CELEX: 62016CJ0635
Appel
annullationssøgsmål
formaliteten
fastlæggelse af søgsmålets genstand
finansiel bistand i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF)
transportsektoren 2014-2020
indkaldelser af forslag
Forvaltningsorganet for Innovation og Netværk (INEA)
e-mail, der oplyser appellanten om afvisning af selskabets forslag
Europa-Kommissionens senere afgørelse om fastlæggelse af listen over forslag, som er udvalgt
effektiv domstolsbeskyttelse

Med sin appel har Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (herefter »Spliethoff«) nedlagt påstand om ophævelse af kendelse afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 11. oktober 2016, Spliethoff’s Bevrachtingskantoor mod Kommissionen (T-564/15, ikke trykt i Sml., herefter »den appellerede kendelse«,
EU:T:2016:611
), hvorved Retten frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den afgørelse, der angiveligt var indeholdt i e-mailen af 17. juli 2015 fra Forvaltningsorganet for Innovation og Netværk (INEA).
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 58/2003
Rådets forordning (EF) nr. 58/2003 af 19. december 2002 om vedtægterne for de forvaltningsorganer, der skal administrere opgaver i forbindelse med EF-programmer (
EFT 2003, L 11, s. 1
), sætter den retlige ramme for forvaltningsorganernes organisation og funktion.
Forordningens artikel 3 med overskriften »Oprettelse og opløsning« bestemmer i stk. 1 følgende:
»Kommissionen kan efter en forudgående costbenefitanalyse beslutte at oprette et forvaltningsorgan med henblik på uddelegering af visse opgaver i forbindelse med forvaltningen af et eller flere EF-programmer. Den fastsætter, hvor længe forvaltningsorganet skal fungere.
[…]«
Den nævnte forordnings artikel 6, der har overskriften »Opgaver«, bestemmer i stk. 1 og 3:
»1.   Kommissionen kan for at nå målsætningen i artikel 3, stk. 1, overdrage forvaltningsorganet enhver opgave vedrørende gennemførelsen af et EF-program, bortset fra opgaver, der indebærer, at der skal udøves et skøn, når politiske beslutninger skal føres ud i livet.
[…]
3.   Kommissionen fastlægger i en retsakt om uddelegeringen de betingelser, kriterier, parametre og regler, som forvaltningsorganet skal overholde ved udførelsen af de i stk. 2 omhandlede opgaver, samt reglerne for den kontrol, som gennemføres af de tjenestegrene i Kommissionen, der har ansvaret for de EF-programmer, hvis forvaltning forvaltningsorganet deltager i.«
Forordning (EU) nr. 1316/2013
Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1316/2013 af 11. december 2013 om oprettelse af Connecting Europe-faciliteten, om ændring af forordning (EU) nr. 913/2010 og om ophævelse af forordning (EF) nr. 680/2007 og (EF) nr. 67/2010 (
EUT 2013, L 348, s. 129
) opretter i henhold til artikel 1 Connecting Europe-faciliteten (CEF), der fastsætter betingelser, metoder og procedurer for Unionens finansielle støtte til transeuropæiske net med henblik på at støtte projekter af fælles interesse inden for sektoren for transport-, telekommunikations- og energiinfrastrukturer og udnytte potentielle synergier mellem disse sektorer. Den fastsætter desuden opdelingen af de ressourcer, der skal stilles til rådighed under den flerårige finansielle ramme for årene 2014-2020.
Forordningens artikel 18, som har overskriften »Tildeling af finansiel støtte fra Unionen«, fastsætter:
»1.   Efter hver forslagsindkaldelse […] træffer Kommissionen efter undersøgelsesproceduren i artikel 25 afgørelse om størrelsen af den finansielle støtte, der tildeles til de udvalgte projekter eller til dele heraf. Kommissionen fastlægger de nærmere betingelser og metoder for deres gennemførelse.
2.   Kommissionen underretter de berørte støttemodtagere og medlemsstater om enhver tildeling af finansiel støtte.«
Denne forordnings artikel 25, der har overskriften »Udvalgsprocedure«, bestemmer:
»1.   Kommissionen bistås af CEF-Koordinationsudvalget. Dette udvalg er et udvalg som omhandlet i [Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 182/2011 af 16. februar 2011 om de generelle regler og principper for, hvordan medlemsstaterne skal kontrollere Kommissionens udøvelse af gennemførelsesbeføjelser (
EUT 2011, L 55, s. 13
)].
