CELEX: 62018CJ0764
Begäran om förhandsavgörande
Tillstånd för elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster
Kommunal avgift för ianspråktagande eller nyttjande av offentlig mark
Direktiv 2002/20/EG
Tillämpning på tillhandahållare av fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster
Begreppen ’elektroniska kommunikationsnät’ och ’elektroniska kommunikationstjänster’
Artikel 12
Administrativa avgifter
Artikel 13
Avgifter för nyttjanderätter och rättigheter att installera faciliteter
Tillämpningsområde
Begränsningar av medlemsstaternas utövande av sin beskattningsrätt

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 12 och 13 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/20/EG av den 7 mars 2002 om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv) (
EGT L 108, 2002, s. 21
), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/140/EG av den 25 november 2009 (
EUT L 337, 2009, s. 37
) (nedan kallat auktorisationsdirektivet).
Begäran har framställts i ett mål mellan Ayuntamiento de Pamplona (kommunen Pamplona, Spanien) (nedan kallad kommunen Pamplona) och Orange España SAU. Målet rör den avgift för privat användning eller särskilt nyttjande av ytor på, över eller under kommunal offentlig mark, för företag som tillhandahåller tjänster av allmänt intresse (nedan kallad avgiften för nyttjande av offentlig mark) som detta bolag har varit skyldigt att betala.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Ramdirektivet
Det gemensamma regelverket för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster samt tillhörande faciliteter och tillhörande tjänster består av Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/21/EG av den 7 mars 2002 om ett gemensamt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (ramdirektiv) (
EGT L 108, 2002, s. 33
), i dess lydelse enligt direktiv 2009/140 (nedan kallat ramdirektivet), samt fyra specifika direktiv, däribland direktiv 2002/20.
I artikel 2 i ramdirektivet, med rubriken ”Definitioner”, anges följande i leden a och c:
”I detta direktiv används följande beteckningar med de betydelser som här anges:
a)
elektroniskt kommunikationsnät
: system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser, inbegripet nätkomponenter som inte är aktiva, som medger överföring av signaler via tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier, däribland satellitnät, fasta nät (kretskopplade och paketkopplade, inbegripet Internet) och markbundna mobilnät, elnätsystem i den utsträckning dessa används för signalöverföring, rundradionät samt kabel-tv-nät, oberoende av vilken typ av information som överförs.
…
c)
elektronisk kommunikationstjänst
: en tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät, däribland teletjänster och överföringstjänster i nät som används för rundradio, men inte tjänster i form av tillhandahållande av innehåll som överförts med hjälp av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster eller utövande av redaktionellt ansvar över detta innehåll. Den omfattar inte de av informationssamhällets tjänster enligt definitionen i artikel 1 i [Europaparlamentets och rådets direktiv 98/34/EG av den 22 juni 1998 om ett informationsförfarande beträffande tekniska standarder och föreskrifter (
EGT L 204, 1998, s. 37
)] som inte helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät.”
Auktorisationsdirektivet
Artikel 1 i auktorisationsdirektivet har följande lydelse:
”1.   Syftet med detta direktiv är att genomföra en inre marknad för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster genom harmonisering och förenkling av de bestämmelser och villkor som gäller för auktorisation av sådana nät och tjänster, så att dessa lättare kan tillhandahållas inom gemenskapen.
2.   Detta direktiv skall gälla auktorisation för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster.”
I artikel 2.2 i auktorisationsdirektivet föreskrivs följande:
”Följande definitioner skall även gälla:
a)
allmän auktorisation
: en rättslig ram som upprättats av en medlemsstat för att säkerställa rättigheter för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster och genom vilken det fastställs sektorsspecifika skyldigheter som kan gälla för alla eller vissa typer av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster i enlighet med det här direktivet.”
I artikel 12 i auktorisationsdirektivet, som har rubriken ”Administrativa avgifter”, föreskrivs följande:
”1.   De administrativa avgifter som tas ut av företag som tillhandahåller ett nät eller en tjänst i enlighet med allmän auktorisation eller som har beviljats nyttjanderätt skall
a)
sammanlagt täcka enbart de administrativa kostnader som uppkommer för förvaltning, kontroll och genomförande av systemet med den allmänna auktorisationen, samt för nyttjanderätter och för de särskilda skyldigheter som avses i artikel 6.2, som får inbegripa kostnader för internationellt samarbete, harmonisering och standardisering, marknadsanalys, övervakning av efterlevnaden och annan kontroll av marknaden samt lagstiftningsarbete som inbegriper utarbetande och genomförande av sekundärrätt och förvaltningsbeslut, t.ex. beslut om tillträde och samtrafik, och
b)
åläggas de enskilda företagen på ett objektivt, öppet redovisat och proportionellt sätt så att de administrativa tilläggskostnaderna och de därmed sammanhängande avgifterna minimeras.
