CELEX: 62021CJ0524
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
Direktiv 2008/94/EG
Garantiinstitutionernas övertagande av arbetstagarnas lönefordringar
Garantiinstitutionernas betalningsansvar begränsas till lönefordringar som hänför sig till de tre månader som direkt föregår det datum då ett insolvensförfarande inleddes och de tre månaderna därefter
Tillämpning av en preskriptionsfrist
Återbetalning av belopp som felaktigt utbetalats av garantiinstitutionen
Villkor

Respektive begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 1.1, artikel 2.1, artikel 3 andra stycket, artikel 4.2 och artikel 12 a i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens (
EUT L 283, 2008, s. 36
).
Begäran har framställts i mål mellan IG och Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Regionala arbetsförmedlingen i Ilfov, Rumänien) (nedan kallad arbetsförmedlingen i Ilfov) (mål C‑524/21), respektive Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Kommunala arbetsförmedlingen i Bukarest) (nedan kallad arbetsförmedlingen i Bukarest) och IM (mål C‑525/21). Målen rör arbetsförmedlingarnas krav på återbetalning av belopp som Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (Garantifonden för betalning av lönefordringar, Rumänien) (nedan kallad garantifonden) betalat ut för arbetstagarna IG:s och IM:s utestående lönefordringar.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Artiklarna 1 och 2 i direktiv 2008/94 återfinns i direktivets kapitel I, med rubriken ”Tillämpningsområde och definitioner”.
Artikel 1.1 i direktivet har följande lydelse:
”Detta direktiv ska tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1.”
I artikel 2.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”I detta direktiv ska en arbetsgivare anses vara insolvent när en ansökan har inlämnats om att inleda ett kollektivt förfarande som grundas på arbetsgivarens insolvens i enlighet med respektive medlemsstats lagar och andra författningar och som innebär att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare eller en person som utövar en liknande funktion utses, samt när den myndighet som är behörig enligt dessa lagar och andra författningar
a)
har beslutat att inleda ett förfarande, eller
b)
har fastställt att arbetsgivarens företag eller verksamheter definitivt har upphört och att befintliga tillgångar är otillräckliga för att motivera att förfarandet inleds.”
Kapitel II i direktiv 2008/94 med rubriken ”Bestämmelser om garantiinstitutioner” omfattar artiklarna 3–5.
I artikel 3 i nämnda direktiv anges följande:
”Medlemsstaterna ska, om inte annat följer av artikel 4, vidta nödvändiga åtgärder för att se till att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
De utestående lönefordringar som garantiinstitutionen övertar avser en period före och/eller, i förekommande fall, efter ett datum som fastställts av medlemsstaterna.”
Artikel 4 i direktivet har följande lydelse:
”1.   Medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3.
2.   Om medlemsstaterna utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1, ska de fastställa den period för vilken garantiinstitutionen ska betala utestående fordringar. Denna period får dock inte vara kortare än en period som omfattar lönen för de tre senaste månaderna av anställningsförhållandet före och/eller efter det datum som avses i artikel 3 andra stycket.
Medlemsstaterna får bestämma att denna minimiperiod på tre månader ska infalla under en referensperiod som inte får vara kortare än sex månader.
De medlemsstater som föreskriver en referensperiod på minst 18 månader får begränsa den period för vilken garantiinstitutionen ska betala de utestående fordringarna till åtta veckor. I sådana fall ska de för arbetstagarna mest fördelaktiga perioderna användas vid beräkningen av minimiperioden.
3.   Medlemsstaterna får fritt sätta övre gränser för garantiinstitutionens utbetalningar. Dessa gränser får inte vara lägre än en tröskel som är socialt förenlig med detta direktivs sociala målsättning.
Om medlemsstaterna utnyttjar denna valmöjlighet, ska de till [Europeiska] kommissionen meddela vilka metoder de använder för att sätta denna övre gräns.”
Kapitel V i direktiv 2008/94, med rubriken ”Allmänna bestämmelser och slutbestämmelser”, innehåller artiklarna 11–18.
I artikel direktivets artikel 12 föreskrivs följande:
”Detta direktiv ska inte påverka medlemsstaternas möjligheter att
a)
vidta åtgärder för att förhindra missbruk,
…”
Rumänsk rätt
I artikel 2 i Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (lag nr 200/2006 om inrättandet av och verksamheten vid garantifonden för betalning av lönefordringar) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 453 av den 25 maj 2006) föreskrivs följande:
”Garantifonden ska säkerställa betalning av lönefordringar som grundar sig på individuella anställningsavtal eller kollektivavtal mellan arbetstagare och arbetsgivare som är föremål för lagakraftvunna domstolsavgöranden om inledande av ett insolvensförfarande, och beträffande vilka det har beslutats om helt eller delvis återkallande av rätten att förvalta sina tillgångar, nedan kallade [insolventa arbetsgivare].”
I artikel 13.1 a i denna lag anges följande:
”Inom de gränser och på de villkor som fastställs i detta kapitel ska följande kategorier av lönefordringar betalas med hjälp av garantifondens medel: utestående lön …”
Artikel 14.1 i nämnda lag har följande lydelse:
”Det totala beloppet för de lönefordringar som garantifonden ska betala får för varje anställd inte överstiga tre bruttolöner enligt det nationella genomsnittet.”
