по заетостта възлага на окръжните и общинските агенции по заетостта в Румъния да определят размера на претърпените от Гаранционния фонд вреди и да предприемат действия за поправянето им.
С решение от 6 декември 2019 г., прието в изпълнение на споменатия акт от 2 септември 2019 г., изпълнителният директор на агенцията по заетостта Букурещ разпорежда събиране на неправомерно изплатените на IM суми за дължими вземания за трудови възнаграждения (дело C‑525/21) за октомври и ноември 2017 г., тъй като тези месеци всъщност не попадат в референтния период от три месеца непосредствено преди и три месеца непосредствено след датата на откриване на производството по несъстоятелност на работодателя, а именно 22 януари 2015 г.
С решение от 31 декември 2019 г. изпълнителният директор на агенцията по заетостта Илфов разпорежда събиране на неправомерно изплатените на IG суми за дължими вземания за трудови възнаграждения (дело C‑524/21) за май, юни и юли 2013 г., ведно с лихви и неустойки за забава, с мотива, че искането за изплащането им е подадено от ликвидатора на 8 февруари 2017 г., а производството по несъстоятелност е открито на 19 март 2010 г., и че следователно тези вземания не попадат в референтния период от три месеца непосредствено преди и три месеца непосредствено след датата на откриване на производството по несъстоятелност на работодателя на IG.
IM подава жалба срещу решението на изпълнителния директор на агенцията по заетостта Букурещ от 6 декември 2019 г., а IG подава жалба срещу решението на изпълнителния директор на агенцията по заетостта Илфов от 31 декември 2019 г. пред Tribunalul București (Окръжен съд Букурещ, Румъния).
С решение от 25 май 2020 г. Tribunalul București (Окръжен съд Букурещ) отхвърля жалбата на IG като неоснователна. С решение от 14 юли 2020 г. той уважава жалбата на IM.
IG обжалва първото решение, а агенцията по заетостта Букурещ обжалва второто решение пред запитващата юрисдикция — Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ, Румъния).
Запитващата юрисдикция счита, че в главното производство се поставя въпросът дали административна практика, при която тълкуване на национално законодателство води до оспорване на вече изплатени дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители на работодатели в състояние на неплатежоспособност, е в съответствие със социалната цел на Директива 2008/94. Както се посочва в точка 21 от настоящото решение, тази административна практика е въведена с решение, което Curtea de Conturi a României (Сметна палата, Румъния) приема въз основа на тълкуване на съответната правна уредба от Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд).
Според запитващата юрисдикция посочената административна практика поставя в неблагоприятно правно положение тези работници и служители и засяга сигурността и безопасността на правоотношенията, като предоставя възможност за оспорване на вече изплатени дължими вземания за трудови възнаграждения и предвижда необосновано от гледна точка на националното право задължение за събиране на получените суми, ведно евентуално с лихви и неустойки за забава.
Освен това запитващата юрисдикция иска да се установи дали разглежданата в главните производства национална правна уредба — предвиждаща събиране от работника или служителя на сумите, които Гаранционният фонд му е изплатил след изтичане на давностния срок за дължими вземания за трудови възнаграждения от работодател в състояние на неплатежоспособност — може да се счита за приета „за предотвратяване на злоупотреби“ по смисъла на член 12, буква а) от Директива 2008/94, при положение че изплащането е извършено по искане на съдебния ликвидатор на работодателя до Гаранционния фонд и без каквото и да било действие или бездействие от страна на съответния работник или служител.
При тези обстоятелства Curtea de Apel Bucureşti (Апелативен съд Букурещ) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси с един и същ текст по дела C‑524/21 и C‑525/21:
„1)
Допускат ли разпоредбите на член 1, параграф 1 и член 2, параграф 1 от Директива 2008/94 с оглед на самостоятелното понятие „състояние на неплатежоспособност“ национално законодателство за транспониране на Директивата — член 15, параграфи 1 и 2 от Закон № 200/2006 за учредяване и използване на Гаранционен фонд за вземания по трудови правоотношения на работниците и служителите във връзка с член 7 от [Методологичните правила] — с тълкуването, дадено от Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд) […], според което за определяне на 3‑месечния период, за който Гаранционният фонд може да поеме и изплаща вземанията за заплати, по които длъжник е неплатежоспособният работодател, се взема предвид само датата на откриване на производството по несъстоятелност?