2.   När nationella regleringsmyndigheter tar ut administrativa avgifter skall de årligen offentliggöra en översikt över sina administrativa kostnader och den sammanlagda summan av uppburna avgifter. Mot bakgrund av skillnaden mellan summan av avgifterna och de administrativa kostnaderna skall lämpliga justeringar göras.”
Artikel 13 i auktorisationsdirektivet, med rubriken ”Avgifter för nyttjanderätter och rättigheter att installera faciliteter”, har följande lydelse:
”Medlemsstaterna får låta den berörda myndigheten införa avgifter för nyttjanderätter till radiofrekvenser eller nummer eller för rättigheter att installera faciliteter på, över eller under offentlig eller privat egendom, varvid avgifterna skall beakta behovet av en optimal användning av dessa resurser. Medlemsstaterna skall säkerställa att avgifterna är sakligt motiverade, öppet redovisade, icke-diskriminerande och proportionella till det avsedda syftet, och att de tar hänsyn till de mål som avses i artikel 8 i [ramdirektivet].”
Spansk rätt
I artikel 2 första stycket i Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (kommunen Pamplonas skatteförordning nr 22 om avgifter för särskilt nyttjande av ytor på, över eller under kommunal offentlig mark för företag som tillhandahåller tjänster av allmänt intresse) av den 28 november 2013 (Navarras officiella tidning nr 240 av den 16 december 2013, s. 12766) (nedan kallad skatteförordning nr 22/2014) föreskrivs följande:
”Den avgiftsgrundande omständigheten utgörs av privat användning eller särskilt nyttjande av ytor på, över eller under kommunal offentlig mark, med hjälp av kablar, rörledningar och tunnlar, avsedda för anslutning till elenergi, vatten, gas eller andra vätskor, för fast telefoni, mobil telefoni och andra elektroniska kommunikationstjänster, inbegripet ledningsstolpar, kablar, pyloner, anslutningsskåp, fördelarskåp eller mätarskåp, transformatorer, skenor, vippor, antenner, försäljningsautomater och liknande apparater som har samband med tjänstetillhandahållandet.”
I artikel 4.3 i skatteförordning nr 22/2014 föreskrivs följande:
”Operatörer av mobil telefoni som inte äger de nät som används för att tillhandahålla denna tjänst är inte skyldiga att betala avgiften, även om de innehar rättigheter att nyttja, ha tillgång till eller samtrafikera dessa nät.
I övriga fall av tjänster av allmänt intresse ska både ägarna av de nät eller den infrastruktur som används och innehavarna av rätten att nyttja, ha tillgång till eller samtrafikera dessa nät eller denna infrastruktur vara avgiftsskyldiga.”
I artikel 5.1 i skatteförordning nr 22/2014 föreskrivs att det avgiftsunderlag på vilket avgiftssatsen ska tillämpas vid uttag av avgiften ska fastställas på grundval av företagens årliga bruttointäkter från fakturering inom kommunen och att kriterierna för fastställande av detta underlag inte ska tillämpas på ”operatörer av mobil telefoni”.
I enlighet med artikel 6 i denna skatteförordning uppgår skattesatsen till 1,5 procent av de rörelseintäkter som operatörerna fakturerar.
I artikel 24 i Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (kungligt lagdekret 2/2004 om godkännande av den omarbetade lydelsen av lagen om kommunernas ekonomiska förvaltning) av den 5 mars 2004 (BOE nr 59 av den 9 mars 2004, s. 10284), och artikel 105.1 tredje stycket i Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (regional lag 2/1995 om den autonoma regionen Navarras kommuners ekonomiska förvaltning) av den 10 mars 1995 (Navarras officiella tidning nr 36 av den 20 mars 1995) (nedan kallad regional lag 2/1995), föreskrivs att när det gäller avgifter för privat användning eller särskilt nyttjande av ytor på, under eller över kommunala allmänna vägar, av företag som tillhandahåller tjänster som berör majoriteten eller en väsentlig andel av kommunens invånare, ska avgifterna uppgå till 1,5 procent av företagens årliga omsättning i varje kommun.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Orange España gav till kommunen Pamplona in en ”självdeklaration” avseende avgiften för nyttjande av offentlig mark enligt skatteförordning nr 22/2014 för andra kvartalet år 2014, på grund av dess verksamhet avseende fast telefoni och internetanslutning inom kommunens territorium.
