CELEX: 62021CJ0710
Előzetes döntéshozatal
Szociálpolitika
A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén
2008/94/EK irányelv
A 9. cikk (1) bekezdése
Az egyik tagállamban székhellyel rendelkező és szolgáltatásait egy másik tagállamban kínáló vállalkozás
E másik tagállamban lakóhellyel rendelkező munkavállaló
A munkáltató székhelye szerinti tagállamban és minden második héten a lakóhely szerinti tagállamban történő munkavégzés
Azon tagállam meghatározása, amelynek garanciaintézete hatáskörrel rendelkezik a fennálló munkabérkövetelések kifizetésére

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 283., 36. o.
) 9. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet az IEF Service GmbH és HB közötti jogvita keretében terjesztették elő a munkáltatója fizetésképtelensége miatt fennálló munkabér‑követelésekre tekintettel HB‑nek fizetendő bérgarancia‑támogatás tárgyában.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2008/94 irányelv
A 2008/94 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni.”
Ezen irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában fizetésképtelen a munkáltató, amennyiben a munkáltató fizetésképtelensége alapján az adott tagállam törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerinti kollektív eljárás kezdeményezésére irányuló kérelmet terjesztettek elő, amely a munkáltató vagyonának részleges vagy teljes lefoglalásával, valamint felszámoló vagy hasonló feladatot ellátó személy kinevezésével jár, és az említett rendelkezések alapján az illetékes hatóság:
a)
elhatározta az eljárás megkezdését;
b)
vagy megállapította, hogy a munkáltató vállalkozása vagy üzeme végleg megszűnt, és a rendelkezésre álló eszközök nem elegendőek az eljárás megkezdésének biztosítására.”
Az említett irányelv 3. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk hatálya alá tartozó garanciaintézetek biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.”
Ugyanezen irányelvnek „A transznacionális esetekre vonatkozó rendelkezések” című IV. fejezetében található 9. cikkének (1) bekezdése a következőket mondja ki:
„Amennyiben egy, legalább két tagállam területén tevékenykedő vállalkozás a 2. cikk (1) bekezdése szerint fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak a tagállamnak az intézete felelős, amelynek területén az érintett munkavállalók munkát végeznek vagy szokásosan munkát végeznek.”
A 883/2004/EK rendelet
A 2012. május 22‑i 465/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2012. L 149., 4. o.
) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (
HL 2004. L 166., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o., a továbbiakban: 883/2004 rendelet) „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikkének (1) bekezdése szerint:
„Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
b)
anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások;
c)
rokkantsági ellátások;
d)
öregségi ellátások;
e)
túlélő hozzátartozói ellátások;
f)
munkahelyi balesetekkel és foglalkoztatási megbetegedésekkel kapcsolatos ellátások;
g)
haláleseti juttatások;
h)
munkanélküli‑ellátások;
i)
előnyugdíjak;
j)
családi ellátások.”
E rendelet „Különös szabályok” című 12. cikke az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Az a személy, aki egy tagállamban munkavállalóként végzi tevékenységét olyan munkáltató nevében, aki tevékenységét szokásosan abban a tagállamban végzi, és akit az említett munkáltató egy másik tagállamba küld, hogy a munkáltató nevében ott munkát végezzen, továbbra is az elsőként említett tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, feltéve, hogy az ilyen munkavégzés várható időtartama nem haladja meg a huszonnégy hónapot, és a szóban forgó személy kiküldetése nem egy másik kiküldött személy felváltása céljából történik.”
E rendelet „Tevékenység végzése két vagy több tagállamban” című 13. cikkének (1) bekezdése kimondja:
„A két vagy több tagállamban szokásosan munkavállalóként tevékenységet végző személy a következők hatálya alá tartozik:
a)
a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha tevékenységének jelentős részét abban a tagállamban végzi; vagy
b)
ha tevékenységének nem jelentős részét végzi a lakóhely szerinti tagállamban:
i.
annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található, ha a személyt egyetlen vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza; vagy
ii.
