CELEX: 62013CJ0366
Řízení o předběžné otázce
Nařízení (ES) č. 44/2001
Prostor svobody, bezpečnosti a práva
Pojem,vzájemně si odporující rozhodnutí‘
Žaloby s různým předmětem, které byly podány proti několika žalovaným, kteří mají bydliště v různých členských státech
Podmínky ujednání o příslušnosti
Doložka o soudní příslušnosti
Pojem ‚smlouva nebo nároky ze smlouvy‘
Ověření neexistence platného smluvního vztahu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. L 12, s. 1
; Zvl. vyd. 19/04, s. 42).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Profit Investment SIM SpA, v likvidaci (dále jen „Profit“) na straně jedné a Stefanem Ossim, společností Commerzbank Brand Dresdner Bank AG (dále jen „Commerzbank“), Andreou Mironem, Eugeniem Maglim, Francescem Redim, společností Profit Holding SpA, v likvidaci, společností Redi & Partners Ltd (dále jen „Redi“), Enricem Fiorem, jakož i společností E3 SA (dále jen „E3“) na straně druhé.
Právní rámec
Podle čl. 68 odst. 1 nařízení č. 44/2001, které vstoupilo v platnost dne 1. března 2002, nahrazuje toto nařízení mezi všemi členskými státy s výjimkou Dánského království Bruselskou úmluvu ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 1972, L 299, s. 32
).
Podle jeho bodu 2 odůvodnění je cílem nařízení č. 44/2001 v zájmu řádného fungování vnitřního trhu:
„[...] sjednotit pravidla pro určení příslušnosti v občanských a obchodních věcech v mezinárodním ohledu a zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné.“
Body odůvodnění 11 a 12 nařízení č. 44/2001 upřesňují stávající vztah mezi jednotlivými pravidly pro určení příslušnosti, jakož i jejich normativními cíli takto:
„(11)
Pravidla pro určení příslušnosti musí být vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a musí být na tomto základě vždy určitelná [příslušnost na tomto základě musí být dána vždy], kromě několika přesně určených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného určujícího hlediska [hraničního určovatele]. […]
(12)
Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti založená na úzké vazbě mezi soudem a právním sporem nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti.“
Článek 2 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který náleží do oddílu 1 kapitoly II nařízení, nadepsaného „Obecná ustanovení“, zní:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště na území některého členského státu, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
Článek 5 nařízení č. 44/2001, který se nachází v oddíle 2 téže kapitoly II, nadepsaném „Zvláštní příslušnost“, v bodě 1 stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého členského státu, může být v jiném členském státě žalována:
1)
a)
pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn;
b)
pro účely tohoto ustanovení a pokud nebylo dohodnuto jinak je místem plnění zmíněného závazku:
—
v případě prodeje zboží místo na území členského státu, kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno,
—
v případě poskytování služeb místo na území členského státu, kde služby podle smlouvy byly nebo měly být poskytovány;
c)
nepoužije-li se písmeno b), použije se písmeno a);
[...]“
Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001, rovněž obsažený v oddílu 2 kapitoly II, stanoví:
„Osoba, která má bydliště na území některého státu vázaného touto úmluvou, může být též žalována,
1)
je-li žalováno více osob společně, u soudu místa, kde má bydliště některý z žalovaných, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je vyšetřit [projednat] a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních;
[...]“
Článek 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001, který je obsažen v oddíle 7 kapitoly II, nadepsaném „Ujednání o příslušnosti“, zní následovně:
„1.   „Dohodnou-li se strany, z nichž alespoň jedna má bydliště na území členského státu, že v již vzniklém nebo budoucím sporu z určitého právního vztahu má příslušnost soud nebo soudy tohoto členského státu, je příslušný soud nebo soudy tohoto státu. Pokud se strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná. Taková dohoda o příslušnosti musí být uzavřena:
a)
písemně nebo ústně s písemným potvrzením nebo
b)
ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi těmito stranami, nebo
c)
v mezinárodním obchodě ve formě, která odpovídá obchodním zvyklostem, které strany znaly nebo musely znát, a které strany smluv tohoto druhu v daném odvětví obchodu obecně znají a pravidelně se jimi řídí.
[...]“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Commerzbank (dříve Dresdner Bank AG), německá obchodní banka činná mj. v oblasti tzv. „strukturovaného financování“, uvedla v květnu 2004 na trh program emise dluhopisů vázaných na kreditní riziko (dále jen „dluhopisy“), nazvaný „Credit Linked Note Programme“ (dále jen „emisní program“). V rámci tohoto emisního programu mohla Commerzbank vydávat emise dluhopisů do maximální celkové výše 4 miliard eur.
Emisní podmínky, jakož i finanční a právní podmínky spojené s dluhopisy byly definovány v emisním prospektu (dále jen „prospekt“). Tento prospekt byl před vydáním schválen ze strany Irish Stock Exchange (dublinská burza, Irsko), což ostatně nebylo zúčastněnými nikdy zpochybňováno. Uvedený prospekt byl veřejnosti k dispozici na internetových stránkách dublinské burzy.