Orange España ansåg emellertid att avgiften stred mot de unionsbestämmelser som reglerar telekommunikationssektorn, och särskilt auktorisationsdirektivet, såsom det tolkats av EU-domstolen. Orange España begärde därför att kommunen Pamplona skulle rätta ”självdeklarationen” och återbetala det överskjutande beloppet.
Till stöd för sin begäran om rättelse gjorde Orange España för det första gällande att bolaget inte äger de nät som det använder i kommunen Pamplona, utan nyttjar dessa nät med stöd av samtrafikrättigheter. Bolaget preciserade därefter att fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster omfattas av tillämpningsområdet för auktorisationsdirektivet, såsom det tolkats av EU-domstolen med avseende på olika typer av avgifter som tas ut av företag som bedriver verksamhet inom mobiltelefonisektorn. Slutligen hävdade bolaget att det strider mot artiklarna 12 och 13 i detta direktiv att ta ut en avgift vars storlek uteslutande fastställts på grundval av en fast procentsats av företagets bruttointäkter.
Kommunen Pamplona avslog denna begäran med motiveringen att det varken förekommit oriktig bedömning av de faktiska omständigheterna eller felaktig rättstillämpning när storleken på den avgift som skulle betalas fastställdes. Orange España överklagade detta beslut till Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 1 de Pamplona (Förvaltningsdomstol på provinsnivå nr 1 i Pamplona, Spanien). Talan ogillades genom dom av den 4 december 2015 med motiveringen dels att Orange España var ägare till infrastrukturnäten och följaktligen inte kunde undantas från skyldigheten att betala avgiften, dels att avgiftens belopp hade fastställts i enlighet med artikel 105.1 tredje stycket i regional lag 2/1995.
Orange España överklagade denna dom till Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Överdomstolen i den autonoma regionen Navarra, Spanien). Nämnda domstol bekräftade att Orange España, i egenskap av ägare av nät och infrastruktur på kommunal offentlig mark, var skyldigt att betala den aktuella avgiften. Nämnda domstol biföll emellertid delvis överklagandet och slog fast att metoden för att fastställa storleken på denna avgift stred mot artiklarna 12 och 13 i auktorisationsdirektivet och att Orange España därför hade rätt till rättelse av sin ”självdeklaration”. Nämnda domstol ansåg att avgiftens storlek skulle fastställas med hänsyn till principerna om objektivitet och proportionalitet i dessa artiklar och inte utifrån ett företags bruttointäkter eller omsättning, eftersom det belopp som framräknats i detta fall gick utöver vad som är nödvändigt för att säkerställa en optimal användning av knappa resurser.
Kommunen Pamplona överklagade denna dom till Tribunal Supremo (Högsta domstolen, Spanien) och gjorde gällande att Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Överdomstolen i den autonoma regionen Navarra) hade åsidosatt EU‑domstolens praxis avseende mobilteleoperatörer, som följer av domen av den 12 juli 2012, Vodafone España och France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 och C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), genom att utvidga denna rättspraxis till att omfatta operatörer som tillhandahåller fasta telefonitjänster och operatörer som tillhandahåller internetanslutningstjänster. Orange España gjorde till sitt försvar gällande att det i auktorisationsdirektivet inte görs någon åtskillnad mellan operatörer som tillhandahåller mobiltelefonitjänster och operatörer som tillhandahåller fast telefoni. Den tolkning av artikel 13 i direktivet som EU‑domstolen gjorde i den domen kan således överföras på samtliga fall där leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster påförs avgifter för att kunna använda radiofrekvenser eller nummer eller installera faciliteter. Orange España anförde vidare att EU-domstolen i nämnda dom inte uttalade sig om metoden för att beräkna storleken på en sådan avgift.