annak a tagállamnak a jogszabályai, amelyben a vállalkozások vagy munkáltatók bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található, ha a személyt két vagy több vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza, és e vállalkozások bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye egyetlen tagállamban található; vagy
iii.
annak a lakóhely szerinti tagállamtól eltérő tagállamnak a jogszabályai, amelyben a vállalkozás vagy munkáltató bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye található, ha a személyt két vagy több vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza, amelyek bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye két tagállamban található, amelyek egyike a lakóhely szerinti tagállam; vagy
iv.
a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai, ha a személyt két vagy több vállalkozás vagy munkáltató alkalmazza, amelyek közül legalább kettőnek a bejegyzett székhelye vagy üzletviteli helye a lakóhely szerinti tagállamtól eltérő tagállamokban található.”
A 987/2009/EK rendelet
A szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2009. L 284., 1. o.
) „Más tagállamban kiállított dokumentumok és bizonyítékok jogi értéke” című 5. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A valamely tagállam intézménye által az [883/2004 rendelet] és a [jelen rendelet] alkalmazása céljából egy személy helyzetének bemutatására kiállított dokumentumokat, valamint a dokumentumok kiállításának alapjául szolgáló bizonyítékokat a többi tagállam intézményei mindaddig elfogadják, amíg azokat a kiállító tagállam vissza nem vonja vagy érvénytelenné nem nyilvánítja.”
E rendeletnek „Az érintett személyek és a munkáltatók tájékoztatása” című 19. cikke a (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„Az érintett személy vagy a munkáltató kérésére azon tagállam illetékes intézménye, amelynek jogszabályai [a 883/2004 rendelet] II. címe szerint alkalmazandók, tanúsítja, hogy ezeket a jogszabályokat kell alkalmazni, és adott esetben jelzi, hogy mely időpontig és milyen feltételekkel.”
Az osztrák jog
Az Insolvenz‑Entgeltsicherungsgesetz (a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló törvény, BGBl., 324/1977. sz., legutóbbi módosítása: a BGBl. I, 218/2021. sz., a továbbiakban: IESG) 1. §‑a (1) bekezdésének szövege a következő:
„A munkavállalók, az Allgemeines Sozialversicherungsgesetz [(az általános társadalombiztosítási törvény) BGBl., 189/1955 (a továbbiakban: ASVG)] 4. §‑ának (4) bekezdése szerinti önálló vállalkozók, az otthon dolgozók és túlélő hozzátartozóik, valamint jogutódaik (kedvezményezettek) jogosultak a (2) bekezdés alapján biztosított követelések tekintetében fizetésképtelenségi bérgarancia támogatásra, ha munkaviszonyban állnak vagy álltak (szabadfoglalkozású munkaviszony, megbízási jogviszony), és az ASVG 3. §‑ának (1) bekezdése, illetve (2) bekezdésének a)–d) pontja alapján a nemzeti területen munkaviszonyban állónak minősülnek (minősültek), és ha a nemzeti területen a munkáltató (megbízó) vagyona ellen fizetésképtelenségi eljárás indul.”
E törvény 12. §‑ának (1) bekezdése értelmében:
„A fizetésképtelenségi bérgarancia alap kiadásait a következőkből kell fedezni:
[…]
4.
[…]a munkanélküliségi biztosítási járuléknak a munkáltató által fizetendő részét kiegészítő, a munkáltató által viselendő pótlék […]”
Az ASVG 3. §–a kimondja:
„(1)   Belföldön foglalkoztatottnak minősül az a munkavállaló, akinek a munkavégzési helye […] belföldön található, valamint az önálló vállalkozó, ha a vállalkozásának székhelye belföldön található.