2)
Допускат ли разпоредбите на член 3, [втора алинея] и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94 член 15, параграфи 1 и 2 от Закон № 200/2006 за учредяване и използване на Гаранционен фонд за вземания по трудови правоотношения на работниците и служителите — както е тълкуван от Înalta Curte de Casație și Justiție (Върховен касационен съд) […], според което максималният 3‑месечен период, за който Гаранционният фонд може да поеме и изплаща вземанията за заплати, по които длъжник е неплатежоспособният работодател, попада в референтния интервал между трите месеца непосредствено преди откриването на производството по несъстоятелност и трите месеца непосредствено след откриването на производството по несъстоятелност?
3)
Съответства ли на социалната цел на Директива 2008/94 и на разпоредбата на член 12, буква а) от тази директива национална административна практика, съгласно която въз основа на решение на Curtea de Conturi (Сметна палата, Румъния) и при липсата на специална национална правна уредба, задължаваща работника да върне сумите, се пристъпва към събиране на сумите, за които се твърди, че са платени за периоди, които не са включени в регулаторната рамка или които са били поискани извън законоустановения давностен срок?
4)
При тълкуването на понятието „злоупотреба“, съдържащо се в член 12, буква а) от Директива 2008/94, представлява ли достатъчна обективна обосновка актът на пристъпване към събиране от работника, с декларираната цел за спазване на общия давностен срок, на вземанията за възнаграждения, които Гаранционният фонд е платил по искане на ликвидатора?
5)
Съвместими ли са с разпоредбите и целите на Директива [2008/94] национално тълкуване и национална административна практика, при които вземанията за трудови възнаграждения, чието възстановяване е поискано от работниците, са приравнени на данъчни вземания, върху които се начисляват лихви и неустойки за забава?“.
С акт от 22 октомври 2021 г. председателят на Съда съединява дела C‑524/21 и C‑525/21 за целите на писмената и устната фаза на производството и на съдебното решение.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 1, параграф 1 във връзка с член 2, параграф 1, член 3, втора алинея и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която предвижда като референтна дата за определяне на периода на изплащане от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители датата на откриването на производството по несъстоятелност на работодателя на тези работници и служители, като ограничава това изплащане само до три месеца от референтен период, включващ трите месеца непосредствено преди и трите месеца непосредствено след датата на откриването на това производство.
Следва да се припомни, че Директива 2008/94 се прилага, както се предвижда в член 1, параграф 1 от нея, спрямо вземанията на работници и служители, произтичащи от трудови договори или от трудови правоотношения и съществуващи по отношение на работодатели, които са в състояние на неплатежоспособност по смисъла на член 2, параграф 1 от същата директива.
Последната разпоредба предвижда, че работодател се счита в състояние на неплатежоспособност, когато е поискано започване на колективна процедура, основана на неплатежоспособността на работодателя, както е предвидено в съответните законови, подзаконови и административни разпоредби на държавата членка, която включва частично или цялостно отнемане на активите на работодателя, определяне на ликвидатор или лице, изпълняващо подобна задача, и органът, компетентен по силата на споменатите разпоредби, е установил, че предприятието или дейността на работодателя е окончателно прекратено(а) и наличното му имущество е недостатъчно, за да се обоснове откриването на процедурата.
Съгласно член 3, първа алинея от Директива 2008/94 държавите членки предприемат необходимите мерки, за да осигурят, че гарантиращият орган гарантира, при спазване на член 4, изплащането на дължимите вземания, произтичащи от трудови договори или трудови правоотношения, включително тогава, когато се предвижда от националното законодателство, от обезщетения при прекратяване на трудовото правоотношение.
Съгласно член 3, втора алинея от Директива 2008/94 вземанията, които се погасяват от гарантиращия орган, представляват плащания по дължими вземания, отнасящи се към период преди и/или когато е приложимо, след определена от държавите членки дата.
Съдът обаче е постановил, че член 3, втора алинея от Директива 2008/94 предоставя възможност на държавите членки да определят датата, преди и/или евентуално след която попада периодът, за който гарантиращият орган изплаща дължими вземания за трудови възнаграждения, и предоставя на държавите членки свобода в избора на подходяща дата (вж. в този смисъл решение от 18 април 2013 г., Mustafa,
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
, т.
и
).
В този смисъл няма пречка държава членка да приеме датата на откриване на производството по несъстоятелност на съответния работодател като референтна дата за определяне от гарантиращия орган на периода, за който да се изплатят дължимите вземания за трудови възнаграждения на работниците и служителите на този работодател.