I artikel 15 i samma lag anges följande:
” 1)   Sådana lönefordringar som avses i artikel 13.1 a, c, d och e övertas för en period på tre kalendermånader.
2)   Den period som avses i punkt 1 ska utgöras av perioden före det datum då fordringsanspråket framställdes och ska infalla före eller efter det datum då insolvensförfarandet inleddes.”
I artikel 5.1 i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (tillämpningsföreskrifter för lag nr 200/2006) av den 21 december 2006 (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 1038 av den 28 december 2006, nedan kallade tillämpningsföreskrifterna), anges följande:
”De lönefordringar som avses i artikel 13.1 a, c, d och e i lag [nr 200/2006] ska hänföra sig till den tremånadersperiod som avses i artikel 15.1 i [denna] lag, vilken ska infalla före den månad då fordringsanspråket framställdes.”
I artikel 7.1 och 7.2 i tillämpningsföreskrifterna föreskrivs följande:
”1)   Om en arbetstagare hos en insolvent arbetsgivare har fodringar mot denne arbetsgivare som hänför sig till tiden före den månad då insolvensförfarandet inleddes ska den period på tre kalendermånader som avses i artikel 15.1 i [lag nr 200/2006] infalla före det datum då förfarandet inleddes.
2)   Om en arbetstagare hos en insolvent arbetsgivare har fodringar mot denne arbetsgivare som hänför sig till tiden efter den månad då insolvensförfarandet inleddes ska den period som avses i artikel 15.1 i [denna lag] infalla efter det datum då förfarandet inleddes.”
Artikel 47.1 i Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru şomaj şi stimularea ocupării forţei de muncă (lag nr 76/2002 om arbetslöshetsförsäkring och om främjande av sysselsättning) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 103 av den 6 februari 2002) har följande lydelse:
”Belopp som felaktigt har betalats ut från budgeten för arbetslöshetsförsäkring och varje annat belopp som belastat budgeten för arbetslöshetsförsäkring än sådana som härrör från avgifter till arbetslöshetsförsäkringen ska återkrävas i enlighet med arbetsförmedlingens beslut …, vilka utgör exekutionstitlar.”
I artikel 73
, i Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (lag nr 500/2002 om offentliga finanser) (
Monitorul Oficial al României
, del I, nr 597, av den 13 augusti 2002), i dess lydelse enligt lag nr 270/2013, anges följande:
”Belopp som enligt de behöriga tillsynsorganens konstateranden utgör rättsstridiga ersättningar/utbetalningar av allmänna medel ska återkrävas jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter alternativt vite som, beroende på omständigheterna, tillämpas på budgetintäkterna, beräknade för den period som sträcker sig från det att den rättsstridiga ersättningen/utbetalningen beviljades till dess att den krävs åter.”
Målen vid den nationella domstolen, tolkningsfrågorna och förfarandet vid EU-domstolen
Den 13 mars 2017 biföll arbetsförmedlingen i Ilfov en konkursförvaltares ansökan om att garantifonden skulle fastställa och betala utestående lönefordringar för maj, juni och juli månad år 2013, för arbetstagare vars arbetsgivare hade försatts i konkurs. I enlighet härmed fastställdes IG:s lönefordran till 1308 rumänska lei (RON) (cirka 264 euro), som också betalades ut till honom (mål C‑524/21).
Den 14 mars 2018 biföll arbetsförmedlingen i Bukarest en konkursförvaltares ansökan om att garantifonden skulle fastställa och betala utestående lönefordringar för en insolvent arbetsgivare. I enlighet härmed fastställdes IM:s lönefordran till 3143 rumänska lei (RON) (cirka 634 euro), som också betalades ut till honom (mål C‑525/21).
Genom ett avgörande från Curtea de Conturi a României (Rumäniens revisionsdomstol) av den 6 augusti 2019 ålades Agenția Națională pentru Oculika Forței de Muncă (nationella arbetsförmedlingen, Rumänien) att vidta åtgärder för att återkräva felaktiga utbetalningar som garantifonden gjort för att täcka vissa insolventa arbetsgivares obetalda löner, då dessa löner hänförde sig till perioder som inte inföll under den referensperiod som avses i bestämmelserna i artikel 15.1 och 15.2 i lag nr 200/2006 såsom dessa har tolkats av Înalta Curte de Casație și Justiție (Kassationsdomstolen, Rumänien) i dess dom av den 5 mars 2018, bestående av de tre månader som direkt föregick eller följde på det datum då ett insolvensförfarande hade inletts mot dessa arbetsgivare. Den nationella arbetsförmedlingen skulle även vidta åtgärder för att återkräva utbetalningar som garantifonden gjort för att täcka anspråk som inte framställts inom den allmänt tillämpliga preskriptionsfristen. Ordföranden för den nationella arbetsförmedlingen antog den 2 september 2019 en förordning med innebörden att det ankom på de regionala och kommunala arbetsförmedlingarna i Rumänien att fastställa omfattningen av den skada som garantifonden åsamkats, och att vidta åtgärder för att ersätta denna skada.