(2)   Belföldön foglalkoztatottaknak minősülnek továbbá
a)
a folyókon vagy tavakon nemzetközi forgalmat bonyolító hajózási társaságok utazó személyzetéhez tartozó munkavállalók […];
d)
azok a munkavállalók, akiknek a munkáltatója Ausztriában rendelkezik székhellyel, és akiket külföldre küldenek, feltéve, hogy a külföldi foglalkoztatásuk nem haladja meg az öt évet; […]”
E törvény 4. §‑a az (1) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„E szövetségi törvény alapján az alábbi személyek biztosítottak (teljeskörűen biztosítottak) az egészség‑, baleset‑ és nyugdíjbiztosítás keretében, feltéve, hogy a szóban forgó foglalkoztatás nincs kizárva a teljes körű biztosítás alól az 5. és 6. § alapján, és nem alapoz meg csupán részleges biztosítást a 7. § alapján:
(1)
az egy vagy több munkáltatónál foglalkoztatott munkavállalók; […]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
2017. július 1‑je óta HB stratégiai üzletfejlesztési igazgatóként dolgozott a grazi (Ausztria) székhelyű S GmbH‑nál. Ez a vállalat Németországban is kínált szolgáltatásokat, ahol egy szabadfoglalkozású értékesítési mérnökkel működött együtt, más alkalmazottat azonban nem foglalkoztatott.
HB munkaszerződése úgy rendelkezett, hogy a tevékenységének központja és szokásos munkavégzésének helye Ausztriában van. HB két részleget vezetett, és ő volt felelős a grazi irodában dolgozó munkavállalókért. HB valójában felváltva dolgozott egy hetet a grazi irodában, egy hetet pedig németországi otthonából, ahol az állandó lakóhelye van.
HB rendelkezik a 987/2009 rendelet 19. cikke (2) bekezdésének megfelelően – egy német biztosítóintézet által – kiállított igazolással, amely tájékoztatja arról, hogy rá a német társadalombiztosítási jogszabályok vonatkoznak.
2019. június 4‑én a fizetőképesség helyreállítására irányuló, a vagyon feletti rendelkezési jogot megszüntető eljárás indult S‑szel szemben.
Az IEF Service képviseli a munkáltatói fizetésképtelenségi alapot, azaz az osztrák garanciaintézetet a 2008/94 irányelv értelmében.
HB fizetésképtelenségi bérgarancia támogatás iránti kérelmet nyújtott be a fizetőképesség helyreállítására irányuló eljárás megindulásáig ki nem fizetett munkabér‑követelései tekintetében. Ezt a kérelmet mind az IEF Service‑hez, mind a német garanciaintézethez benyújtotta. Ahogyan az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, a németországi eljárás kimenetele még nem ismert.
2019. október 14‑i ítéletével a Landesgericht für Zivilrechtssachen Graz (polgári jogi ügyekben eljáró grazi regionális bíróság, Ausztria) helyt adott HB keresetének.
Az IEF Service fellebbezést nyújtott be az ítélettel szemben az Oberlandesgericht Grazhoz (grazi regionális felsőbíróság, Ausztria), amely 2020. június 18‑i ítéletével helybenhagyta az említett ítéletet.
Az IEF Service e körülmények között felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, az Oberster Gerichtshofhoz (legfelsőbb bíróság, Ausztria).
E bíróság úgy véli, hogy amint az a 2018. szeptember 6‑iAlpenrind és társai ítéletből (
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
) kitűnik, a valamely tagállam hatáskörrel rendelkező intézete által a 987/2009 rendelet 19. cikke (2) bekezdésének megfelelően kiállított érvényes A1 igazolás nemcsak a tevékenység végzésének helye szerinti tagállam intézményeit, hanem e tagállam bíróságait is köti.
Ennélfogva, annak ellenére, hogy HB Ausztriában kötött munkaszerződést, és az S társaság ausztriai székhelyén dolgozott részmunkaidőben, a biztosítási kötelezettség feltételeinek a lakóhelye szerinti államban, azaz Németországban kell megfelelnie, mivel jelen esetben a német jogszabályok alkalmazandók. Ezenkívül e jogszabálynak megfelelően valószínűleg, legalábbis névlegesen, Németországban volt a munkavégzési helye.
Az 2008/94 irányelv rendelkezéseinek az osztrák jogalkotó által az IESG 1. §‑ának (1) bekezdésébe átültetett előírásai szerint belföldi foglalkoztatás akkor valósul meg, ha az ASVG 3. §‑ának (1) bekezdése vagy (2) bekezdésének a)–d) pontja szerinti „munkaviszony” áll fenn. Ennek megfelelően a biztosítási kötelezettség osztrák területen áll fenn.