V bodě 16 „Terms and conditions of the Notes“ (podmínky týkající se cenných papírů) byla obsažena doložka o soudní příslušnosti, podle níž výlučnou příslušnost k řešení všech sporů, jež vyplývají z cenných papírů nebo s nimi souvisejí, mají anglické soudy.
V září 2004 vydala Commerzbank v rámci tohoto emisního programu emisi dluhopisů svázaných s dluhopisy vydanými dříve společností E3 (dále jen „dluhopisy E3“), nazvaných „Dresdner Total Return Notes linked to E3 SA“ (dále jen les „sporné dluhopisy“) v celkové výši 2300000,00 eur.
Redi, společnost oprávněná Financial Services Authority (britský orgán tržního dohledu) k výkonu činnosti finančního zprostředkování, upsala dne 27. října 2004 na tzv. „primárním“ trhu veškeré sporné dluhopisy vydané společností Commerzbank.
Tentýž den Redi následně prodala na tzv. „sekundárním“ trhu část těchto dluhopisů ve výši 1100000 eur společnosti Profit.
Na jaře 2006 E3 nesplnila svou povinnost vyplatit úroky z dluhopisů E3 splatné k 15. dubnu 2006. Commerzbank následně tuto událost oznámila a dne 5. července 2006 přistoupila ke zrušení sporných dluhopisů, přičemž společnosti Profit vydala příslušný počet dluhopisů společnosti E3.
Tato událost spojená se spornými dluhopisy měla za následek, že byla nařízena nucená správní likvidace společnosti Profit, založené dle italského práva, která podala k Tribunale di Milano (soud v Miláně, Itálie) žalobu na společnosti Commerzbank, Profit Holding, Redi a E3, jakož i S. Ossiho, člena správní rady společnosti Profit, E. Magliho, generálního ředitele společnosti Profit, a E. Fioreho, společníka E3, jejímž prostřednictvím se domáhala:
—
určení neplatnosti smluv, na základě nichž získala sporné dluhopisy vydané společností Commerzbank a prodané společností Redi, pro nevyváženost smlouvy a pro úplnou nebo částečnou bezpředmětnost a vydání bezdůvodného obohacení, tedy vrácení peněžní částky uhrazené při této koupi,
—
uznání odpovědnosti její mateřské společnosti Profit Holding, rovněž založené dle italského práva, na základě článku 2497 codice civile (občanský zákoník) z důvodu, že uvedená společnost porušila zásady řádné správy společností a podniků tím, že nechala svoji dceřinou společnost provést dotčené transakce, a je tedy povinna nahradit škody, které společnost Profit údajně utrpěla z důvodu této špatné správy. Tento návrh na náhradu škody směřuje solidárně i proti společnosti Redi, jakož i S. Ossimu, E. Maglimu a E. Fioremu, a to na základě teze, že se tyto osoby na způsobení neodůvodněné škody společnosti Profit se společností Profit Holding z různých titulů spolupodílely.
S. Ossi a Commerzbank, jakož i A. Mirone, zažalovaný posledně uvedenou společností, namítli nepříslušnost italského soudu, zejména z důvodu, že doložka o soudní příslušnosti obsažená v prospektu uváděla, že příslušné jsou anglické soudy. Profit tedy podala ke Corte suprema di Cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie) žádost o rozhodnutí o předběžné otázce soudní příslušnosti.
Za těchto podmínek se Corte suprema di Cassazione (nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Lze spojitost mezi různými žalobami, kterou uvádí čl. 6 odst. 1 nařízení č. 44/2001, považovat za existující v případě, že se liší předmět nároků uplatňovaných v obou žalobách i titul, na jehož základě byly u soudu vzneseny nároky, aniž mezi nimi byl vztah subsidiarity nebo logicko-právní neslučitelnosti, avšak případné vyhovění jednomu z nich se může případně odrazit na rozsahu zájmu, na jehož ochranu byla podána druhá žaloba?
2)
Může být požadavek písemné formy ujednání o příslušnosti, který stanoví čl. 23 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001, považován za splněný v případě, že je takové ujednání vloženo do [prospektu] vyhotoveného jednostranně emitentem dluhopisů, takže ujednání o příslušnosti se uplatní na spory vzniklé s jakýmkoli následným nabyvatelem uvedených dluhopisů, pokud jde o jejich platnost; nebo pokud tomu tak není, lze se domnívat, že vložení ujednání o příslušnosti do dokumentu, který má upravit dluhopisy určené k přeshraničnímu oběhu, je formou, kterou připouštějí zvyklosti mezinárodního obchodu ve smyslu čl. 23 odst. 1 písm. c) téhož nařízení?
3)
Má být pojem ‚věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy‘, použitý v čl. 5 odst. 1 uvedeného nařízení, chápán tak, že zahrnuje pouze spory, v nichž se má u soudu uplatnit právní vztah vyplývající ze smlouvy, a spory úzce související s uvedeným vztahem, nebo tento pojem zahrnuje i spory, v nichž se žalobce nedovolává smlouvy, ale popírá existenci právně platného smluvního vztahu a domáhá se vrácení toho, co bylo zaplaceno na základě titulu, který nemá podle jeho názoru žádnou právní hodnotu?“
K předběžným otázkám
Vyjádření předložily společnosti Profit a Commerzbank, italská vláda, vláda Spojeného království, jakož i Evropská komise.