2.   Når der henvises til dette stykke, anvendes artikel 5 i forordning […] nr. 182/2011.
3.   Udvalget sikrer et horisontalt overblik over [arbejdsprogrammerne] […] for at sikre, at de er sammenhængende, og at synergier mellem transport-, telekommunikations- og energisektorerne afdækkes, udnyttes og vurderes. Det skal navnlig tilstræbe at koordinere disse arbejdsprogrammer, så der åbnes mulighed for forslagsindkaldelser, som dækker flere sektorer.«
Gennemførelsesafgørelse 2013/801/EU
På grundlag af forordning (EF) nr. 58/2003 blev INEA oprettet ved Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/801/EU af 23. december 2013 (
EUT 2013, L 352, s. 65
).
Afgørelsens artikel 3 med overskriften »Mål og opgaver« fastsætter bl.a.:
»1.   [INEA] er ansvarligt for gennemførelsen af dele af følgende EU-programmer:
a)
[CEF]
[…]
3.   [INEA] er ansvarligt for følgende opgaver i forbindelse med gennemførelsen af de dele af EU-programmer, som er omhandlet i stk. 1 og 2:
a)
forvalte nogle faser af programgennemførelsen og nogle faser af specifikke projekters forløb på grundlag af de relevante arbejdsprogrammer, som Kommissionen har vedtaget, i henhold til den retsakt, hvorved Kommissionen har tillagt [INEA] beføjelserne
b)
vedtage budgetgennemførelsesakter for indtægter og udgifter og træffe alle dispositioner, der er nødvendige for programgennemførelsen, i henhold til den retsakt, hvorved Kommissionen har tillagt [INEA] beføjelserne
c)
bistå i forbindelse med programgennemførelsen i henhold til den retsakt, hvorved Kommissionen har tillagt [INEA] beføjelsen.«
Afgørelse C(2013) 9235 final
Kommissionens afgørelse C(2013) 9235 final af 23. december 2013 om overdragelse af beføjelser til Forvaltningsorganet for Innovation og Netværk med henblik på varetagelse af opgaver i forbindelse med gennemførelse af EU-programmer inden for trafik-, energi- og telekommunikationsinfrastruktur samt forskning og innovation inden for trafik og energi, herunder anvendelse af midler fra Unionens almindelige budget, præciserer detaljeret INEA’s opgaver og fastsætter rammerne for gennemførelsen heraf samt forholdet mellem Kommissionen og INEA.
Denne afgørelses artikel 2 med overskriften »Generaldirektorater, som organet hører ind under«, bestemmer:
»[INEA] hører ind under følgende generaldirektorater:
–
Generaldirektoratet for Mobilitet og Transport
[…]
De forvalter i medfør heraf forholdet mellem Kommissionen og [INEA,] og de fører kontrol og tilsyn med [INEA] […].«
Den nævnte afgørelses artikel 4 med overskriften »[INEA’s] opgaver« bestemmer i stk. 1 følgende:
»(1)
[INEA] er ansvarligt for gennemførelsen af dele af følgende programmer og opgaver:
–
[CEF] – transport, energi og telekommunikation, de dele og opgaver, der er anført i bilag I
[…]«
I samme afgørelses artikel 5 med overskriften »Opgaver, der gennemføres af Kommissionen« anføres:
»(1)
[INEA] gennemfører alene de opgaver, som det er tildelt i henhold til artikel 4.
(2)
[INEA] gennemfører ikke opgaver, der indebærer, at der skal udøves et skøn, når politiske beslutninger skal føres ud i livet. Det afholder sig bl.a. fra:
[…]
(e)
vedtagelse af afgørelser om finansiel støtte inden for [CEF] samt eventuelle ændringer af disse afgørelser
[…]«
Bilag I, del B, til afgørelse C(2013) 9235 final fastsætter:
»I medfør af de af Kommissionen delegerede beføjelser og inden for rammerne af det årlige arbejdsprogram, som Kommissionen har vedtaget, forvalter [INEA] efter koordinering og aftale med det ansvarlige generaldirektorat visse eller alle faser i gennemførelsen af programmet og visse eller alle etaper af projekternes levetid inden for de dele af CEF, som er delegeret til [INEA].