För att verkställa denna förordning beslutade generaldirektören för arbetsförmedlingen i Bukarest, den 6 december 2019, att den lönefordran som felaktigt hade utbetalats till IM (mål C‑525/21) skulle återkrävas för oktober och november månad år 2017, eftersom dessa månader inte låg inom referensperioden bestående av de tre månader som direkt föregick det datum då insolvensförfarandet inleddes mot hans arbetsgivare, det vill säga den 22 januari 2015, och de tre månaderna därefter.
Genom beslut av den 31 december 2019 förordnade generaldirektören för arbetsförmedlingen i Ilfov att den lönefordran som felaktigt hade utbetalats till IG (mål C‑524/21) skulle återkrävas för maj, juni och juli månad år 2013, jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, med motiveringen att konkursförvaltaren hade ingett sin begäran om övertagande av hans lönefordringar den 8 februari 2017, medan insolvensförfarandet inleddes den 19 mars 2010, vilket innebar att den aktuella lönefordran inte omfattades av referensperioden bestående av de tre månader som direkt föregick det datum då insolvensförfarandet inleddes mot hans arbetsgivare och de tre månaderna därefter.
IM väckte talan mot det beslut som generaldirektören för arbetsförmedlingen i Bukarest antagit den 6 december 2019, och IG väckte talan mot det beslut som generaldirektören för arbetsförmedlingen i Ilfov antagit den 31 december 2019, vid Tribunalul București (Förstainstansdomstolen i Bukarest, Rumänien).
Genom dom av den 25 maj 2020 ogillade Tribunalul București (Förstainstansdomstolen i Bukarest) IG:s talan såsom ogrundad. Genom dom av den 14 juli 2020 biföll nämnda domstol IM:s talan.
IG och arbetsförmedlingen i Bukarest överklagade dessa domar till Curtea de Apel Bucureşti (Appellationsdomstolen i Bukarest, Rumänien), som också är den hänskjutande domstolen.
Den hänskjutande domstolen anser att de nationella målen ger upphov till frågan huruvida det sociala syftet med direktiv 2008/94 utgör hinder mot en förvaltningspraxis som består i att nationell lagstiftning tolkas på ett sätt som innebär att lönefordringar som har betalats ut till insolventa arbetsgivares arbetstagare blir osäkra. Denna förvaltningspraxis har sitt ursprung i det avgörande som Curtea de Conturi a României (Rumäniens revisionsdomstol) meddelat till följd av den tolkning av nämnda lagstiftning som Înalta Curte de Casație și Justiție (Kassationsdomstolen) gjort. Det hänvisas till detta avgörande och denna tolkning i punkt 21 ovan.
Den hänskjutande domstolen anser att denna förvaltningspraxis har skapat en ofördelaktig rättslig situation för arbetstagare genom att äventyra vissheten och säkerheten i deras rättsförhållanden genom att lönefordringar som redan har betalats ut till dem görs osäkra, och genom att ålägga dem en skyldighet att återbetala erhållna belopp, i förekommande fall jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, utan att det finns någon nationell rättslig grund för detta.
Den hänskjutande domstolen vill även få klarhet i om de nationella bestämmelser som är aktuella i de nationella målen – där det föreskrivs att en arbetstagare vars arbetsgivare är insolvent blir återbetalningsskyldig för belopp som garantigarantifonden har betalat ut, för att täcka utestående lönefordringar, efter det att den allmänna preskriptionsfristen har löpt ut – kan anses ha antagits ”för att undvika missbruk” i den mening som avses i artikel 12 a i direktiv 2008/94, när dessa lönefordringar har utbetalats till arbetstagaren till följd av att arbetsgivarens konkursförvaltare har ansökt om detta hos garantifonden, utan att arbetstagaren vare sig har vidtagit eller underlåtit att vidta någon åtgärd.
Mot denna bakgrund beslutade Curtea de Apel Bucureti (Appellationsdomstolen i Bukarest) att vilandeförklara målen och ställa följande tolkningsfrågor, vilka är identiska i målen C‑524/21 och C‑525/21, till domstolen:
”1)
Utgör artikel 1.1 och artikel 2.1 i direktiv 2008/94, med hänsyn till det självständiga begreppet ”insolvent”, hinder mot nationella bestämmelser som införlivar detta direktiv med nationell rätt, närmare bestämt artikel 15.1 och 15.2 i lag nr 200/2006 om inrättandet av och verksamheten vid garantifonden för betalning av lönefordringar, jämförd med artikel 7 i [tillämpningsföreskrifterna], såsom [den tolkats av] Înalta Curte de Casație și Justiție (Kassationsdomstolen) …, med innebörden att den tremånadersperiod under vilken garantifonden kan överta och betala lönefordringar för en insolvent arbetsgivare endast utgår från det datum då insolvensförfarandet inleddes?