Před přezkumem první předběžné otázky je třeba zodpovědět druhou a třetí otázku. Jak totiž uvedl generální advokát v bodě 29 svého stanoviska, pokud by měl předkládající soud na základě odpovědi na druhou otázku dospět k závěru, že se lze doložky o soudní příslušnosti dotčené v původním řízení vůči společnosti Profit platně dovolávat, musel by Tribunale de Milano (soud v Miláně) nutně prohlásit za nepříslušný k rozhodnutí o žalobě na neplatnost a vrácení prodejní ceny, a ta by musela být postoupena anglickým soudům.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda má být čl. 23 odst. 1 písm. a) a c) nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že taková doložka o soudní příslušnosti, jako je doložka dotčená v původním řízení, zaprvé splňuje formální požadavky stanovené uvedeným čl. 23 odst. 1 písm. a), je-li obsažena v prospektu emise dluhopisů vypracovaném emitentem těchto cenných papírů, zadruhé lze ji uplatnit vůči třetí osobě, která nabyla tyto cenné papíry prostřednictvím finančního zprostředkovatele, a zatřetí, v případě záporné odpovědi na první dvě části druhé otázky, odpovídá zvyklostem, které jsou běžné v oblasti mezinárodního obchodu ve smyslu uvedeného čl. 23 odst. 1 písm. c).
Úvodem je třeba připomenout, že pokud jde o podmínky platnosti doložky o soudní příslušnosti, čl. 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001 stanoví především formální podmínky a uvádí pouze jednu věcnou podmínku vztahující se k předmětu doložky, která se musí týkat určitého právního vztahu. Znění tohoto ustanovení tedy neupřesňuje, zda je možné doložku o soudní příslušnosti vztáhnout mimo okruh stran smlouvy na třetí osobu, která je stranou následné smlouvy a zcela nebo částečně na ni přešla práva a povinnosti jedné ze stran původní smlouvy (viz zejména rozsudek ze dne 7. února 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, bod
).
Článek 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001 však jasně uvádí, že se jeho působnost omezuje na případy, ve kterých se strany „dohodnou“ na příslušnosti soudu. Jak vyplývá z bodu 11 odůvodnění tohoto nařízení, shodná vůle stran v souladu se zásadou smluvní volnosti odůvodňuje přiznání přednosti volbě příslušnosti jiného soudu, než je soud, který by byl podle nařízení případně příslušný (rozsudek ze dne 7. února 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, bod
).
Pro odpověď na první část druhé otázky je třeba určit, zda doložka o soudní příslušnosti obsažená v prospektu emise dluhopisů, jenž byl vyhotoven jednostranně emitentem, splňuje požadavek písemné formy stanovený v čl. 23 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001.
Soudní dvůr již rozhodl, že takový požadavek splňuje doložka o soudní příslušnosti, která je součástí všeobecných obchodních podmínek jedné ze stran, jež jsou vytištěny na rubu smlouvy, pouze pod podmínkou, že smlouva na tyto všeobecné podmínky výslovně odkazuje (rozsudek ze dne 14. prosince 1976, Estasis Saloti di Colzani,
24/76
,
EU:C:1976:177
, bod
).
Kromě toho je třeba podle ustálené judikatury vykládat čl. 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001 v tom smyslu, že stejně jako v případě cíle sledovaného čl. 17 prvním pododstavcem Bruselské úmluvy ze dne 27. září 1968 o soudní příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je jedním z cílů tohoto ustanovení skutečný souhlas stran (viz zejména rozsudek ze dne 7. února 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, bod
a citovaná judikatura), a že tudíž uvedené ustanovení ukládá soudu, jemuž byl spor předložen, povinnost zkoumat, zda byla dotčená doložka stranami skutečně odsouhlasena, a to jasným a konkrétním způsobem (viz zejména rozsudky ze dne 9. listopadu 2000, Coreck,
C‑387/98
,
EU:C:2000:606
, bod
a citovaná judikatura, jakož i ze dne 7. února 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, bod
).
Ve věci v původním řízení je doložka zakládající příslušnost anglických soudů obsažena v prospektu, tedy dokumentu vypracovaném emitentem cenného papíru. Z předkládacího rozhodnutí s jistotou nevyplývá, zda byla tato doložka převzata do smluvních dokumentů podepsaných při emisi cenných papírů na primárním trhu nebo zda v nich byl na ni učiněn výslovný odkaz.
Na první část druhé otázky je tedy třeba odpověděl, že požadavek písemné formy stanovený v čl. 23 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 je v případě vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů splněn pouze v případě, že smlouva podepsaná stranami při emisi cenných papírů na primárním trhu zmiňuje souhlas s touto doložkou nebo obsahuje výslovný odkaz na tento prospekt, což musí ověřit předkládající soud.