Mot denna bakgrund beslutade Tribunal Supremo (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Ska [auktorisationsdirektivet], såsom det har tolkats av EU‑domstolen med avseende på företag som är verksamma inom mobiltelefonisektorn, och särskilt de begränsningar som anges i artiklarna 12 och 13 i direktivet vad gäller medlemsstaternas beskattningsrätt, tolkas på så sätt att det är tillämpligt på företag som tillhandahåller fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster?
2)
Om den första frågan ska besvaras jakande (och auktorisationsdirektivet således ska anses vara tillämpligt på företag som tillhandahåller fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster), ska artiklarna 12 och 13 i direktivet tolkas på så sätt att de tillåter medlemsstaterna att ta ut avgifter som beräknas enbart utifrån företagets – som är ägare till de installerade faciliteterna – årliga bruttointäkter från tillhandahållandet av fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster inom det aktuella geografiska området?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida auktorisationsdirektivet ska tolkas på så sätt att det är tillämpligt på företag som tillhandahåller fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster.
Det framgår av artikel 1.2 i auktorisationsdirektivet att direktivet är tillämpligt på ”auktorisation för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster”.
I artikel 2.1 i auktorisationsdirektivet föreskrivs att i detta direktiv ska ”de definitioner som anges i artikel 2 i [ramdirektivet] gälla”.
För att fastställa tillämpningsområdet för auktorisationsdirektivet är det därför lämpligt att utgå från de definitioner av begreppen ”elektroniska kommunikationsnät” och ”elektroniska kommunikationstjänster” som ges i ramdirektivet.
I artikel 2 a i ramdirektivet definieras ”elektroniskt kommunikationsnät” som ”system för överföring och i tillämpliga fall utrustning för koppling eller dirigering samt andra resurser, inbegripet nätkomponenter som inte är aktiva, som medger överföring av signaler via tråd, via radio, på optisk väg eller via andra elektromagnetiska överföringsmedier, däribland satellitnät, fasta nät (kretskopplade och paketkopplade, inbegripet Internet) och markbundna mobilnät, elnätsystem i den utsträckning dessa används för signalöverföring, rundradionät samt kabel-tv-nät, oberoende av vilken typ av information som överförs”.
Enligt artikel 2 c i ramdirektivet avses med ”elektronisk kommunikationstjänst” en ”tjänst som vanligen tillhandahålls mot ersättning och som helt eller huvudsakligen utgörs av överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät, däribland teletjänster och överföringstjänster i nät som används för rundradio”.
I det nationella målet är det fråga om tillhandahållande av tjänster avseende internetanslutning och fast telefoni via kabelnät och andra tekniska faciliteter.
Det framgår av de ovannämnda bestämmelserna att det i direktivet inte görs någon åtskillnad mellan fasta och mobila telefonitjänster vid definitionen av begreppet ”elektroniska kommunikationstjänster”. Såsom generaladvokaten har konstaterat i punkt 26 i sitt förslag till avgörande anges det i skäl 10 i ramdirektivet, utan att det görs någon åtskillnad mellan fast och mobil telefoni, att ”taltelefoni och överföring av elektronisk post omfattas av det här direktivet”.
När det gäller internetanslutning talas det uttryckligen om sådan i artikel 2 a i ramdirektivet och, såsom generaladvokaten också har konstaterat i punkt 27 i sitt förslag till avgörande, preciseras det i skäl 10 i direktivet att ”tillgång till Internet” är en elektronisk kommunikationstjänst.
Domstolen konstaterar således att ”elektroniska kommunikationstjänster”, i den mening som avses i ramdirektivet, är tjänster som består i överföring av signaler i elektroniska kommunikationsnät, oavsett om dessa nät är fasta eller mobila, och att dessa tjänster omfattar fasta eller mobila telefonitjänster samt internetanslutningstjänster. Eftersom tillämpningsområdet för auktorisationsdirektivet fastställs på grundval av definitionerna i ramdirektivet, följer det av det nyss anförda att auktorisationsdirektivet är tillämpligt på auktorisation för tillhandahållande av nät samt tillhandahållande av internetanslutningstjänster och fasta telefonitjänster.