2)
Utgör artikel 3 [andra stycket] och artikel 4.2 i direktiv 2008/94 hinder mot artikel 15.1 och 15.2 i lag nr 200/2006 om inrättandet av och verksamheten vid garantifonden för betalning av lönefordringar, såsom den tolkats av Înalta Curte de Casație și Justiție (Kassationsdomstolen) …, med innebörden att den period på högst tre månader under vilken garantifonden kan överta och betala lönefordringar för en insolvent arbetsgivare ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår det datum då insolvensförfarandet inleddes och de tre månaderna därefter?
3)
Är det förenligt med det sociala syftet med direktiv 2008/94 och med direktivets artikel 12 a att tillämpa en nationell förvaltningspraxis som – till följd av ett avgörande från Curtea de Conturi a României (Rumäniens revisionsdomstol) men i avsaknad av en specifik nationell bestämmelse som påför arbetstagare en återbetalningsskyldighet – innebär att arbetstagare blir återbetalningsskyldiga för belopp som påstås ha utbetalats för perioder som faller utanför den lagstadgade referensperioden, eller för belopp som har begärts efter det att preskriptionsfristen har löpt ut?
4)
Vid tolkningen av begreppet 'missbruk' i den mening som avses i artikel 12 a i direktiv 2008/94; föreligger det tillräckliga sakliga skäl för att ålägga arbetstagare en skyldighet att återbetala lönefordringar som fonden har utbetalat i enlighet med konkursförvaltarens ansökan, i det uttalade syftet att iaktta allmänna preskriptionsfrister?
5)
Är det förenligt med bestämmelserna i och syftet med direktiv [2008/94] att tillämpa en tolkning och nationell förvaltningspraxis som innebär att lönefordringar som arbetstagarna åläggs att återbetala likställs med en skattefordran på vilken ränta och förseningsavgifter ska utgå?”
Domstolens ordförande beslutade den 22 oktober 2021 att förena målen C‑524/21 och C‑525/21 vad gäller det skriftliga och det muntliga förfarandet, samt domen.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den andra frågan, vilka ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida artikel 1.1, artikel 2.1, artikel 3 andra stycket och artikel 4.2 i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att de utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att den tidsperiod under vilken en garantiinstitution ska betala en arbetstagares utestående lönefordringar fastställs utifrån det datum då ett insolvensförfarande inleddes mot arbetsgivaren, och att en sådan betalningsskyldighet endast föreligger under en period på tre månader som ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår det datum då insolvensförfarandet inleddes mot arbetsgivaren och de tre månaderna därefter.
Härvidlag ska det erinras om att enligt artikel 1.1 i direktiv 2008/94 ska detta direktiv tillämpas på fordringar som arbetstagare på grund av anställningsavtal eller anställningsförhållanden har gentemot arbetsgivare som är att anse som insolventa enligt artikel 2.1 i samma direktiv.
I sistnämnda bestämmelse föreskrivs att för att en arbetsgivare ska anses vara insolvent måste vederbörande ha lämnat in en ansökan om att inleda ett kollektivt förfarande som grundas på dennes insolvens i enlighet med respektive medlemsstats lagar och andra författningar och som innebär att arbetsgivarens tillgångar helt eller delvis tas i anspråk och att en förvaltare eller en person som utövar en liknande funktion utses, samt att den myndighet som är behörig enligt ovannämnda lagar och författningar har beslutat att inleda ett förfarande, eller har fastställt att arbetsgivarens företag eller verksamheter definitivt har upphört och att befintliga tillgångar är otillräckliga för att motivera att förfarandet inleds.
Enligt artikel 3 första stycket i direktiv 2008/94 ska medlemsstaterna, om inte annat följer av artikel 4 i samma direktiv, vidta nödvändiga åtgärder för att se till att garantiinstitutionerna säkerställer betalning av arbetstagarnas utestående fordringar som grundar sig på anställningsavtal eller anställningsförhållanden, inbegripet betalning av avgångsvederlag, förutsatt att nationell lagstiftning föreskriver det, när anställningsförhållandet upphör.
Enligt artikel 3 andra stycket i direktiv 2008/94/EG avser de utestående lönefordringar som garantiinstitutionen övertar en period före och/eller, i förekommande fall, efter ett datum som fastställts av medlemsstaterna.
Domstolen har redan slagit fast att artikel 3 andra stycket i direktiv 2008/94 låter medlemsstaterna fastställa det datum som ska utgöra utgångspunkt för den period under vilken garantiinstitutionen övertar utestående lönefordringar, vilken ska infalla före och/eller, i förekommande fall, efter detta datum, och att det står medlemsstaterna fritt att välja ett datum de anser vara lämpligt i detta avseende (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 april 2013, Mustafa,
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
, punkterna
och
).
Det finns således inget som hindrar att en medlemsstat beslutar att det datum då ett insolvensförfarande inleds mot arbetsgivaren ska tjäna som utgångspunkt för den period under vilken garantiinstitutionen ska betala arbetsgivarens utestående lönefordringar till dennes arbetstagare.
Eftersom det är utrett i de nationella målen att anställningsförhållanden och utestående lönefordringar är för handen, vill den hänskjutande domstolen få klarhet i hur långt en garantiinstitutions skyldighet att betala dylika fordringar sträcker sig i tiden.