V případě, že tomu tak je, bude muset uvedený soud dále určit, zda smlouva podepsaná mezi společnostmi Redi a Profit při prodeji cenných papírů na sekundárním trhu obsahuje rovněž souhlas s uvedenou doložkou nebo takový odkaz. Je-li tomu tak, je třeba mít za to, že tuto doložku lze vůči společnosti Profit uplatnit.
Pouze v případě, že tomu tak není, je třeba se zabývat druhou částí druhé otázky, tedy tím, zda doložka o soudní příslušnosti, platně sjednaná ve smlouvě uzavřené mezi emitentem cenného papíru a jeho upisovatelem, může být uplatňována vůči třetí osobě, která tento cenný papír nabyla od uvedeného upisovatele, aniž vyjádřila výslovný souhlas s touto doložkou, a podala žalobu na náhradu škody směřující proti uvedenému emitentovi.
Soudní dvůr v bodě 33 rozsudku ze dne 7. února 2013, Refcomp (
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
), v souvislosti s žalobou na náhradu škody podanou dalším nabyvatelem věci vůči jejímu výrobci rozhodl, že při neexistenci smluvního vztahu mezi nimi na ně nelze pohlížet tak, že se ve smyslu čl. 23 odst. 1 nařízení č. 44/2001 „dohodli“ na příslušnosti soudu určeného jako příslušného v původní smlouvě uzavřené mezi výrobcem a prvním nabyvatelem.
V oblasti smluv o námořní přepravě však Soudní dvůr rozhodl, že se lze vůči osobě, která není smluvní stranou, dovolávat doložky o soudní příslušnosti obsažené v konosamentu, pokud byla taková doložka uznána platnou mezi zasílatelem a přepravcem a třetí osoba jakožto jeho držitel ve smyslu příslušného vnitrostátního práva tím, že konosament nabyla, nastoupila do práv a povinností zasílatele. Právě vzhledem k tomuto substitučnímu vztahu mezi držitelem konosamentu a zasílatelem se stává nabytím konosamentu jeho držitel vázaným uvedenou doložkou. V případě, kdy dle vnitrostátního práva takový vztah existuje, není nutné, aby soud, jemuž byl spor předložen, ověřoval, zda tato třetí osoba projevila s uvedenou doložkou souhlas. V tomto ohledu totiž Soudní dvůr zdůraznil zcela zvláštní povahu konosamentu, který je nástrojem mezinárodního obchodu určeným k úpravě vztahu mezi nejméně třemi osobami. Konosament totiž představuje převoditelný cenný papír umožňující jeho vlastníkovi převést zboží během jeho přepravy na nabyvatele, na kterého přejdou veškerá práva a povinnosti zasílatele vůči přepravci (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. června 1984, Russ,
71/83
,
EU:C:1984:217
, bod
; ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
; ze dne 9. listopadu 2000, Coreck,
C‑387/98
,
EU:C:2000:606
, body
až
, jakož i ze dne 7. února 2013, Refcomp,
C‑543/10
,
EU:C:2013:62
, body
až
).
Dále Soudní dvůr měl v oblasti úpisu akcií společnosti rovněž za to, že osoba, která se stala akcionářem, vyjádřila souhlas s tím, že se podřídí všem ustanovením stanov dané společnosti, včetně doložky o soudní příslušnosti obsažené v těchto stanovách, kterou je vázána za podmínky, že uvedené stanovy jsou uloženy na místě, do něhož má akcionář přístup, například v sídle společnosti, nebo jsou obsaženy ve veřejném registru (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. března 1992, Powell Duffryn,
C‑214/89
,
EU:C:1992:115
, body
a
).
Ve věci v původním řízení se jedná o to, zda se Commerzbank, tedy emitent sporných dluhopisů, může dovolávat doložky o soudní příslušnosti obsažené v prospektu vůči společnosti Profit, poslednímu nabyvateli těchto cenných papírů, který je nabyl prostřednictvím smlouvy uzavřené se společností Redi.
Vzhledem k judikatuře uvedené v bodech 33 a 34 tohoto rozsudku je třeba na tuto otázku odpovědět kladně v případě, že je prokázáno – což musí ověřit předkládající soud – že tato doložka je platná ve vztahu mezi společností Commerzbank a společností Redi, tedy primárním upisovatelem těchto akcií, dále že Profit tím, že na sekundárním trhu koupila uvedené cenné papíry od společnosti Redi, na sebe převzala práva a povinnosti pojící se k těmto cenným papírům dle použitelného vnitrostátního práva a konečně že Profit měla možnost se s prospektem obsahujícím uvedenou doložku seznámit, což předpokládá jeho snadnou přístupnost.
Na druhou část druhé položené otázky je tedy třeba odpovědět, že článek 23 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že doložky o soudní příslušnosti obsažené v prospektu emise dluhopisů vypracovaném emitentem těchto cenných papírů se lze dovolávat vůči třetí osobě, která nabyla tyto cenné papíry od finančního zprostředkovatele, je-li prokázáno – což musí ověřit předkládající soud – že tato doložka je platná ve vztahu mezi tímto emitentem a finančním zprostředkovatelem, dále že uvedená třetí osoba tím, že na sekundárním trhu koupila dotčené cenné papíry, na sebe převzala práva a povinnosti uvedeného zprostředkovatele pojící se k těmto cenným papírům dle použitelného vnitrostátního práva a konečně že dotyčná třetí osoba měla možnost se s prospektem obsahujícím uvedenou doložku seznámit.