I denne forbindelse sikrer [INEA] kontrollen med de projekter af fælles interesse, som er finansieret i henhold til CEF, gennemfører kontroller […] og bistår eventuelt Kommissionen med visse opgaver vedrørende programmet og projekterne, der er forbeholdt Kommissionen i medfør af denne afgørelse. Det skal navnlig:
(a)
afvikle forløb og procedurer forud for vedtagelsen af Kommissionens afgørelser om tildeling af støtte og indgåelse af aftaler om støtte samt administrere de pågældende afgørelser og aftaler:
[…]
–
[u]nderrette ansøgere, som har fået afslag eller er tildelt støtte, om Kommissionens tildelingsafgørelser […]
[…]
–
[u]dføre sædvanlige, efterfølgende offentliggørelsesopgaver og udbrede resultater
[…]«
Gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015
Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2015) 5274 final af 31. juli 2015 om fastsættelse af listen over forslag, der udvælges til at modtage finansiel støtte fra EU i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF) – Transportsektoren efter indkaldelse af forslag iværksat den 11. september 2014 og på grundlag af det flerårige arbejdsprogram (herefter »gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015«) blev offentliggjort på hjemmesiden for Kommissionens generaldirektorat (GD) for mobilitet og transport og på INEA’s hjemmeside henholdsvis den 12. og den 14. oktober 2015.
I fjerde og sjette betragtning til denne afgørelse anføres følgende:
»(4)
Efter forslagsindkaldelser på grundlag af det flerårige arbejdsprogram 2014 og vurderings- og udvælgelsesproceduren vælger Kommissionen, idet den træffer afgørelse i henhold til den i artikel 25, stk. 2, i [forordning nr. 1316/2013] fastsatte procedure, projekter af fælles interesse og fastsætter den finansielle støtte til de udvalgte projekter eller delprojekter.
[…]
(6)
Listen over de projekter af fælles interesse, som er blevet valgt ved denne afgørelse, skal stemme overens med udtalelsen afgivet af udvalget omhandlet i artikel 25, stk. 1, i [forordning nr. 1316/2013].«
Nævnte afgørelse fastsætter følgende i sin eneste artikel:
»Den i bilaget anførte liste over udvalgte projekter af fælles interesse inden for [CEF], som modtager finansiel støtte fra EU, samt de deri skønnede støtteberettigede samlede udgifter til foranstaltningerne, den finansielle støttes procentandel af de skønnede støtteberettigede samlede udgifter og de respektive maksimale støttebeløb godkendes.«
Tvistens baggrund
Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV er et selskab med hjemsted i Amsterdam (Nederlandene), der forvalter 50 fragtskibe.
Den 11. september 2014 indkaldte INEA forslag inden for rammerne af Kommissionens gennemførelsesafgørelse C(2014) 1921 final af 26. marts 2014 om oprettelse af et flerårigt arbejdsprogram af 2014 om finansiel bistand i forbindelse med Connecting Europe-faciliteten (CEF) – Transportsektoren i perioden 2014-2020.
Spliethoff besvarede denne indkaldelse ved den 25. februar 2015 at fremlægge et forslag til finansiel støtte.
Den 17. juli 2015 modtog Spliethoff en e-mail underskrevet af den afdeling i INEA, der havde ansvaret for vurderingen (herefter »e-mailen af 17. juli 2015«), hvis indhold var affattet på engelsk og havde følgende ordlyd:
»Til rette vedkommende
Efter de forslagsindkaldelser for [CEF] transportsektoren, som blev offentliggjort den 11. september 2014, har vurderingen af de støtteberettigede forslag fundet sted, og Kommissionen har udarbejdet en liste over forslag, som er udvalgt til at modtage finansiel støtte fra [Den Europæiske Union]. Den 10. juli 2015 afgav CEF-koordineringsudvalget, som består af repræsentanter for medlemsstaterne, en positiv udtalelse om denne foreløbige liste.
Vi beklager at måtte meddele Dem, at Deres ansøgning ikke blev udvalgt i den ovenfor beskrevne procedure af følgende grunde:
[…]
I øjeblikket pågår proceduren med [Kommissionens] vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse og tildeling af støtte til foranstaltninger, der bidrager til projekter af fælles interesse som led i [CEF] inden for de transeuropæiske transportnet. I det usandsynlige tilfælde, at vedtagelsen af denne afgørelse måtte føre til ændringer vedrørende Deres forslag, vil De blive underrettet ved særskilt e-mail.