Освен това, след като в главното производство е доказано наличието на трудови правоотношения и дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители, запитващата юрисдикция иска да се установи времевият обхват на задължението на гарантиращия орган за изплащане на тези вземания.
Както Съдът вече е приел, Директива 2008/94 предоставя на държавите членки възможността да ограничат задължението за изплащане чрез определянето на референтен период или срок на гаранцията и/или чрез определянето на тавани за плащанията (решение от 25 юли 2018 г., Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение член 4, параграф 1 от тази директива всъщност предвижда, че държавите членки имат възможност да ограничат отговорността на гарантиращия орган, посочена в член 3 от същата директива. Член 4, параграф 2, първа алинея от споменатата директива предвижда, че когато държавите членки упражнят предоставената им съгласно параграф 1 възможност, те определят продължителността на периода, за който гарантиращият орган изплаща дължимите вземания. Този период не може обаче да бъде по-кратък от периода, покриващ възнаграждението за последните три месеца на трудовото правоотношение преди и/или след датата, посочена в член 3, втора алинея. Член 4, параграф 2, втора алинея от същата директива предоставя на държавите членки възможност да включат този минимален тримесечен срок в референтен период с продължителност, не по-малка от шест месеца.
В случая, видно от разясненията на запитващата юрисдикция и от писменото становище на румънското правителство, член 15, параграфи 1 и 2 от Закон № 200/2006 трябва да се разбира в смисъл, че предвижда възможност за плащане на дължими вземания за трудови възнаграждения за най-много три месеца от референтен период, включващ трите месеца непосредствено преди и трите месеца непосредствено след откриването на производството по несъстоятелност.
Национална правна уредба, която предвижда, че гарантиращият орган плаща дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители най-много за три месеца от период, непосредствено предшестващ или следващ откриването на колективното производство по несъстоятелност на работодателя, отговаря на изискванията по-специално на член 4, параграф 2 от Директива 2008/94. Всъщност такава правна уредба спазва изискването в посочената разпоредба гарантиращият орган да плаща дължими вземания за трудови възнаграждения за период от най-малко три месеца, като същевременно предвижда, че този период трябва да попада в референтен период, който отговаря на наложената от същата разпоредба минимална продължителност от шест месеца.
С оглед на всички изложени съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че:
–
член 1, параграф 1 и член 2, параграф 1 от Директива 2008/94 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, съгласно която референтната дата за определяне на периода за изплащане от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители е датата на откриване на колективното производство по несъстоятелност на работодателя на тези работници и служители, и
–
член 3, втора алинея и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която ограничава изплащането от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители само до три месеца от референтен период, включващ трите месеца непосредствено преди и трите месеца непосредствено след откриването на колективното производство по несъстоятелност на работодателя на тези работници и служители.
По четвъртия въпрос
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 12, буква а) от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че не могат да представляват мерки за предотвратяване на злоупотреби по смисъла на тази разпоредба приети от държава членка правни норми, които предвиждат гарантиращ орган да събира от работник или служител суми, изплатени му за дължими вземания за трудови възнаграждения след изтичане на общия погасителен срок.
В това отношение следва да се припомни, че както предвижда член 12, буква а) от нея, Директива 2008/94 не засяга правото на избор на държавите членки да вземат мерки за предотвратяване на злоупотреби.
Най-напред следва да се констатира, че макар запитващата юрисдикция да не уточнява нито продължителността, нито правното основание по националното законодателство на посочения в този въпрос общ давностен срок и макар да не обяснява по какъв начин този срок не е взет предвид при обстоятелствата по споровете в главните производства, все пак може да се предположи, че тази юрисдикция визира възможността за погасяване по давност на правото за плащане на дължими вземания за трудови възнаграждения на заинтересованото лице по дело C‑524/21, като за целта няма значение дали става въпрос за предвидения в румънския Данъчно-процесуален кодекс петгодишен давностен срок, както предполага Комисията в писменото си становище, или за предвидения в Гражданския кодекс петгодишен давностен срок, както посочва румънското правителство в писменото си становище. Всъщност по дело C‑524/21 производството по несъстоятелност на съответния работодател е образувано на 19 март 2010 г., а искането за плащане на дължимите вземания за трудови възнаграждения е подадено на 8 февруари 2017 г., тоест почти седем години след датата на образуване на това производство.