Az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) ítélkezési gyakorlatának megfelelően az IESG 1. §‑ának (1) bekezdése értelmében nem áll fenn fizetésképtelenségi bérgarancia támogatásra való jogosultság, ha a külföldön foglalkoztatott munkavállaló a tevékenysége alapján Ausztriában nem tartozik biztosítási kötelezettség hatálya alá.
A jelen esetben, mivel HB egyenlő arányban osztja meg munkaidejét Ausztria és Németország között, és a német társadalombiztosítási rendszer hatálya alá tartozik, felmerül a kérdés, hogy alkalmazni kell‑e a 2008/94 irányelv 9. cikkét, amely a transznacionális esetekre vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az e kérdésre adandó válasz attól függ, hogy az S által Németországban kínált szolgáltatások, az e tagállamban a szabadfoglalkozású értékesítési mérnökkel megállapított együttműködés és HB rendszeres németországi otthoni munkavégzése elegendő kapcsolódási pontot jelent‑e a munkáltató – 2008. október 16‑iHolmqvist ítélet (
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
) és a 2011. március 10‑iDefossez ítélet (
C‑477/09
,
EU:C:2011:134
) értelmében vett – németországi „állandó gazdasági jelenlétének” megállapításához.
Ha ez lenne a helyzet, akkor az azonos tartalmú tevékenységre vonatkozó munkaidő egyenlő megoszlása alapján, valamint HB lakóhelyére és biztosítási kötelezettségére vonatkozó kritériumok alkalmazásával meg kellene határozni, hogy a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése értelmében melyik államban végezte „szokásosan” a munkáját, hogy ezt követően meg lehessen határozni, hogy melyik nemzeti garanciaintézet rendelkezik hatáskörrel.
A kérdést előterjesztő bíróság hozzáteszi, hogy még ha feltételezzük is, hogy nincs feltétlenül kapcsolat a járulékfizetési kötelezettség és a követelések garanciája között (lásd ebben az értelemben: 2016. február 25‑iStroumpoulis és társai ítélet,
C‑292/14
,
EU:C:2016:116
,
68.
pont), úgy tűnik, hogy az alapvető szabadságok célkitűzésével az áll összhangban, hogy ne rójanak kettős terhet azokra a munkáltatókra, akiknek a munkavállalói két tagállamban dolgoznak, és emiatt fizetésképtelenség esetén garantáltan részesülnek a járulékokból finanszírozott fizetésképtelenségi bérgarancia támogatásból.
E körülmények között az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését, hogy egy vállalkozás [e rendelkezés] értelmében már akkor legalább két tagállam területén tevékenykedik, ha egy másik tagállamban kínálja a szolgáltatásait, ott e célból szabadfoglalkozású értékesítési mérnököt alkalmaz, és egy, a vállalkozás székhelyén alkalmazott munkavállaló rendszerint minden második héten a másik tagállamban otthoni munkavégzés (home office) keretében végez munkát?
Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
2)
Úgy kell‑e értelmezni a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését, hogy egy ilyen vállalkozás azon munkavállalója, aki a második tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és ott társadalombiztosítási kötelezettség hatálya alá tartozik, azonban felváltva egy hétig a munkáltató székhelye szerinti tagállamban, majd egy hétig abban a tagállamban végez munkát, amelyben lakóhellyel rendelkezik, és amelynek társadalombiztosítási rendszerében biztosított, e cikk értelmében »szokásosan« mindkét tagállamban végez munkát?