Såsom domstolen redan har slagit fast ger direktiv 2008/94 medlemsstaterna en möjlighet att begränsa betalningsskyldigheten genom att fastställa en referensperiod eller en garantiperiod och/eller fastställa övre gränser för utbetalningarna (dom av den 25 juli 2018, Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I artikel 4.1 i direktiv 2008/94 föreskrivs nämligen att medlemsstaterna får välja att begränsa garantiinstitutionernas betalningsansvar enligt artikel 3 i samma direktiv. Enligt artikel 4.2 första stycket i nämnda direktiv ska medlemsstaterna, om de utnyttjar valmöjligheten enligt punkt 1, fastställa den period för vilken garantiinstitutionen ska betala utestående fordringar. Denna period får dock inte vara kortare än en period som omfattar lönen för de tre senaste månaderna av anställningsförhållandet före och/eller efter det datum som avses i artikel 3 andra stycket. Enligt artikel 4.2 andra stycket i samma direktiv får medlemsstaterna bestämma att denna minimiperiod på tre månader ska infalla under en referensperiod som inte får vara kortare än sex månader.
I förevarande fall framgår det av de förklaringar som lämnats av den hänskjutande domstolen och av de skriftliga yttranden som ingetts av den rumänska regeringen, att artikel 15.1 och 15.2 i lag nr 200/2006 ska förstås så, att dessa bestämmelser inför en längsta period på tre månader under vilken utestående lönefordringar kan beaktas, och att denna period ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår inledandet av insolvensförfarandet och de tre månaderna därefter.
Dylik nationell lagstiftning, som begränsar garantiinstitutionens betalningsansvar för arbetstagares utestående lönefordringar till en period på högst tre månader, vilka ska infalla under de tre månader som direkt föregår inledandet av det kollektiva förfarandet och de tre månaderna därefter, uppfyller följaktligen de krav som föreskrivs i bland annat artikel 4.2 i direktiv 2008/94. I denna bestämmelse uppställs nämligen ett krav på att den period under vilken garantiinstitutionen ska betala utestående fordringar måste vara minst tre månader, och att den perioden ska infalla under en referensperiod som enligt samma bestämmelse måste vara minst sex månader. Den aktuella nationella lagstiftningen uppfyller detta krav.
Mot bakgrund av samtliga ovanstående överväganden ska den första och den andra frågan besvaras enligt följande:
–
Artikel 1.1 och artikel 2.1 i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att det datum då ett kollektivt förfarande inleds mot en arbetsgivare ska tjäna som utgångspunkt för att fastställa den period under vilken en garantiinstitution ska betala arbetsgivarens utestående lönefordringar till dennes arbetstagare, och
–
artikel 3 andra stycket och artikel 4.2 i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att den period under vilken en garantiinstitution ska betala en arbetsgivares utestående lönefordringar begränsas till tre månader, och att dessa månader ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår det datum då ett kollektivt förfarande inleddes mot arbetsgivaren och de tre månaderna därefter.
Den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida artikel 12 a i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att nationell lagstiftning som innebär att en arbetstagare blir återbetalningsskyldig för belopp avseende utestående lönefordringar som en garantiinstitution betalat ut till vederbörande sedan den allmänna preskriptionsfristen löpt ut, kan anses utgöra nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Härvidlag ska det erinras om att enligt artikel 12 a i direktiv 2008/94 ska det direktivet inte påverka medlemsstaternas möjligheter att vidta åtgärder för att förhindra missbruk.
Det kan inledningsvis konstateras att även om den hänskjutande domstolen inte har preciserat vare sig hur lång den allmänna preskriptionsfristen är eller vilka nationella rättsliga bestämmelser som ligger till grund för denna frist, och inte heller har förklarat varför den skulle ha löpt ut under de omständigheter som kännetecknar de nationella målen, kan det antas att den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga eftersom det finns en möjlighet att rätten till betalning av den berörda personens utestående lönefordringar i mål C‑524/21 har preskriberats på grund av att denna frist har löpt ut, oavsett om den – såsom kommissionen har föreslagit och såsom föreskrivs i den rumänska skatteprocesslagstiftningen – är fem år, eller – såsom den rumänska regeringen har uppgett i sitt skriftliga yttrande och såsom föreskrivs i civillagen – är tre år. I mål C‑524/21 inleddes nämligen den berörda arbetsgivarens insolvensförfarande den 19 mars 2010, medan begäran om betalning av utestående lönefordringar ingavs den 8 februari 2017, det vill säga nästan sju år efter det att insolvensförfarandet inleddes.
I förevarande fall framgår det av besluten om hänskjutande att enligt den tillämpliga nationella lagstiftningen är det konkursförvaltaren för den insolventa arbetsgivaren, och inte den ersättningsberättigade, det vill säga den berörda arbetstagaren, som ska ansöka hos arbetsförmedlingen om att garantifonden ska betala arbetstagarens utestående lönefordringar. Under dessa omständigheter, där det förefaller uteslutet att arbetstagaren har handlat i ond tro eller att vederbörande kan hållas ansvarig för sådana åtgärder som konkursförvaltaren har vidtagit för att driva in lönefordringarna som inte uppfyller lagstadgade krav, kan den skyldighet att återbetala belopp som enligt samma lagstiftning har utbetalats felaktigt inte anses syfta till att förhindra missbruk från arbetstagarens sida.