При това положение в случая, видно от актовете за преюдициално запитване, националното законодателство предвижда, че съдебният ликвидатор на работодателя, който е в състояние на неплатежоспособност, а не правоимащото лице, тоест съответният работник или служител, подава до агенция по заетостта искане за изплащане от Гаранционния фонд на дължимите вземания за трудови възнаграждения. При тези обстоятелства, след като е изключено работникът или служителят да е действал недобросъвестно или да носи отговорност за неправомерно предприети от съдебния ликвидатор след изтичане на давностния срок действия за събиране на дължими вземания за трудови възнаграждения, предвиденото в правната уредба събиране на суми, които тази уредба определя като недължимо платени, не може да доведе до избягване на злоупотреба от страна на работника или служителя.
Освен това в актовете за преюдициално запитване запитващата юрисдикция не е представила никаква друга информация, която се отнася до действията или бездействията на съответните работници и служители и която би могла да позволи да се изясни как фактът, че тези работници или служители са получили плащания от Гаранционния фонд за дължими вземания за трудови възнаграждения, на които плащания в крайна сметка не са имали право, тъй като правото им вече е било погасено по давност, би могъл в настоящия случай да разкрие някаква злоупотреба от страна на същите тези работници или служители.
С оглед на изложеното на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 12, буква а) от Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че не могат да представляват мерки за предотвратяване на злоупотреби по смисъла на тази разпоредба приети от държава членка правни норми, които предвиждат събиране от работник или служител на суми, изплатени му от гарантиращ орган за дължими вземания за трудови възнаграждения след изтичане на общия погасителен срок, при положение че за целта няма каквото и да било действие или бездействие от страна на този работник или служител.
По третия и петия въпрос
С третия и петия си въпрос, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали Директива 2008/94 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагане на данъчна правна уредба на държава членка за събиране от гарантиращ орган, ведно с лихви и неустойки за забава, на суми, които работници и служители са получили за дължими вземания за трудови възнаграждения и които са им били неправомерно изплатени за периоди извън предвидения от закона в тази държава период, визиран в първия и втория преюдициален въпрос, или са били предявени след изтичане на общия погасителен срок.
По отношение на реда и условията за събиране на сумите, които съгласно относимата национална правна уредба, с която се прилага Директива 2008/94, неправомерно са платени от гарантиращия орган, следва веднага да се констатира, че посочената директива не съдържа каквато и да било уредба по въпроса дали и по-конкретно по какъв ред държавите членки могат да предвидят събиране на такива суми от работниците и служителите.
Всъщност членове 4, 5 и 12 от Директива 2008/94, които позволяват на държавите членки не само да определят условията на организацията, финансирането и функционирането на гарантиращия орган, но и да ограничат при определени обстоятелства закрилата, която тази директива цели да осигури на работниците и служителите, не предвиждат ограничаване на възможността на държавите членки да изискват събиране на сумите, които съгласно относимата национална правна уредба за прилагане на Директива 2008/94 са били недължимо платени (вж. по аналогия решение от 16 юли 2009 г., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, т.
).
При тези обстоятелства държавите членки по принцип могат да предвидят в националното си право разпоредби, определящи по-конкретно процедурния ред в това отношение, доколкото обаче тези разпоредби не са по-малко благоприятни от онези, които се отнасят до подобни молби от вътрешно естество (принцип на равностойност), и не могат да бъдат уредени по такъв начин, че да правят практически невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правата, предоставени с Директива 2008/94 (принцип на ефективност) (вж. в този смисъл решения от 18 септември 2003 г., Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, т.
, и от 16 юли 2009 г., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, т.
).
Независимо че третият и петият въпрос се отнасят до условията за събиране от работниците и служителите на сумите, платени им за дължими вземания за трудови възнаграждения от гарантиращ орган, а не до упражняване от тях на правото им на обезщетение по Директива 2008/94, посочените условия за събиране могат все пак да засегнат ефективното упражняване и обхвата на това им право. Следователно изискванията, произтичащи от посочените в предходната точка принципи на равностойност и ефективност, трябва да намерят приложение в главните производства.
С оглед на това, на първо място, принципът на равностойност, както се приема в припомнената в точка 54 от настоящото решение съдебна практика, не допуска държава членка да предвиди по-конкретно процедурни правила, които са по-неблагоприятни за мерките за събиране на обезщетения, чието предоставяне се урежда или регулира от правото на Съюза, отколкото за мерките за събиране на обезщетения, чието предоставяне се урежда или регулира само от вътрешното право.