Co se týče třetí části druhé otázky, předkládající soud se Soudního dvora pro případ záporné odpovědi na první dvě části této otázky táže na případnou existenci mezinárodních obchodních zvyklostí, s nimiž by byly strany obeznámeny.
Z judikatury vyplývá, že skutečný souhlas zúčastněných zůstává jedním z cílů sledovaných čl. 23 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001, odůvodněným snahou zabránit tomu, aby doložky o soudní příslušnosti vložené do smlouvy jednou ze smluvních stran byly odsouhlaseny bez povšimnutí (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Soudní dvůr nicméně dodal, že uvedený čl. 23 odst. 1 písm. c) umožňuje považovat existenci tohoto souhlasu za prokázanou tehdy, jestliže v tomto ohledu existují v dotčeném odvětví mezinárodního obchodu obchodním zvyklosti, které strany znají nebo musí znát (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, body
a
).
V tomto ohledu Soudní dvůr uvedl, že je věcí vnitrostátního soudu, aby posoudil, zda dotčená smlouva spadá do oblasti mezinárodního obchodu, a ověřil, zda v odvětví mezinárodního obchodu, v němž dotčené strany působí, dané zvyklosti existují a zda je strany skutečně znají nebo mají znát. Soudnímu dvoru však přísluší, aby mu poskytl objektivní prvky nutné pro toto posouzení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Co se týče prvního bodu, není sporu o tom, že ve věci v původním řízení spadá daná smlouva do oblasti mezinárodního obchodu.
Pokud jde o druhý bod, Soudní dvůr již měl příležitost upřesnit, že existence zvyklosti nemůže být určena odkazem na zákon některého ze smluvních států a musí být konstatována nikoliv v mezinárodním obchodu obecně, ale v jeho odvětví, v němž působí smluvní strany (rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Soudní dvůr rovněž dodal, že zvyklost v dotčeném odvětví obchodu existuje zejména tehdy, pokud při uzavírání smluv určitého typu postupují subjekty v tomto odvětví obecně a pravidelně určitým konkrétním způsobem (rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Soudní dvůr z toho vyvodil, že není nutné, aby takový postup byl prokázán v určitých konkrétních zemích, ani zejména ve všech smluvních státech. To, že hospodářské subjekty ze země mající důležité postavení v daném odvětví mezinárodního obchodu obecně a pravidelně postupují určitým způsobem, může být indicií usnadňující prokázání existence dané zvyklosti. Určujícím kritériem zůstává nicméně to, zda je dotčený postup v odvětví mezinárodního obchodu, v němž působí smluvní strany, hospodářskými subjekty obecně a pravidelně dodržován (rozsudek ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
V tomto ohledu Soudní dvůr rovněž upřesnil, že jelikož článek 23 nařízení č. 44/2001 neobsahuje žádnou informaci o způsobu zveřejňování, je třeba mít za to, že případná vědomost specializovaných sdružení nebo organizací o předtištěných formulářích obsahujících doložku o soudní příslušnosti sice může usnadnit prokazování obecně a pravidelně sledovaného postupu, avšak nelze ji vyžadovat k prokázání existence zvyklosti (rozsudek ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Kromě toho postup naplňující znaky zvyklosti nepřestává být zvyklostí jen proto, že je zpochybňován před soudy, a to nezávisle na rozsahu tohoto zpochybnění, pakliže je v dotčeném odvětví činnosti u daného druhu smlouvy nadále obecně a pravidelně dodržován (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
A konečně, pokud jde o skutečnou nebo předpokládanou vědomost smluvních stran o této zvyklosti, z judikatury vyplývá, že ji lze doložit zejména tím, že se prokáže, že strany v dřívější době navázaly vzájemné obchodní vztahy nebo vztahy tohoto druhu s jinými subjekty působícími v dotčeném odvětví nebo že je v tomto odvětví dostatečně znám určitý postup, neboť je při uzavírání určitého typu smluv používán obecně a pravidelně, takže může být považován za ustálenou praxi (rozsudky ze dne 20. února 1997, MSG,
C‑106/95
,
EU:C:1997:70
, bod
, a ze dne 16. března 1999, Castelletti,
C‑159/97
,
EU:C:1999:142
, bod
).
Mezi skutečnosti, které je třeba zohlednit při určování toho, zda ve věci v původním řízení je vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu v oblasti, v níž smluvní strany působí, zvyklostí, kterou smluvní strany znaly nebo musely znát, bude muset předkládající soud zahrnout zejména okolnost, že uvedený prospekt byl nejprve schválen dublinskou burzou a zveřejněn na jejích internetových stránkách, což podle všeho není společností Profit věcně zpochybňováno. Mimoto bude muset předkládající soud přihlédnout k tomu, že není sporu o tom, že Profit je společností působící v oblasti finančních investic, jakož i k případným obchodním vztahům, které v minulosti navázala s ostatními stranami dotčenými ve věci v původním řízení. Vnitrostátní soud bude muset rovněž ověřit, zda jsou emise dluhopisů v tomto odvětví činnosti obecně a pravidelně doprovázeny prospektem obsahujícím doložku o soudní příslušnosti a zda je taková praxe dostatečně známá k tomu, aby mohla být považována za ustálenou.