A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén:
3)
Úgy kell‑e értelmezni a 2008/94/EK irányelv 9. cikkének (1) bekezdését, hogy az olyan munkavállaló fennálló követeléseinek teljesítéséért, aki szokásosan két tagállamban végzi vagy végezte munkáját,
a)
annak a tagállamnak a garanciaintézete felelős, amelynek jogszabályai alkalmazandók e munkavállalóra a szociális biztonsági rendszerek (társadalombiztosítás) koordinálása keretében, amennyiben a 2008/94 irányelv 3. cikke értelmében a garanciaintézeteket mindkét államban úgy alakították ki, hogy a garanciaintézet finanszírozására szolgáló munkáltatói hozzájárulásokat a kötelező társadalombiztosítási járulékok részeként kell megfizetni,
b)
vagy a fizetésképtelen vállalkozás székhelye szerinti másik tagállam garanciaintézete felelős, vagy
c)
mindkét tagállam garanciaintézete felelős, és így a munkavállaló a kérelem benyújtásakor választhat, hogy melyikkel szemben kíván igényt érvényesíteni?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy annak a tagállamnak a meghatározásához, amelynek garanciaintézete hatáskörrel rendelkezik a munkavállalók fennálló követeléseinek kifizetésére, abból kell kiindulni, hogy e rendelkezés értelmében a fizetésképtelen munkáltató legalább két tagállam területén végez tevékenységet, ha az érintett munkavállaló munkaszerződése szerint a munkavállaló tevékenységének központja, valamint a szokásos munkavégzésének helye a munkáltató székhelye szerinti tagállamban található, de e munkavállaló a munkaidejének azonos hányadában az állandó lakóhelye szerinti másik tagállamból, távmunkában látja el feladatait.
E kérdés megválaszolásához elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/94 irányelv 3. cikkének első bekezdésével összhangban a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a garanciaintézetek – figyelemmel ugyanezen irányelv 4. cikkére is – biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, beleértve, amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.
A 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése, amely a „transznacionális esetekre” vonatkozik, kimondja, hogy amennyiben egy, legalább két tagállam területén tevékenységet végző vállalkozás a 2. cikk (1) bekezdése szerint fizetésképtelenné válik, akkor a munkavállalók fennálló követeléseinek teljesítéséért annak a tagállamnak az intézete felelős, amelynek területén az érintett munkavállalók munkát végeznek.
Annak megítéléséhez, hogy a jelen ítélet 33. pontjában említetthez hasonló esetben alkalmazható‑e a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése, meg kell vizsgálni, hogy a munkáltató az említett rendelkezés értelmében „legalább két tagállam területén tevékenyked[ik‑e]”
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 2008. október 16‑iHolmqvist ítélet (
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
) alapjául szolgáló ügyben a Bíróságnak a 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2002. L 270., 10. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.) módosított, a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv (
HL 1980. L 283., 23. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.), 8a. cikkének (1) bekezdését kellett értelmeznie, amelynek szövege megegyezik a 2008/94 irányelv 9. cikke (1) bekezdésének szövegével.
A Bíróság úgy ítélte meg, hogy bár a 2002/74 irányelvvel módosított 80/987 irányelv 8a. cikkének (1) bekezdése nem követel meg szigorú kapcsolódási feltételeket, hanem a vállalkozás fióktelep vagy telephely általi jelenléténél gyengébb kapcsolatot ír elő, nem fogadható el az az érvelése, miszerint ahhoz, hogy valamely vállalkozás valamely másik tagállamban tevékenységet végző vállalkozásnak legyen tekinthető, elegendő, ha egy munkavállaló e másik tagállamban munkáltatója javára, annak szükségletein és utasításain alapuló bármilyen munkát végez (2008. október 16‑iHolmqvist ítélet,
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
,
29.
pont).
Az említett rendelkezésben szereplő „tevékenykedő” kifejezés ugyanis úgy értendő, hogy az olyan tényekre vonatkozik, amelyek a másik tagállam területén való jelenlét állandóságának bizonyos fokát mutatják. Ez az állandóság a munkavállaló vagy munkavállalók említett területen való tartós foglalkoztatásában fejeződik ki (2008. október 16‑iHolmqvist ítélet,
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
,
30.
pont).
Tekintettel azonban a határokon átnyúló munka lehetséges különböző formáira és figyelembe véve a munkafeltételek terén bekövetkezett változásokat, valamint a távközlési ágazat fejlődését, nem állítható, hogy valamely vállalkozásnak mindenképpen fizikai infrastruktúrával kell rendelkeznie ahhoz, hogy biztosítsa állandó gazdasági jelenlétét valamely, a székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamban. A munkaviszony különböző elemei ugyanis, többek között az utasításoknak a munkavállalóval való közlése, és ez utóbbi jelentéseinek a munkáltatóhoz való eljuttatása, valamint a munkabér átutalása, manapság távolról is megvalósíthatók (2008. október 16‑iHolmqvist ítélet,
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
,
32.
pont).