В случая е важно да се констатира, че съгласно актовете за преюдициално запитване разглежданото в главните производства събиране се извършва на основание на прилагани по аналогия национални разпоредби за събиране на данъчни задължения.
Тъй като обаче правата, предоставени с Директива 2008/94, чиято социална цел е да гарантира на всички работници и служители минимална закрила на равнище Европейски съюз в случай на неплатежоспособност на работодателя (вж. в този смисъл решение от 25 юли 2018 г., Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, т.
), попадат в обхвата на правото на социална закрила на работниците и служителите, запитващата юрисдикция следва да провери дали в главните производства прилаганите по отношение на работниците и служителите условия за събиране не са по-неблагоприятни, отколкото условията за събиране на други дължими съгласно националните разпоредби в тази област вземания.
За целите на това сравнение запитващата юрисдикция трябва да вземе предвид дали работниците и служителите, които искат да оспорят събирането на сумите, платени им на основание Директива 2008/94, не са поставени в по-неблагоприятно положение в сравнение с тези, от които се събират такива суми, платени им обаче на основание на националното право. Както посочва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, за тази цел могат да се вземат предвид възможността да се иска събиране на недължимо платеното, добросъвестността на лицето, за което се твърди, че е получило недължимото плащане, и началният момент за начисляване на лихвата за забава.
По отношение, на второ място, на принципа на ефективност следва да се припомни, че определянето на разумни преклузивни срокове по принцип отговаря на този принцип, доколкото представлява приложение на принципа на правната сигурност (вж. в този смисъл решения от 18 септември 2003 г., Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, т.
, и от 16 юли 2009 г., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, т.
).
В случая следва да се констатира, че както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 63 от заключението си, прилагането на националната правна уредба относно събиране от работници и служители на неправомерно платени им от гарантиращ орган суми за дължими вземания за трудови възнаграждения не може да направи невъзможно или прекомерно трудно упражняването на правото на тези работници и служители да искат от гарантиращия орган да им плати дължимите вземания за трудови възнаграждения.
В частност редът и условията на въпросната процедура за събиране не биха могли да доведат до положение, при което евентуалните права на работниците и служителите на плащане на действително дължими им вземания за трудови правоотношения са погасени по давност.
В това отношение следва да се подчертае, че в споровете в главните производства основателността на исканията за плащане на дължимите вземания за трудови възнаграждения на съответните работници и служители се оспорва главно с мотива, че тези вземания не отговарят на изискването да попадат в референтния период, определен от националната правна уредба на основание член 4, параграф 2 от Директива 2008/94.
В този смисъл не може да се изключи тези работници и служители да имат право на изплащане от гарантиращия орган на дължими вземания за трудови възнаграждения в размер, съответстващ на период от референтния период, ако тези вземания действително са останали неизплатени, и да получат това плащане, ако в подаденото за тази цел от ликвидатора искане тези периоди са правилно посочени, докато подаването на такова искане може вече да не е възможно нито от правна, нито от практическа гледна точка към момента, когато тези работници и служители са узнали за решението за събиране, по-специално поради евентуалното изтичане на общия давностен срок.
В такъв случай, макар Съдът да признава, че определянето на разумни давностни срокове е съвместимо с правото на Съюза и че установеният в румънското право и указан в точка 47 от настоящото решение общ давностен срок по принцип е разумен, работниците и служителите все пак биха се оказали в крайна сметка лишени от възможността да упражнят предоставените им с Директива 2008/94 права, което противоречи на принципа на ефективност, като запитващата юрисдикция трябва все пак да провери дали това е така.
По отношение на предвиденото в разглежданата национална правна уредба задължение на работниците и служителите за плащане на лихви и неустойки за забава следва да се констатира, че както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 64 от заключението си, принципът на ефективност изисква евентуалното плащане на тези лихви и неустойки за забава да не засяга по никакъв начин закрилата, която Директива 2008/94 предоставя на работниците и служителите, като по-конкретно в хипотезата по точка 64 от настоящото решение не засяга минималната степен на закрила по член 4, параграф 2 от тази директива.