I besluten om hänskjutande har den hänskjutande domstolen inte heller lämnat några andra uppgifter, särskilt vad gäller de berörda arbetstagarnas handlande eller underlåtenhet, som kan förklara på vilket sätt den omständigheten att de har erhållit betalningar från garantifonden för utestående lönefordringar som de i slutändan inte har rätt till, av det skälet att rätten till betalning har preskriberats, skulle kunna tyda på att dessa arbetstagare har gjort sig skyldiga till missbruk i förevarande fall.
Mot bakgrund av ovanstående ska den fjärde frågan besvaras enligt följande. Artikel 12 a i direktiv 2008/94 ska tolkas så, att i avsaknad av någon handling eller underlåtenhet som kan läggas den berörda arbetstagaren till last, kan nationell lagstiftning som innebär att en arbetstagare blir återbetalningsskyldig för belopp avseende utestående lönefordringar som en garantiinstitution betalat ut till vederbörande sedan den allmänna preskriptionsfristen löpt ut, inte anses utgöra nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Den tredje och den femte frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje och den femte frågan, vilka ska prövas gemensamt, för att få klarhet i huruvida direktiv 2008/94 ska tolkas så, att det utgör hinder mot att en medlemsstat tillämpar sin skattelagstiftning för att, jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, återkräva belopp som felaktigt har utbetalats av en garantiinstitution för att täcka en arbetstagares utestående lönefordringar avseende perioder som inte infaller under den referensperiod som föreskrivs i nationell lagstiftning, vilka också är de perioder som är föremål för den första och den andra tolkningsfrågan, eller har utbetalats trots att anspråket på de aktuella fordringarna har framställts sedan den allmänna preskriptionsfristen har löpt ut.
Vad gäller villkoren för att återkräva belopp som en garantiinstitution har utbetalat felaktigt enligt vad som föreskrivs i den tillämpliga nationella lagstiftning som införlivar direktiv 2008/94 med nationell rätt, kan det inledningsvis konstateras att direktivet inte innehåller någon bestämmelse som reglerar frågan om medlemsstaterna kan ålägga arbetstagarna en sådan återbetalningsskyldighet och – om så är fallet – i enlighet med vilka krav, i synnerhet processuella, återbetalningen ska ske.
Artiklarna 4, 5 och 12 i direktiv 2008/94 ger nämligen medlemsstaterna rätt att inte bara besluta om garantiinstitutionernas organisation, finansiering och funktion, utan även att under vissa förutsättningar begränsa skyddet för arbetstagarna. Dessa bestämmelser medför inte heller några begränsningar för medlemsstaterna, vad gäller deras möjligheter att återkräva belopp som har betalats ut felaktigt enligt den tillämpliga nationella lagstiftning som införlivar direktiv 2008/94 med nationell rätt (se, analogt, dom av den 16 juli 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, punkt
).
Under dessa omständigheter står det i princip medlemsstaterna fritt att i sina nationella rättsordningar införa dylika bestämmelser, även processuella sådana, såvida de inte är mindre förmånliga än de som avser liknande anspråk som grundas på nationell rätt (likvärdighetsprincipen) eller utformas på ett sådant sätt att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av direktiv 2008/94 (effektivitetsprincipen) (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 september 2003, Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, punkt
, och dom av den 16 juli 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, punkt
).
Den tredje och den femte frågan avser visserligen under vilka villkor arbetstagare kan bli återbetalningsskyldiga för belopp som en garantiinstitution har betalat ut för att täcka deras utestående lönefordringar, och inte arbetstagarnas faktiska utövande av rätten till de förmåner som följer av direktiv 2008/94, men dessa villkor kan icke desto mindre inverka på ett sådant faktiskt utövande och på omfattningen av denna rätt. Principerna om likvärdighet och effektivitet som det hänvisats till i föregående punkt medför följaktligen krav som ska tillämpas i de nationella målen.
För det första, vad gäller likvärdighetsprincipen, framgår det av den rättspraxis som det erinrats om i punkt 54 ovan att denna princip utgör hinder mot att en medlemsstat inför regler, bland annat processuella sådana, som är mindre förmånliga för indrivningsåtgärder avseende förmåner som regleras eller styrs av unionsrätten än för indrivningsåtgärder avseende liknande förmåner som regleras enbart av nationell rätt.
I förevarande fall konstaterar domstolen, i likhet med vad som framgår av besluten om hänskjutande, att de krav på återbetalning som är aktuella i de nationella målen grundas på nationella bestämmelser om indrivning av skatteskulder, då dessa bestämmelser tillämpas analogt i dessa mål.