Na třetí část druhé otázky je tedy odpovědět tak, že vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů může být považováno za formu, kterou připouštějí zvyklosti mezinárodního obchodu ve smyslu čl. 23 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001 a jež umožňuje předpokládat souhlas osoby, vůči níž je doložka uplatňována, pokud je zejména prokázáno – což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu – že jednak při uzavírání smluv tohoto typu postupují hospodářské subjekty v dotčeném odvětví obecně a pravidelně určitým konkrétním způsobem a jednak strany v dřívější době navázaly vzájemné obchodní vztahy nebo vztahy tohoto druhu s jinými subjekty působícími v dotčeném odvětví či že je dotčený postup natolik znám, že může být považován za ustálenou praxi.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou položenou otázku odpovědět, že článek 23 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že:
—
požadavek písemné formy stanovený v čl. 23 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 je při vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů splněn pouze tehdy, pokud smlouva podepsaná stranami při emisi cenných papírů na primárním trhu obsahuje souhlas s touto doložkou nebo výslovný odkaz na tento prospekt,
—
doložky o soudní příslušnosti obsažené v prospektu emise dluhopisů vypracovaném emitentem těchto cenných papírů se lze dovolávat vůči třetí osobě, která nabyla tyto cenné papíry od finančního zprostředkovatele, je-li prokázáno – což musí ověřit předkládající soud – že tato doložka je platná ve vztahu mezi tímto emitentem a finančním zprostředkovatelem, dále že uvedená třetí osoba tím, že na sekundárním trhu nabyla dotčené cenné papíry, na sebe převzala práva a povinnosti uvedeného zprostředkovatele pojící se k těmto cenným papírům dle použitelného vnitrostátního práva a konečně že dotyčná třetí osoba měla možnost se s prospektem obsahujícím uvedenou doložku seznámit, a
—
vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů může být považováno za formu, kterou připouštějí zvyklosti mezinárodního obchodu ve smyslu čl. 23 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001 a jež umožňuje předpokládat souhlas osoby, vůči níž je doložka uplatňována, pokud je zejména prokázáno – což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu – že jednak při uzavírání smluv tohoto typu postupují hospodářské subjekty v dotčeném odvětví obecně a pravidelně takovýmto způsobem a jednak strany v dřívější době navázaly vzájemné obchodní vztahy nebo vztahy tohoto druhu s jinými subjekty působícími v dotčeném odvětví či že je dotčený postup natolik znám, že může být považován za ustálenou praxi.
Ke třetí otázce
Podstatou třetí otázky předkládajícího soudu je, zda má být čl. 5 bod 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že žaloba znějící na určení neplatnosti smlouvy a vrácení částek zaplacených na základě aktu prohlášeného za neplatný musí být považována za žalobu spadající pod pojem „věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy“ ve smyslu uvedeného ustanovení.
K zodpovězení této otázky je třeba nejprve připomenout, že pojem „smlouva nebo nároky ze smlouvy“ ve smyslu uvedeného ustanovení nemůže být chápán jako odkaz na kvalifikaci právního vztahu projednávaného před vnitrostátním soudem podle příslušného vnitrostátního práva. Tento pojem musí být naopak vykládán autonomně s přihlédnutím k systematice a cílům nařízení č. 44/2001 za účelem zajištění jeho jednotného uplatňování ve všech členských státech (rozsudky ze dne 17. června 1992, Handte,
C‑26/91
,
EU:C:1992:268
, bod
; ze dne 14. března 2013, Česká spořitelna,
C‑419/11
,
EU:C:2013:165
, bod
, a ze dne 28. ledna 2015, Kolassa,
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
, bod
).
Z judikatury vzešlé z rozsudku ze dne 4. března 1982, Effer (
38/81
,
EU:C:1982:79
) plyne, že mezi pravomoci vnitrostátního soudu v oblasti rozhodování o otázkách týkajících se smlouvy patří i pravomoc posoudit existenci podstatných náležitostí samotné smlouvy, neboť takové posouzení je nezbytné k tomu, aby vnitrostátní soud, který o dané věci rozhoduje, mohl ověřit svou příslušnost podle nařízení č. 44/2001. Pokud by tomu tak nemělo být, ustanovení článku 5 nařízení č. 44/2001 by mohlo být zbaveno svého právního dosahu, jelikož by bylo připuštěno, že k tomu, aby se jedna ze stran vyhnula uplatnění pravidla stanoveného v těchto ustanoveních, stačí, aby tvrdila, že smlouva neexistuje. Naopak, zohlednění cílů a ducha nařízení č. 44/2001 si žádá vykládat uvedená ustanovení takovým způsobem, aby soud, který má rozhodnout spor ze smlouvy, mohl ověřit, a to i bez návrhu, základní podmínky své příslušnosti na základě přesvědčivých a relevantních skutečností předložených dotyčnou stranou prokazujících existenci či neexistenci smlouvy.