Всъщност, ако се докаже, че при правилно подадено искане работниците и служителите биха имали право на плащане на по същество същата сума като тази, която в действителност им е платена след неправилно подаденото от ликвидатора искане, имайки предвид, че евентуалната невъзможност за подаване на ново правилно искане противоречи на принципа на ефективност, тези работници и служители реално трябва да могат да се възползват изцяло от правото си да им бъдат изплатени дължимите им вземания за трудови възнаграждения до размерите, предвидени в член 3 и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94 и евентуално в националното законодателство.
Следователно в главните производства събирането на вече платената сума, ведно с лихви и неустойки за забава, неизбежно би довело до накърняване на правата на съответните работници и служители по членове 3 и 4 от Директива 2008/94, тъй като в крайна сметка намалява общата сума за дължимите им вземания за трудови възнаграждения под предвидените в тези разпоредби минимални граници.
С оглед на всички изложени съображения на третия и петия въпрос следва да се отговори, че Директива 2008/94, разглеждана в светлината на принципите на равностойност и ефективност, трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска прилагане на данъчна правна уредба на държава членка за събиране от гарантиращ орган, ведно с лихви и неустойки за забава, на суми, които работници и служители са получили за дължими вземания за трудови възнаграждения и които са им били неправомерно изплатени за периоди извън предвидения от закона в тази държава период, визиран в първия и втория преюдициален въпрос, или са били предявени след изтичане на общия погасителен срок, ако:
–
предвидените в тази национална правна уредба условия за събиране са по-неблагоприятни за работниците и служителите от условията за събиране на обезщетения на основание на национални разпоредби от областта на правото на социална закрила или
–
прилагането на разглежданата национална правна уредба прави невъзможно или прекомерно трудно за съответните работници или служители да искат изплащане от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения, или плащането на предвидените от тази национална правна уредба лихви и неустойки за забава засяга закрилата, предоставена на тези работници и служители както от Директива 2008/94, така и от националните разпоредби за прилагането ѝ, и по-конкретно минималното равнище на закрила по член 4, параграф 2 от тази директива.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

1)
Член 1, параграф 1 и член 2, параграф 1 от Директива 2008/94/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 22 октомври 2008 година относно закрилата на работниците и служителите в случай на неплатежоспособност на техния работодател
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
допускат национална правна уредба, съгласно която референтната дата за определяне на периода за изплащане от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители е датата на откриване на колективното производство по несъстоятелност на работодателя на тези работници и служители.

2)
Член 3, втора алинея и член 4, параграф 2 от Директива 2008/94
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
допускат национална правна уредба, която ограничава изплащането от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения на работници и служители само до три месеца от референтен период, включващ трите месеца непосредствено преди и трите месеца непосредствено след откриването на колективното производство по несъстоятелност на работодателя на тези работници и служители.

3)
Член 12, буква а) от Директива 2008/94
трябва да се тълкува в смисъл, че:
не могат да представляват мерки за предотвратяване на злоупотреби по смисъла на тази разпоредба приети от държава членка правни норми, които предвиждат събиране от работник или служител на суми, изплатени му от гарантиращ орган за дължими вземания за трудови възнаграждения след изтичане на общия погасителен срок, при положение че за целта няма каквото и да било действие или бездействие от страна на този работник или служител.

4)
Директива 2008/94, разглеждана в светлината на принципите на равностойност и ефективност,
трябва да се тълкува в смисъл, че:
не допуска прилагане на данъчна правна уредба на държава членка за събиране от гарантиращ орган, ведно с лихви и неустойки за забава, на суми, които работници и служители са получили за дължими вземания за трудови възнаграждения и които са им били неправомерно изплатени за периоди извън предвидения от закона в тази държава период, визиран в първия и втория преюдициален въпрос, или са били предявени след изтичане на общия погасителен срок, ако:
–
предвидените в тази национална правна уредба условия за събиране са по-неблагоприятни за работниците и служителите от условията за събиране на обезщетения на основание на национални разпоредби от областта на правото на социална закрила или
–
прилагането на разглежданата национална правна уредба прави невъзможно или прекомерно трудно за съответните работници или служители да искат изплащане от гарантиращ орган на дължими вземания за трудови възнаграждения, или плащането на предвидените от тази национална правна уредба лихви и неустойки за забава засяга закрилата, предоставена на тези работници и служители както от Директива 2008/94, така и от националните разпоредби за прилагането ѝ, и по-конкретно минималното равнище на закрила по член 4, параграф 2 от тази директива.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: румънски.