Med hänsyn till att det sociala syftet med direktiv 2008/94 består i att alla arbetstagare inom Europeiska unionen ska garanteras ett minimiskydd vid arbetsgivarens insolvens (se, för ett liknande resonemang, dom av den 25 juli 2018, Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, punkt
), omfattas de rättigheter som direktivet ger av området för arbetstagares sociala skydd. Följaktligen ankommer det på den hänskjutande domstolen att pröva huruvida de villkor för indrivning som tillämpas i de nationella målen inte är mindre förmånliga för arbetstagarna än de villkor som gäller för att återkäva andra liknande förmåner som omfattas av nationella bestämmelser på detta område.
Vid denna jämförelse ska den hänskjutande domstolen kontrollera att arbetstagare som vill invända mot att de åläggs en skyldighet att återbetala belopp som de erhållit med stöd av direktiv 2008/94 inte missgynnas i förhållande till arbetstagare som är parter i ett indrivningsförfarande avseende jämförbara belopp som regleras av nationell rätt. Såsom generaladvokaten påpekade i punkt 59 i sitt förslag till avgörande kan hänsyn bland annat tas till möjligheten att återkräva felaktigt utbetalda belopp, god tro hos den som påstås ha erhållit ett belopp felaktigt, samt utgångspunkten för att beräkna dröjsmålsräntan.
För det andra, vad gäller effektivitetsprincipen, erinrar domstolen om att fastställandet av rimliga preskriptionsfrister i princip är förenligt med denna princip, eftersom det utgör en tillämpning av rättssäkerhetsprincipen (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 september 2003, Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, punkt
, och dom av den 16 juli 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, punkt
).
I likhet med vad generaladvokaten framhöll i punkt 63 i sitt förslag till avgörande, kan domstolen konstatera att tillämpningen av den nationella lagstiftning varigenom arbetstagare åläggs att återbetala belopp som felaktigt betalats ut av en garantiinstitution för att täcka arbetstagarens utestående lönefordringar inte får medföra att det blir omöjligt eller orimligt svårt för dessa arbetstagare att utöva sin rätt att begära att garantiinstitutionen ska betala ut utestående lön.
Formerna för det aktuella indrivningsförfarandet får således inte ge upphov till en situation där arbetstagarnas eventuella anspråk på utbetalning av lönefordringar som de faktiskt har rätt till preskriberas för dem.
Det ska i detta hänseende understrykas att de nationella målen utmärks av den omständigheten att de berörda arbetstagarnas rätt till betalning av utestående lönefordringar huvudsakligen har ifrågasatts på grund av att dessa fordringar inte hänför sig till den referensperiod som fastställs i nationell lagstiftning, i enlighet med artikel 4.2 i direktiv 2008/94.
Det är således inte uteslutet att dessa arbetstagare skulle ha haft rätt att få sina lönefordringar betalade av garantiinstitutionen, till samma belopp, för en period som omfattas av denna referensperiod, om dessa fordringar faktiskt hade förblivit obetalda. Det är inte heller uteslutet att arbetstagarna skulle ha erhållit dessa betalningar om konkursförvaltaren i sin ansökan hade angivit dessa perioder på ett korrekt sätt, även om det kan förhålla sig så att det inte längre är möjligt, vare sig i rättsligt eller praktiskt hänseende, att inkomma med en sådan ansökan när arbetstagarna väl fått kännedom om beslutet att återkräva de belopp som redan utbetalats, bland annat på grund av att den allmänna preskriptionsfristen eventuellt har löpt ut.
Domstolen visserligen slagit fast att det på detta område är förenligt med unionsrätten att fastställa rimliga preskriptionsfrister, och att den allmänna preskriptionsfrist som föreskrivs i rumänsk rätt, såsom den återgetts i punkt 47 ovan, i princip framstår som rimlig, men i en dylik situation blir det likväl praktiskt omöjligt för arbetstagarna att utöva sina rättigheter enligt direktiv 2008/94, vilket strider mot effektivitetsprincipen. Huruvida så är fallet ankommer det emellertid på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
När det gäller den skyldighet att betala dröjsmålsränta och förseningsavgifter som arbetstagarna påförs genom den aktuella nationella lagstiftningen, konstaterar domstolen, i likhet med vad generaladvokaten påpekade i punkt 64 i sitt förslag till avgörande, att effektivitetsprincipen kräver att en eventuell betalning av dröjsmålsränta och förseningsavgifter inte på något sätt får påverka det skydd som arbetstagare ges enligt direktiv 2008/94, bland annat får det minimiskydd som införs genom artikel 4.2 i detta direktiv inte äventyras i en sådan situation som den som avses i punkt 64 ovan.
Om det vore styrkt att för det fall att en korrekt ansökan getts in, skulle arbetstagarna ha haft rätt att erhålla i princip samma belopp som det som faktiskt betalats ut till dem till följd av konkursförvaltarens felaktiga ansökan, och eftersom det strider mot effektivitetsprincipen att det inte föreligger någon möjlighet att inge en ny, korrekt ansökan, måste dessa arbetstagare faktiskt ha full rätt till betalning av sina utestående lönefordringar inom de gränser som föreskrivs i artikel 3 och artikel 4.2 i direktiv 2008/94 och, i förekommande fall, i nationell rätt.