Kromě toho, co se týče vazby mezi žalobou na neplatnost a vydáním bezdůvodného obohacení, stačí konstatovat, jak připomněl generální advokát v bodě 80 svého stanoviska, že pokud by mezi stranami neexistoval svobodně přijatý smluvní vztah, nebyl by daný závazek splněn a nevznikl by nárok na vydání bezdůvodného obohacení. Tato příčinná souvislost mezi nárokem na náhradu a smluvním vztahem postačuje k tomu, aby žaloba na vydání bezdůvodného obohacení spadala do smluvní sféry.
Ve věci v původním řízení sice není žádných pochyb o tom, že společnosti Profit a Redi váže smlouva, předkládajícímu soudu však přísluší ověřit, jak je uvedeno v bodě 36 tohoto rozsudku, zda Profit na sebe převzala práva a povinnosti společnosti Redi pojící se ke sporným cenným papírům dle vnitrostátního práva, a mezi společnostmi Profit a Commerzbank tedy existuje smluvní vztah.
Z bodů 54 a 55 tohoto rozsudku plyne, že v takové věci, jako je věc v původním řízení, má Profit ve svých vztazích se společností Redi a s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud dle předchozího bodu tohoto rozsudku, i ve vztazích se společností Commerzbank nárok, aby jeho spor projednal soud místa plnění smlouvy podle čl. 5 odst. 1 nařízení č. 44/2001, a to i když je vznik smlouvy, na níž je žaloba založena, mezi účastníky řízení sporný.
Vzhledem k předchozím úvahám je třeba na třetí položenou otázku odpovědět, že čl. 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloby znějící na neplatnost smlouvy a vydání částek bezdůvodně zaplacených na základě uvedené smlouvy spadají pod pojem „věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy“ ve smyslu uvedeného ustanovení.
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 vykládán v tom smyslu, že v případě dvou žalob podaných proti několika žalovaným, které mají odlišný předmět i základ a není mezi nimi vztah subsidiarity nebo neslučitelnosti, k tomu, aby existovalo nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí ve smyslu uvedeného ustanovení, postačuje, aby se případné vyhovění jedné z nich mohlo potenciálně promítnout do rozsahu zájmu, na jehož ochranu byla podána druhá žaloba.
Úvodem je třeba připomenout, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 stanoví, že je-li žalováno více osob společně, může být žalovaný žalován u soudu místa, kde má bydliště některá z těchto osob, za předpokladu, že právní nároky jsou spojeny tak úzce, že je účelné je projednat a rozhodnout o nich společně, aby se tak zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí v oddělených řízeních.
Pokud jde o cíl pravidla pro učení příslušnosti uvedeného v čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, toto pravidlo v souladu s bodem 12 a 15 odůvodnění tohoto nařízení odpovídá snaze usnadnit řádný výkon spravedlnosti, minimalizovat možnost souběžných řízení, a tedy zajistit, aby nebyla v oddělených řízeních přijata řešení, která by si mohla vzájemně odporovat (viz zejména rozsudky ze dne 1. prosince 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, bod
, a ze dne 12. července 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, bod
).
Kromě toho musí být uvedené pravidlo zakládající zvláštní příslušnost vykládáno z pohledu bodu 11 odůvodnění nařízení č. 44/2001, podle něhož musí být pravidla pro určení příslušnosti vysoce předvídatelná a založená na zásadě, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, a příslušnost na tomto základě musí být dána vždy, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného hraničního určovatele (viz zejména rozsudky ze dne 11. října 2007, Freeport,
C‑98/06
,
EU:C:2007:595
, bod
, a ze dne 12. července 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, bod
).
Dále platí, že jelikož se toto pravidlo zakládající zvláštní příslušnost odchyluje od zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného, zakotvené v článku 2 nařízení č. 44/2001, je třeba jej vykládat restriktivně v tom smyslu, že neumožňuje výklad, který by překračoval rámec případů výslovně předvídaných v uvedeném nařízení (viz zejména rozsudky ze dne 1. prosince 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, bod
a citovaná judikatura, jakož i ze dne 12. července 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, bod
).
Soudní dvůr rovněž učinil závěr, že je na vnitrostátním soudu, aby posoudil existenci souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které k němu byly podány, tj. nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, jestliže by o těchto žalobách bylo rozhodnuto v oddělených řízeních, a v tomto ohledu zohlednil všechny nezbytné skutečnosti ze spisu (viz zejména rozsudky ze dne 11. října 2007, Freeport,
C‑98/06
,
EU:C:2007:595
, bod
; ze dne 1. prosince 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, bod
, a ze dne 12. července 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, bod
).