[…]
Enhver af Dem fremsat anmodning eller ethvert svar fra INEA eller Kommissionen eller enhver klage over dårlig forvaltning, som De måtte fremsætte, kan hverken vedrøre eller medføre en udsættelse af de fastsatte frister for at iværksætte søgsmål med påstand om annullation af Kommissionens afgørelse, som De oplyses om ved nærværende meddelelse, idet et sådant søgsmål skal iværksættes inden for to måneder efter forkyndelsen af denne meddelelse. Den Europæiske Unions Ret påkender annullationssøgsmål:
[…]
Det påhviler INEA’s personale at foretage bedømmelsen.«
Kommissionen vedtog gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 efter indkaldelse af forslag, som Spliethoff besvarede. Spliethoffs forslag fremgik ikke af denne liste.
Retsforhandlingerne for Retten og den appellerede kendelse
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 25. september 2015 anlagde Spliethoff sag mod Kommissionen med påstand om annullation af den afgørelse, der angiveligt var indeholdt i e-mailen af 17. juli 2015.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 18. december 2015 har Kommissionen fremsat en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 130 i Rettens procesreglement.
Til støtte for formalitetsindsigelsen har Kommissionen fremsat to anbringender om, for det første at e-mailen af 17. juli 2015 var en forberedende foranstaltning og således ikke var en anfægtelig retsakt, og for det andet at søgsmålet ikke gyldigt kunne rettes mod Kommissionen, der ikke var ophavsmand til e-mailen af 17. juli 2015.
I sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen har Spliethoff gjort gældende, at selv om e-mailen af 17. juli 2015 blev sendt af INEA, var genstanden herfor at meddele selskabet Kommissionens afgørelse om afvisning af dets forslag, og at selskabet i hvert fald kunne fortolke den således, eftersom det ikke havde kendskab til, at gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 forelå, og at det således blev vildledt ved affattelsen af e-mailen af 17. juli 2015. Spliethoff anmodede endvidere Retten om, at den, såfremt det fandtes, at Kommissionens afgørelse om afvisning af dets forslag var afgørelsen af 31. juli 2015, besluttede, at søgsmålet var rettet mod denne afgørelse.
I den appellerede kendelses præmis 17-25 undersøgte Retten for det første, om den anden formalitetsindsigelse var velbegrundet hvad angår det forhold, at Kommissionen ikke var ophavsmand til e-mailen af 17. juli 2015.
I denne forbindelse bemærkede Retten i den appellerede kendelses præmis 19, at selv om søgsmål principielt skal rettes mod ophavsmanden til den anfægtede retsakt, kan retsakter, der er vedtaget i medfør af delegerede beføjelser, i visse tilfælde tilregnes den delegerende institution, bl.a. når ophavsmanden til retsakten alene udøver en høringskompetence, eller når vedtagelsen af den afgørelse, der påstås annulleret, forudsætter en forudgående aftale med den delegerende institution.
Efter at Retten i den appellerede kendelses præmis 20 og 21 opregnede de beføjelser, som Kommissionen havde delegeret til INEA i henhold til forordning nr. 58/2003, fastslog den i denne kendelses præmis 22, at INEA var ophavsmand til den for Retten anfægtede retsakt, nemlig e-mailen af 17. juli 2015, som blev vedtaget i medfør af beføjelser delegeret af Kommissionen i overensstemmelse med forordning nr. 58/2003, uden at det var godtgjort, at denne institution var tilknyttet denne.
Hvad angår Spliethoffs argument om, at selskabet fortolkede e-mailen af 17. juli 2015 således, at den hidrørte fra INEA, og at den gav selskabet meddelelse om Kommissionens afgørelse om støtte, fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 23, at INEA skal meddele Kommissionens afgørelser og ikke har beføjelser til selv at vedtage afgørelser om støtte inden for CEF. Retten tilføjede, at det fremgår af undersøgelsen af den første formalitetsindsigelse, at proceduren med Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse og tildeling af støtte fortsat pågik på datoen for den nævnte e-mail.
I den appellerede kendelses præmis 24 udledte Retten heraf, at Spliethoffs søgsmål skulle afvises, eftersom det var rettet mod Kommissionen, der ikke var ophavsmand til e-mailen af 17. juli 2015.