Den första frågan ska således besvaras enligt följande. Auktorisationsdirektivet ska tolkas på så sätt att det även är tillämpligt på företag som tillhandahåller fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att, för det fall den första frågan besvaras jakande, få klarhet i huruvida artiklarna 12 och 13 i auktorisationsdirektivet ska tolkas på så sätt att de utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken företag som äger den infrastruktur eller de nät som behövs för elektronisk kommunikation och som använder dessa för att tillhandahålla fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster åläggs en avgift vars storlek uteslutande fastställs på grundval av detta företags årliga bruttointäkter i den berörda medlemsstaten.
Enligt artikel 1.2 i auktorisationsdirektivet ska detta direktiv gälla auktorisation för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (se dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
).
Auktorisationsdirektivet innehåller inte bara bestämmelser om förfaranden för att bevilja allmän auktorisation eller nyttjanderätter till radiofrekvenser eller nummer samt innehållet i dessa auktorisationer, utan även bestämmelser om vilken typ av avgifter som medlemsstaterna kan ta ut av företag inom sektorn för elektroniska kommunikationstjänster i samband med dessa förfaranden samt om avgifternas storlek (dom av den 4 september 2014, Belgacom och Mobistar,
C‑256/13 och C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, punkt
, dom av den 6 oktober 2015, Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, punkt
, och dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
).
Såsom framgår av domstolens fasta praxis får medlemsstaterna inom ramen för auktorisationsdirektivet inte ta ut andra avgifter för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster än dem som anges i det direktivet (dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För att bestämmelserna i auktorisationsdirektivet ska vara tillämpliga på en sådan avgift som avses i det nationella målet måste således den omständighet som utlöser skyldigheten att betala avgiften vara knuten till förfarandet för att inhämta en allmän auktorisation, som enligt artikel 2.2 a i auktorisationsdirektivet ska säkerställa rättigheter för tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster (dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska härvidlag erinras om att de administrativa avgifter som medlemsstaterna enligt artikel 12 i auktorisationsdirektivet får ålägga företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster i enlighet med en allmän auktorisation eller som har beviljats nyttjanderätter, för att finansiera den nationella regleringsmyndighetens verksamhet, endast får tas ut för att täcka de sammanlagda administrativa kostnaderna avseende de verksamheter som räknas upp i artikel 12.1 a i direktivet (dom av den 30 januari 2018, X och Visser,
C‑360/15 och C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, punkt
).
Domstolen har dessutom redan slagit fast att artikel 13 i auktorisationsdirektivet inte omfattar alla de avgifter som ska betalas för infrastrukturer som möjliggör tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (dom av den 4 september 2014, Belgacom och Mobistar,
C‑256/13 och C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, punkt
, och dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Denna artikel avser nämligen villkor för att införa avgifter för nyttjanderätter till radiofrekvenser eller nummer eller för rättigheter att installera faciliteter på, över eller under offentlig eller privat egendom (dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall föreskrivs i artikel 2 första stycket i skatteförordning nr 22/2014 att ”[d]en avgiftsgrundande omständigheten utgörs av privat användning eller särskilt nyttjande av ytor på, över eller under kommunal offentlig mark, med hjälp av kablar, rörledningar och tunnlar, avsedda för anslutning till elenergi, vatten, gas eller andra vätskor, för fast telefoni, mobil telefoni och andra elektroniska kommunikationstjänster … ”. Enligt artikel 4.3 i samma förordning ska dessutom såväl ägarna av de nät eller den infrastruktur som används som innehavarna av rätten att nyttja, ha tillgång till eller samtrafikera dessa nät eller denna infrastruktur, utöver mobiloperatörer, vara avgiftsskyldiga.
Vad gäller tolkningen av artikel 12 i auktorisationsdirektivet framgår det av handlingarna i målet och av parternas samstämmiga svar på en fråga som domstolen ställt under förhandlingen att avgiften för nyttjande av offentlig mark inte omfattas av tillämpningsområdet för denna artikel, eftersom den inte är avsedd att täcka de totala administrativa kostnaderna för den nationella regleringsmyndighetens verksamhet. Den kan följaktligen inte kvalificeras som en ”administrativ avgift” i den mening som avses i nämnda artikel.
Följaktligen utgör artikel 12 i auktorisationsdirektivet inte hinder för en nationell lagstiftning som föreskriver en sådan avgift.