För det fall att de redan utbetalade belopp som återkrävs inom ramen för de nationella målen ska uppräknas med dröjsmålsränta och förseningsavgifter, skulle det oundvikligen leda till ett åsidosättande av de berörda arbetstagarnas rättigheter enligt artikel 3 och artikel 4 i direktiv 2008/94, eftersom det totala belopp för utestående lönefordringar som arbetstagarna har rätt till skulle sänkas till en nivå som underskrider de miniminivåer som fastställs i direktivet.
Mot bakgrund av det ovan anförda ska den tredje och den femte frågan besvaras enligt följande. Direktiv 2008/94 ska, mot bakgrund av likvärdighets- och effektivitetsprinciperna, tolkas så, att det utgör hinder mot att en medlemsstat tillämpar sin skattelagstiftning för att, jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, återkräva belopp som felaktigt har utbetalats av en garantiinstitution för att täcka en arbetstagares utestående lönefordringar avseende perioder som inte infaller under den referensperiod som föreskrivs i nationell lagstiftning, vilka också är de perioder som är föremål för den första och den andra tolkningsfrågan, eller har utbetalats trots att anspråket på de aktuella fordringarna har framställts sedan den allmänna preskriptionsfristen har löpt ut, för det fall att:
–
de villkor för återbetalning som föreskrivs i nationell lagstiftning är mindre förmånliga för arbetstagarna än de villkor som gäller för återbetalning av förmåner som regleras av nationella bestämmelser om social trygghet, eller
–
tillämpningen av aktuell nationell lagstiftning gör det omöjligt eller orimligt svårt för de berörda arbetstagarna att ansöka om att garantiinstitutionen ska betala utestående lönefordringar, alternativt att kravet på att dröjsmålsränta och förseningsavgifter ska utgå enligt samma nationella lagstiftning påverkar det skydd som arbetstagare tillerkänns enligt direktiv 2008/94 och enligt de nationella bestämmelser som syftar till att införliva detta direktiv med nationell rätt, bland annat genom att äventyra det minimiskydd som införts genom artikel 4.2 i nämnda direktiv.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

1)
Artikel 1.1 och artikel 2.1 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2008/94/EG av den 22 oktober 2008 om skydd för arbetstagare vid arbetsgivarens insolvens
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att det datum då ett kollektivt förfarande inleds mot en arbetsgivare ska tjäna som utgångspunkt för att fastställa den period under vilken en garantiinstitution ska betala arbetsgivarens utestående lönefordringar till dennes arbetstagare.

2)
Artikel 3 andra stycket och artikel 4.2 i direktiv 2008/94
ska tolkas så,
att de inte utgör hinder mot nationell lagstiftning som innebär att den period under vilken en garantiinstitution ska betala en arbetsgivares utestående lönefordringar begränsas till tre månader, och att dessa månader ska infalla under en referensperiod som omfattar de tre månader som direkt föregår det datum då ett kollektivt förfarande inleddes mot arbetsgivaren och de tre månaderna därefter.

3)
Artikel 12 a i direktiv 2008/94
ska tolkas så,
att i avsaknad av någon handling eller underlåtenhet som kan läggas den berörda arbetstagaren till last, kan nationell lagstiftning som innebär att en arbetstagare blir återbetalningsskyldig för belopp avseende utestående lönefordringar som en garantiinstitution betalat ut till vederbörande sedan den allmänna preskriptionsfristen löpt ut, inte anses utgöra nödvändiga åtgärder för att förhindra missbruk i den mening som avses i nämnda bestämmelse.

4)
Direktiv 2008/94 ska, mot bakgrund av likvärdighets- och effektivitetsprinciperna, tolkas så,
att det utgör hinder mot att en medlemsstat tillämpar sin skattelagstiftning för att, jämte dröjsmålsränta och förseningsavgifter, återkräva belopp som felaktigt har utbetalats av en garantiinstitution för att täcka en arbetstagares utestående lönefordringar avseende perioder som inte infaller under den referensperiod som föreskrivs i nationell lagstiftning, vilka också är de perioder som är föremål för den första och den andra tolkningsfrågan, eller har utbetalats trots att anspråket på de aktuella fordringarna har framställts sedan den allmänna preskriptionsfristen har löpt ut, för det fall att:
–
de villkor för återbetalning som föreskrivs i nationell lagstiftning är mindre förmånliga för arbetstagarna än de villkor som gäller för återbetalning av förmåner som regleras av nationella bestämmelser om social trygghet, eller,
–
tillämpningen av aktuell nationell lagstiftning gör det omöjligt eller orimligt svårt för de berörda arbetstagarna att ansöka om att garantiinstitutionen ska betala utestående lönefordringar, alternativt att kravet på att dröjsmålsränta och förseningsavgifter ska utgå enligt samma nationella lagstiftning påverkar det skydd som arbetstagare tillerkänns enligt direktiv 2008/94 och enligt de nationella bestämmelser som syftar till att införliva detta direktiv med nationell rätt, bland annat genom att äventyra det minimiskydd som införts genom artikel 4.2 i nämnda direktiv.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: rumänska.