Det fremgår af den appellerede kendelses præmis 25, at Retten ikke desto mindre fandt det hensigtsmæssigt alligevel at tage stilling til den første formalitetsindsigelse om, at e-mailen af 17. juli 2015 udgør en forberedende retsakt og således ikke kan gøres til genstand for et søgsmål.
I denne henseende bemærkede Retten i den appellerede kendelses præmis 32, at selv om affattelsen af denne e-mail, der bl.a. vedrørte oplysninger om Spliethoffs klagemuligheder og om de gældende frister herfor, gav indtryk af at meddele en endelig afgørelse fra Kommissionen, henviste den nævnte e-mail flere gange udtrykkeligt til en verserende sag for Kommissionen og meddelte Spliethoff, at selskabets forslag ikke var blevet udvalgt under den igangværende procedure.
Efter at Retten i den appellerede kendelses præmis 33 bemærkede, at e-mailen af 17. juli 2015 præciserede, at proceduren med henblik på Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse af projekter og om tildeling af støtte stadig pågik, og at det var muligt, men usandsynligt, at vedtagelsen af denne afgørelse ville føre til ændringer vedrørende Spliethoffs forslag, fastslog Retten i den appellerede kendelses præmis 34 og 35, at det fremgik af denne e-mail, at Kommissionen endnu ikke havde foretaget en endelig vurdering i denne procedure, og at dens endelige opfattelse i denne henseende først blev fastlagt ved vedtagelsen af gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
I den appellerede kendelses præmis 37 tiltrådte Retten derfor den første formalitetsindsigelse.
Hvad angår Spliethoffs argument om, at selskabets søgsmål, såfremt Retten måtte finde, at afgørelsen om afvisning af dets forslag var gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015, skulle anses for rettet mod denne afgørelse, anførte Retten i den appellerede kendelses præmis 38, at hverken Rettens procesreglement eller retspraksis gjorde det muligt at udvide søgsmålets genstand til en påstand om annullation af gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
I denne forbindelse bemærkede Retten i den appellerede kendelses præmis 39, at artikel 86, stk. 1, i dens procesreglement bestemmer, at når en retsakt, der påstås annulleret, bliver erstattet af eller ændret ved en anden retsakt med samme genstand, kan sagsøgeren tilpasse stævningen for at tage hensyn til dette nye forhold. Retten præciserede imidlertid, at denne bestemmelse ikke vedrører situationer, hvor søgsmålets genstand ikke er en endelig retsakt. Retten bemærkede ligeledes, at den udvidelse af søgsmålets genstand, som var tilladt i henhold til retspraksis inden indførelsen af artikel 86 i dens procesreglement, vedrørte retsakter, hvis art og væsentlige formål var identiske med dem vedrørende den påklagede retsakt.
I den appellerede kendelses præmis 40 bemærkede Retten, at e-mailen af 17. juli 2015 kun havde foreløbig karakter og følgelig ikke udgjorde en endelig retsakt, og at den derfor ikke medførte retsvirkninger, der kunne erstattes eller ophæves ved en senere afgørelse som gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015. Retten bemærkede endvidere, at en senere retsakt, der er udstedt under retssagen, ikke kan betragtes som et nyt forhold, på grundlag af hvilket sagsøgeren kan ændre sine påstande, uden at sagsgenstanden dermed ændres.
Retten forkastede i den appellerede kendelses præmis 41 Spliethoffs begæring om tilpasning af påstandene.
Henset til det ovenstående tiltrådte Retten i den appellerede kendelses præmis 42 derfor den første formalitetsindsigelse og afviste Spliethoffs søgsmål.
Parternes påstande for Domstolen
Spliethoff har nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede kendelse ophæves.
–
Sagen hjemvises til Retten.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne, herunder sagsomkostningerne ved Retten.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen afvises helt eller delvist, subsidiært forkastes.
–
Spliethoff tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Til støtte for appellen har Spliethoff fremsat tre anbringender om, at Retten begik retlige fejl, da den afviste søgsmålet, henholdsvis fordi dette søgsmål var rettet mod Kommissionen, fordi e-mailen af 17. juli 2015 kun havde foreløbig karakter, og fordi Spliethoffs begæring om, at dets søgsmål skulle anses for rettet mod gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015, blev forkastet.
Henset til, at det første og det tredje anbringende er forbundet, skal de behandles samlet.