Ahhoz azonban, hogy valamely tagállamban székhellyel rendelkező vállalkozás valamely másik tagállamban tevékenységet végző vállalkozásnak legyen tekinthető, annak állandó gazdasági jelenléte szükséges ez utóbbi tagállamban, amelyet a tevékenység végzését lehetővé tévő emberi erőforrás megléte jellemez (2008. október 16‑iHolmqvist ítélet,
C‑310/07
,
EU:C:2008:573
,
34.
pont).
A jelen esetben, amint az a Bíróság előtt lévő ügyiratból kitűnik, noha HB az időbeli dimenziót tekintve munkája felét ténylegesen németországi lakóhelyéről végezte, e munkavégzés központja – amely munka két részleg vezetéséből és a munkáltató ausztriai irodájának alkalmazottaiért való felelősségvállalásból állt – a munkaszerződés szerint és a gyakorlatban az utóbbi tagállamban volt.
Ezenfelül az a tény, hogy HB munkáltatójának nem volt más alkalmazottja Németországban, eltekintve egy szabadfoglalkozású értékesítési mérnöktől, akivel ez a munkáltató ebben a tagállamban együttműködött, megerősíti, hogy a HB által végzett tevékenységek nem kapcsolódhattak e munkáltatónak ebben a tagállamban való tartós jelenlétéhez.
Meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 38–41. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében, ilyen körülmények között a HB‑hoz hasonló munkáltató nem végez tevékenységet legalább két tagállam területén a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése értelmében.
Ezt a megállapítást nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy HB rendelkezik a 987/2009/EK rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szerint kiállított igazolással, amelynek értelmében a német jogszabályok hatálya alá tartozik. Ugyanis, amint arra az Európai Bizottság írásbeli észrevételeiben rámutatott, bár igaz, hogy – amint az a 987/2009 rendelet 5. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik – ezen igazolás kötelező erővel bír a nemzeti szociális biztonsági jogszabályok által előírt, a 883/2004 rendelet által létrehozott koordináció által érintett kötelezettségek tekintetében, az ilyen igazolás semmilyen hatással nincs azon tagállam meghatározására, amelyben HB‑nak a 2008/94 irányelvnek megfelelően érvényesítenie kell a fennálló bérköveteléseit.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/94 irányelv 9. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy annak a tagállamnak a meghatározásához, amelynek garanciaintézete hatáskörrel rendelkezik a munkavállalók fennálló követeléseinek kifizetésére, abból kell kiindulni, hogy e rendelkezés értelmében a fizetésképtelen munkáltató nem végez legalább két tagállam területén tevékenységet, ha az érintett munkavállaló munkaszerződése szerint a munkavállaló tevékenységének központja, valamint a szokásos munkavégzésének helye a munkáltató székhelye szerinti tagállamban található, de e munkavállaló a munkaidejének azonos hányadában az állandó lakóhelye szerinti másik tagállamból, távmunkában látja el feladatait.
A második és a harmadik kérdésről
Figyelemmel az első kérdésre adott válaszra, a második és a harmadik kérdést nem kell megválaszolni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (hetedik tanács) a következőképpen határozott:

A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikkének (1) bekezdését

a következőképpen kell értelmezni:

annak a tagállamnak a meghatározásához, amelynek garanciaintézete hatáskörrel rendelkezik a munkavállalók fennálló követeléseinek kifizetésére, abból kell kiindulni, hogy e rendelkezés értelmében a fizetésképtelen munkáltató nem végez legalább két tagállam területén tevékenységet, ha az érintett munkavállaló munkaszerződése szerint a munkavállaló tevékenységének központja, valamint a szokásos munkavégzésének helye a munkáltató székhelye szerinti tagállamban található, de e munkavállaló a munkaidejének azonos hányadában az állandó lakóhelye szerinti másik tagállamból, távmunkában látja el feladatait.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.