Vad avser tolkningen av artikel 13 i detta direktiv har domstolen slagit fast att begreppet faciliteter och uttrycket installera i denna artikel avser sådana fysiska infrastrukturer som möjliggör tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster respektive fysiskt inrättande på den aktuella offentliga eller privata egendomen (dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Alla de avgifter, som ska betalas för infrastrukturer som möjliggör tillhandahållande av elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster omfattas emellertid, såsom påpekats i punkt 38 ovan, inte av artikel 13 i auktorisationsdirektivet (dom av den 4 september 2014, Belgacom och Mobistar,
C‑256/13 och C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, punkt
).
Såsom framgår av punkt 40 ovan utgörs den avgiftsgrundande händelsen för utnyttjandet av offentlig mark av privat användning eller särskilt nyttjande av ytor på, över eller under kommunal offentlig mark, med hjälp av olika infrastrukturer. De som ska betala denna avgift är således de företag som driver nät eller tjänster för elenergi, vatten, gas eller andra vätskor, fast telefoni, mobil telefoni och andra elektroniska kommunikationstjänster, och som använder eller ansvarar för driften av dessa infrastrukturer.
I artikel 4.3 i skatteförordning nr 22/2014 föreskrivs dessutom att nämnda avgift ska betalas inte bara av de som innehar rättigheter att nyttja, ha tillgång till eller samtrafikera de nät eller infrastrukturer som används, utan även av de som äger dessa nät och infrastrukturer, det vill säga även de som inte personligen nyttjar dessa nät eller infrastrukturer.
Av detta följer att tillämpningsområdet för avgiften för nyttjande av offentlig mark inte är begränsat till enbart operatörer som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster eller de som åtnjuter de rättigheter som anges i artikel 13 i auktorisationsdirektivet, vilket det emellertid ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera (se, för ett liknande resonemang, dom av den 4 september 2014, Belgacom och Mobistar,
C‑256/13 och C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, punkt
).
Det föreskrivs inte heller i skatteförordning nr 22/2014 att det, vad gäller privat användning eller särskilt nyttjande av offentlig mark med hjälp av olika infrastrukturer, ska fastställas vilken fysisk eller juridisk person som har inrättat sådana infrastrukturer, vilket med nödvändighet följer av innehållet i artikel 13 i auktorisationsdirektivet.
Den avgift för nyttjande av offentlig mark som tas ut genom skatteförordningen kan således inte anses tas från av företag som tillhandahåller elektroniska kommunikationsnät och elektroniska kommunikationstjänster som ersättning för rätten att installera faciliteter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 december 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, punkt
).
Eftersom den avgiftsgrundande händelsen för nyttjandet av offentlig mark enligt nämnda skatteförordning är knuten till beviljandet av rättigheter att nyttja faciliteter på, över eller under kommunal offentlig mark, är den således inte beroende av rätten att installera sådana faciliteter, i den mening som avses i artikel 13 i auktorisationsdirektivet, såsom det erinrats om i punkt 43 ovan.
Härav följer att den avgift som föreskrivs i skatteförordning nr 22/2014 inte omfattas av tillämpningsområdet för artikel 13 i auktorisationsdirektivet.
Följaktligen utgör artikel 13 i auktorisationsdirektivet inte hinder för en nationell lagstiftning i vilken det föreskrivs en sådan avgift som avgiften för nyttjande av offentlig mark.
Med hänsyn till ovan angivna överväganden ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artiklarna 12 och 13 i auktorisationsdirektivet ska tolkas på så sätt att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken företag som äger den infrastruktur eller de nät som behövs för elektronisk kommunikation och som använder dessa för att tillhandahålla fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster åläggs en avgift vars storlek uteslutande fastställs på grundval av detta företags årliga bruttointäkter i den berörda medlemsstaten.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Europaparlamentets och rådets direktiv 2002/20/EG av den 7 mars 2002 om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (auktorisationsdirektiv), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/140/EG av den 25 november 2009, ska tolkas på så sätt att det även är tillämpligt på företag som tillhandahåller fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster.

2)
Artiklarna 12 och 13 i direktiv 2002/20, i dess lydelse enligt direktiv 2009/140, ska tolkas på så sätt att de inte utgör hinder för en nationell lagstiftning enligt vilken företag som äger den infrastruktur eller de nät som behövs för elektronisk kommunikation och som använder dessa för att tillhandahålla fasta telefonitjänster och internetanslutningstjänster åläggs en avgift vars storlek uteslutande fastställs på grundval av detta företags årliga bruttointäkter i den berörda medlemsstaten.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.