Parternes argumenter
Med det første anbringende har Spliethoff gjort gældende, at Retten har begået en retlig fejl ved at fastslå, at INEA er ophavsmand til e-mailen af 17. juli 2015, og ved at afvise selskabets søgsmål, fordi det var rettet mod Kommissionen.
I denne forbindelse har Spliethoff anført, at den for Retten anfægtede retsakt er Kommissionens afgørelse om afvisning af selskabets forslag. Selv om INEA er ophavsmand til den e-mail af 17. juli 2015, som meddelte denne afgørelse til Spliethoff, er dette organ ikke ophavsmand til selve afgørelsen. Dette følger af denne e-mails ordlyd, hvori henvises til »Kommissionens afgørelse, som De oplyses om ved nærværende meddelelse«.
Spliethoff har heraf udledt, at nærværende sag adskiller sig fra de sager, der gav anledning til de i den appellerede kendelses præmis 19-21 nævnte domme, eftersom det i disse sager omhandlede organ faktisk var ophavsmanden til den omhandlede afgørelse, og Kommissionen ikke havde deltaget i vedtagelsen af denne afgørelse. Rettens konstatering i den appellerede kendelses præmis 22 om, at »INEA var ophavsmand til den for Retten anfægtede retsakt, nemlig e-mailen af 17. juli 2015, som blev vedtaget i medfør af beføjelser delegeret af Kommissionen […], uden at det er godtgjort, at denne institution var tilknyttet denne«, er følgelig urigtig.
Spliethoff har endvidere anført, at den for Retten anfægtede retsakt ikke kunne tilregnes INEA, eftersom alene Kommissionen har beføjelse til at vedtage en afgørelse om afvisning som led i en procedure om udvælgelse af forslag, der kan tildeles støtte inden for CEF.
Med det tredje anbringende har Spliethoff gjort gældende, at Retten i den appellerede kendelses præmis 39-41 begik en retlig fejl ved at afvise at anse selskabets søgsmål som rettet mod gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
Spliethoff har anført, at selskabet handlede i god tro, eftersom det i overensstemmelse med de anvisninger, der fremgik af e-mailen af 17. juli 2015, iværksatte et søgsmål med påstand om annullation af denne e-mail for Retten inden for den fastsatte frist. Selskabet fik først kendskab til, at gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 fandtes, da det modtog Kommissionens bemærkninger vedrørende den formalitetsindsigelse, hvori denne institution gjorde gældende, at Spliethoff skulle have anfægtet den sidstnævnte afgørelse.
Ifølge Spliethoff har Kommissionen på afgørende vis bidraget til den forvirring, som e-mailen af 17. juli 2015 skabte, idet den undlod at oplyse om eksistensen af gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 og om dens art. I modsætning til e-mailen af 17. juli 2015 anførtes klagemulighederne ikke i denne afgørelse, og den omtalte hverken Spliethoff eller de andre udelukkede ansøgere, men henviste alene til de forslag, som Kommissionen havde valgt, hvorfor Spliethoff, selv om selskabet havde haft kendskab til denne afgørelse i rimelig tid, ikke kunne have udledt, at den var relevant for selskabet.
Spliethoff har gjort gældende, at Retten for at sikre selskabets ret til en effektiv domstolsbeskyttelse skulle have fastslået, at selskabet befandt sig i en undskyldelig vildfarelse, og den skulle derfor have tiltrådt selskabets begæring om at anse søgsmålet for at være rettet mod gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
Kommissionen har anført, at Spliethoffs argumenter, som er fremført inden for rammerne af det første anbringende, skal afvises, idet de er identiske med de anbringender og argumenter, som allerede blev fremsat for Retten, og idet de tilsigter at opnå en fornyet undersøgelse af faktiske omstændigheder og den retlige kvalificering af e-mailen af 17. juli 2015, hvilket ikke er omfattet af Domstolens kompetence som led i en appel. Disse argumenter er under alle omstændigheder støttet på en urigtig udlægning af den appellerede kendelse og den retspraksis, som denne henviser til.
Hvad angår det tredje anbringende har Kommissionen gjort gældende, at argumentet om teorien om en undskyldelig vildfarelse er et nyt argument og derfor må afvises. Under alle omstændigheder kan de usædvanlige omstændigheder, som Spliethoff har påberåbt sig, ikke rejse tvivl om det forhold, at artikel 86, stk. 1, i Rettens procesreglement ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde.