V tomto ohledu však Soudní dvůr upřesnil, že aby bylo možné mít za to, že existuje nebezpečí vzájemně si odporujících rozhodnutí ve smyslu čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001, nestačí, že existuje rozdíl v řešení sporu, ale je rovněž třeba, aby se tento rozdíl vyskytl v rámci téže skutkové a právní situace (viz zejména rozsudky ze dne 13. července 2006, Roche Nederland a další,
C‑539/03
,
EU:C:2006:458
, bod
; ze dne 11. října 2007, Freeport,
C‑98/06
,
EU:C:2007:595
, bod
; ze dne 1. prosince 2011, Painer,
C‑145/10
,
EU:C:2011:798
, bod
, jakož i ze dne 12. července 2012, Solvay,
C‑616/10
,
EU:C:2012:445
, bod
).
Aby mohl vnitrostátní soud v takové situaci, jako je situace dotčená v původním řízení, posoudit existenci souvislosti mezi jednotlivými žalobami, které mu byly předloženy, a tedy nebezpečí vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, kdyby o těchto žalobách bylo rozhodnuto v oddělených řízeních, bude muset, jak zdůraznil generální advokát v bodech 95 až 100 svého stanoviska, přihlédnout zejména ke skutkové a právní rozdílnosti mezi řízením o náhradě škody plynoucí z nedostatku řádné správy na straně jedné a řízením o určení neplatnosti jedné ze smluv a o vydání bezdůvodného obohacení, jejichž výsledky jsou na sobě nezávislé, na straně druhé. V tomto ohledu pouhá okolnost, že výsledek jednoho z řízení by mohl ovlivňovat výsledek řízení jiného, zejména pak potenciální vliv částky k vrácení v rámci žaloby na neplatnost a na vydání bezdůvodného obohacení na vyčíslení případné újmy v rámci žaloby na náhradu škody, nestačí k tomu, aby rozhodnutí, která je třeba vydat v rámci obou řízení, mohla být považována za „vzájemně si odporující“ ve smyslu čl. 6 bodu 1 nařízení č. 44/2001.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět tak, že čl. 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě dvou žalob podaných proti různým žalovaným, které mají odlišný předmět i základ a není mezi nimi vztah subsidiarity nebo neslučitelnosti, k existenci nebezpečí vzájemně si odporujících rozhodnutí ve smyslu uvedeného ustanovení nepostačuje, že se případné vyhovění jedné z nich potenciálně může promítnout do rozsahu práva, na jehož ochranu byla podána druhá žaloba.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

1)
Článek 23 nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že:
—
požadavek písemné formy stanovený v čl. 23 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 je při vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů splněn pouze tehdy, pokud smlouva podepsaná stranami při emisi cenných papírů na primárním trhu obsahuje souhlas s touto doložkou nebo výslovný odkaz na tento prospekt,
—
doložky o soudní příslušnosti obsažené v prospektu emise dluhopisů vypracovaném emitentem těchto cenných papírů se lze dovolávat vůči třetí osobě, která nabyla tyto cenné papíry od finančního zprostředkovatele, je-li prokázáno – což musí ověřit předkládající soud – že tato doložka je platná ve vztahu mezi tímto emitentem a finančním zprostředkovatelem, dále že uvedená třetí osoba tím, že na sekundárním trhu nabyla dotčené cenné papíry, na sebe převzala práva a povinnosti uvedeného zprostředkovatele pojící se k těmto cenným papírům dle použitelného vnitrostátního práva a konečně že dotyčná třetí osoba měla možnost se s prospektem obsahujícím uvedenou doložku seznámit, a
—
vložení doložky o soudní příslušnosti do prospektu emise dluhopisů může být považováno za formu, kterou připouštějí zvyklosti mezinárodního obchodu ve smyslu čl. 23 odst. 1 písm. c) nařízení č. 44/2001 a jež umožňuje předpokládat souhlas osoby, vůči níž je doložka uplatňována, pokud je zejména prokázáno – což přísluší ověřit vnitrostátnímu soudu – že jednak při uzavírání smluv tohoto typu postupují hospodářské subjekty v dotčeném odvětví obecně a pravidelně takovýmto způsobem a jednak strany v dřívější době navázaly vzájemné obchodní vztahy nebo vztahy tohoto druhu s jinými subjekty působícími v dotčeném odvětví či že je dotčený postup natolik znám, že může být považován za ustálenou praxi.

2)
Článek 5 odst. 1 písm. a) nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že žaloby na zrušení smlouvy a vydání částek bezdůvodně zaplacených na základě uvedené smlouvy spadají pod „věci týkající se smlouvy nebo nároků ze smlouvy“ ve smyslu uvedeného ustanovení.

3)
Článek 6 bod 1 nařízení č. 44/2001 musí být vykládán v tom smyslu, že v případě dvou žalob podaných proti různým žalovaným, které mají odlišný předmět i základ a není mezi nimi vztah subsidiarity nebo neslučitelnosti, nepostačuje k existenci nebezpečí vzájemně si odporujících rozhodnutí ve smyslu uvedeného ustanovení, že se případné vyhovění jedné z nich potenciálně může promítnout do rozsahu práva, na jehož ochranu byla podána druhá žaloba.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.