Domstolens bemærkninger
–
Om formaliteten
Ifølge fast retspraksis fremgår det af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol samt artikel 168, stk. 1, litra d), og artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i Rettens afgørelse, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. De krav til begrundelse, der følger af disse bestemmelser, kan ikke anses for opfyldt, når appelskriftet blot gentager, eller nøjagtigt gengiver, de anbringender og argumenter, der er blevet fremført for Retten, herunder de anbringender og argumenter, der var støttet på faktiske omstændigheder, som Retten udtrykkeligt har afvist at lægge til grund (dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet,
C-583/11 P
,
EU:C:2013:625
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Imidlertid kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet i første instans, diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af EU-retten. Hvis en appellant således ikke kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været benyttet for Retten, ville appelproceduren således blive berøvet en del af sin mening. Hensigten med appellen er jo netop at prøve Rettens retlige analyse vedrørende argumentationen i første instans (dom af 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami m.fl. mod Parlamentet og Rådet,
C-583/11 P
,
EU:C:2013:625
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i det foreliggende tilfælde bemærkes, at Spliethoff med det første anbringende ikke blot har angivet de argumenter, som selskabet havde fremsat i første instans, men klart har anført de passager i den appellerede kendelse, som det anser for at være behæftet med retlige fejl, og de retlige argumenter, som det har påberåbt sig til støtte for sin påstand om ophævelse af den appellerede kendelse.
Spliethoff har desuden som led i det første anbringende anfægtet Rettens juridiske kvalificering af e-mailen af 17. juli 2015.
Følgelig bør det første anbringende antages til realitetsbehandling.
Hvad angår det tredje anbringende skal det blot fastslås, at Spliethoffs argument om teorien om en undskyldelig vildfarelse, som det fremgår af denne doms præmis 28, allerede blev fremført for Retten, bl.a. i Spliethoffs bemærkninger om Kommissionens formalitetsindsigelse. Dette udgør følgelig ikke et nyt argument.
Det følger heraf, at det tredje anbringende ligeledes kan antages til realitetsbehandling.
–
Om realiteten
Som led i det første og det tredje anbringende har Spliethoff i det væsentlige foreholdt Retten, at den tiltrådte Kommissionens formalitetsindsigelse og afviste selskabets søgsmål, idet den med urette fastslog, at den anfægtede retsakt var e-mailen af 17. juli 2015, og idet den forkastede selskabets begæring om at anse søgsmålet for at være rettet mod gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
Som bemærket i denne doms præmis 26 er Kommissionens formalitetsindsigelse støttet på to anbringender vedrørende dels, at e-mailen af 17. juli 2015 var en forberedende foranstaltning og således ikke var en anfægtelig retsakt, dels, at Spliethoffs søgsmål ikke gyldigt kunne rettes mod Kommissionen, der ikke var ophavsmand til denne e-mail.
Spliethoffs argumentation i denne henseende bestod, som det fremgår af den appellerede kendelses præmis 18 og 27, i at gøre gældende, at e-mailen af 17. juli 2015 skulle forstås som en meddelelse af den endelige afgørelse, hvorved Kommissionen afviste selskabets forslag, og at dets søgsmål følgelig var rettet mod Kommissionen som ophavsmand til den nævnte afgørelse om afvisning. Efter Spliethoffs opfattelse var søgsmålets genstand i virkeligheden den endelige afgørelse, hvorved Kommissionen afviste selskabets forslag.
Retten forkastede denne argumentation, idet den i den appellerede kendelses præmis 23 og 36 fastslog, at selv om INEA har pligt til at give meddelelse om Kommissionens afgørelser og ikke har beføjelser til selv at vedtage afgørelser om støtte inden for CEF, pågik Kommissionens procedure for vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse og tildeling af støtte fortsat på tidspunktet for e-mailen af 17. juli 2015, hvorfor denne e-mail ikke kan fortolkes således, at Kommissionen allerede havde truffet afgørelse om afvisning af visse forslag, herunder Spliethoffs.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at det fremgår af ordlyden af e-mailen af 17. juli 2015, som er anført i denne doms præmis 21, at INEA udtrykkeligt oplyste Spliethoff om, at »[dets] ansøgning ikke blev udvalgt«. INEA anførte ganske vist, at proceduren for Kommissionens vedtagelse af en afgørelse om udvælgelse af forslag og tildeling af støtte stadig pågik. Organet tilføjede imidlertid, at »[i] det usandsynlige tilfælde, at vedtagelsen af denne afgørelse måtte føre til ændringer vedrørende Deres forslag, vil De blive underrettet ved særskilt e-mail«. Spliethoff har herefter ikke modtaget andre skrivelser fra INEA eller Kommissionen i denne henseende.
I den appellerede kendelses præmis 32 anerkendte Retten endvidere selv, at affattelsen af e-mailen af 17. juli 2015, der bl.a. vedrørte oplysninger om Spliethoffs klagemuligheder og om de gældende frister herfor, »gav indtryk af at meddele en endelig afgørelse fra Kommissionen«.
Det skal ligeledes fremhæves, at det er ubestridt, at Spliethoff på det tidspunkt, hvor sagen blev anlagt, den 25. september 2015, var ubekendt med eksistensen af gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015. Det står nemlig fast, at denne afgørelse kun blev offentliggjort på Generaldirektoratet for Mobilitet og Transport og INEA’s hjemmesider henholdsvis den 12. og den 14. oktober 2015, og at denne afgørelse endvidere og i strid med de krav, der følger af det almindelige princip om god forvaltningsskik, på intet tidspunkt blev meddelt Spliethoff.
Som Kommissionen har erkendt i sine skriftlige bemærkninger, og som Retten selv bemærkede i den appellerede kendelses præmis 35, afviste Kommissionen ved gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 Spliethoffs forslag.
Henset til samtlige ovenstående betragtninger skal det fastslås, at Spliethoff, da selskabet anlagde sagen, ikke i stævningen kunne identificere gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015 som den afgørelse, hvorved Kommissionen afviste dets forslag, og selskabet kunne i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede kendelses præmis 23 og 36, med rette anse e-mailen af 17. juli 2015 for at være meddelelsen af Kommissionens afvisning af dets forslag.
Det følger heraf, som generaladvokaten har anført i punkt 65 og 67 i forslaget til afgørelse, og som Spliethoff i øvrigt har begæret, at Retten, henset til omstændighederne i den foreliggende sag og med henblik på at sikre Spliethoff retten til en effektiv domstolsbeskyttelse, burde have anerkendt, at formålet med søgsmålet var annullation af den endelige afgørelse, hvorved Kommissionen afviste Spliethoffs forslag, dvs. gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015, og ikke den e-mail af 17. juli 2015, hvortil Spliethoff urigtigt henviste i sin stævning for Retten.
Som anført af generaladvokaten i punkt 53, 54 og 66 i forslaget til afgørelse gælder dette så meget desto mere, eftersom Spliethoffs søgsmål udtrykkeligt var rettet mod Kommissionens afgørelse, og Retten selv i den appellerede kendelses præmis 21 og 23 anerkendte, at alene Kommissionen havde beføjelse til at vedtage en afgørelse om afvisning som led i en procedure om udvælgelse af forslag, der kan tildeles støtte inden for CEF.
Det skal følgelig fastslås, at Retten begik en retlig fejl, idet den afviste søgsmålet anlagt af Spliethoff, fordi den anfægtede retsakt var e-mailen af 17. juli 2015, og idet den forkastede Spliethoffs begæring om at anse søgsmålet for at være rettet mod gennemførelsesafgørelsen af 31. juli 2015.
Det første og det tredje appelanbringende skal derfor tages til følge, og dermed ophæves den appellerede kendelse, uden at det er nødvendigt at undersøge det andet appelanbringende.
Om søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, hvis den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse, eller hjemvise den til Retten.
Eftersom Retten afviste sagen uden at foretage realitetsbehandling, er det Domstolens opfattelse, at nærværende sag ikke er moden til påkendelse. Sagen bør derfor hjemvises til Retten.
Sagsomkostninger
Da sagen hjemvises til Retten, bør afgørelsen om sagsomkostningerne i appelsagen udsættes.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tiende Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets kendelse af 11. oktober 2016, Spliethoff’s Bevrachtingskantoor mod Kommissionen (
T-564/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:611
), ophæves.

2)
Sagen hjemvises til Den Europæiske Unions Ret.

3)
Afgørelsen om sagsomkostningerne udsættes.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.