CELEX: 62022CJ0358
Trimitere preliminară
Uniunea vamală
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Codul vamal comunitar
Articolul 195
Articolul 217 alineatul (1)
Articolul 221 alineatul (1)
Tariful vamal comun
Obligații ale garantului debitorului unei datorii vamale
Modalități de comunicare a datoriei vamale
Drepturi corespunzătoare acestei datorii care nu au fost comunicate în mod legal debitorului datoriei
Exigibilitatea datoriei vamale față de garantul solidar

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolelor 195, 217 și 221 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (
JO 1992, L 302, p. 1
, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005 (
JO 2005, L 117, p. 13
, Ediție specială, 02/vol. 9, p. 250) (denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Bolloré Logistics SA, pe de o parte, și direction interrégionale des douanes et droits indirects de Caen (Franța) și recette régionale des douanes et droits indirects de Caen (Franța) (denumite în continuare, împreună, „administrația vamală”), precum și Bolloré Ports de Cherbourg SAS (denumită în continuare „BPC”), pe de altă parte, în legătură cu plata unei datorii vamale pentru care reclamanta din litigiul principal a fost chemată în garanție în calitate de garant al BPC.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Codul vamal a fost abrogat și înlocuit de Regulamentul (UE) nr. 952/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 9 octombrie 2013 de stabilire a Codului vamal al Uniunii (
JO 2013, L 269, p. 1
, rectificare în
JO 2013, L 287, p. 90
). Cu toate acestea, în temeiul articolului 286 alineatul (2) din acest din urmă regulament coroborat cu articolul 288 alineatul (2) din acesta, Codul vamal a rămas aplicabil până la 30 aprilie 2016.
Articolul 4 din Codul vamal prevede:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
9.
«Datorie vamală» reprezintă obligația unei persoane de a achita valoarea drepturilor de import (datorie vamală la import) sau drepturile de export (datorie vamală la export) care se aplică anumitor mărfuri prin dispozițiile în vigoare ale Comunității.
[…]
12.
«Debitor» reprezintă orice persoană obligată să achite o datorie vamală.
[…]”
Articolul 88 din Codul vamal prevede:
„Autoritățile vamale pot condiționa plasarea mărfurilor sub un regim suspensiv de constituirea unei garanții pentru a se asigura achitarea oricărei datorii vamale care ar putea lua naștere în ceea ce privește aceste mărfuri.
Pot fi prevăzute dispoziții speciale privind depunerea garanției în contextul unui anumit regim suspensiv.”
Articolul 104 din Codul vamal prevede:
„Fără a aduce atingere articolului 88, autoritățile vamale pot cere ca deținătorul antrepozitului să ofere o garanție în legătură cu responsabilitățile specificate la articolul 101.”
Articolul 189 din Codul vamal prevede:
„(1)   Atunci când, în conformitate cu reglementările vamale, autoritățile vamale solicită constituirea unei garanții pentru a asigura plata unei datorii vamale, o astfel de garanție trebuie să fie constituită de debitor sau de potențialul debitor.
[…]
(3)   Autoritățile vamale pot autoriza constituirea garanției de către o altă persoană decât cea de la care este solicitată.
[…]”
Articolul 190 din Codul vamal prevede:
„(1)   Atunci când legislația vamală prevede constituirea garanției facultative, o astfel de solicitare a garanției este lăsată la latitudinea autorităților vamale atât timp cât acestea consideră că nu este sigur că datoria vamală care a luat sau poate lua naștere se achită în termenul prevăzut.
[…]”
Articolul 193 din Codul vamal prevede:
„O garanție se poate constitui:
–
fie prin depozit în numerar;
–
fie printr‑o cauțiune.”
Articolul 195 din Codul vamal prevede:
„Garantul se angajează în scris să plătească solidar cu debitorul suma garantată a datoriei vamale care devine exigibilă.
[…]”
Articolul 217 alineatul (1) primul paragraf din Codul vamal, care figurează în secțiunea 1, intitulată „Înscrierea în evidența contabilă și comunicarea valorii drepturilor debitorului vamal”, din capitolul 3, intitulat „Recuperarea valorii datoriei vamale”, din titlul VII din codul menționat, prevede:
„Orice valoare a drepturilor de import sau export care rezultă dintr‑o datorie vamală, denumită în continuare «valoarea drepturilor», se calculează de autoritățile vamale de îndată ce intră în posesia datelor necesare și este înregistrată de autoritățile respective în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent (înscrierea în evidența contabilă).”
Articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal prevede:
„De îndată ce a fost înscrisă în evidența contabilă, valoarea drepturilor se comunică debitorului în conformitate cu normele corespunzătoare.”
Dreptul francez
Capitolul V, intitulat „Procedura prealabilă luării deciziei: dreptul de a fi ascultat”, din titlul II din code des douanes français (Codul vamal francez), intitulat „Organizarea și funcționarea serviciilor vamale”, este constituit din articolele 67 A-67 D.
Articolul 67 A din Codul vamal francez, în versiunea care rezultă din articolul 25 din loi n
o
2009‑1674, du 30 décembre 2009 (Legea nr. 2009‑1674 din 30 decembrie 2009) (JORF nr. 303 din 31 decembrie 2009, textul nr. 2), prevede:
„Sub rezerva dispozițiilor articolului 67 B, orice decizie adoptată în temeiul [Codului vamal] și al dispozițiilor sale de aplicare, atunci când este nefavorabilă sau notifică o datorie vamală, astfel cum este definită la articolul 4 alineatul (9) din [Codul vamal], este precedată de trimiterea sau de predarea către persoana vizată a unui document prin care administrația vamală face cunoscută decizia preconizată, motivele acesteia, trimiterea la documentele și la informațiile pe care aceasta se va întemeia, precum și posibilitatea de care dispune persoana interesată de a‑și prezenta observațiile în termen de 30 de zile de la notificarea sau de la predarea acestui document.”
Articolul 67 D litera e) din Codul vamal francez, în versiunea care rezultă din Legea nr. 2009‑1674, prevede:
„Prezentul capitol nu se aplică:
[…]
e)
Înștiințărilor de plată notificate în conformitate cu articolul 345 din prezentul cod în vederea recuperării creanțelor neachitate la scadență, cu excepția celor constatate ca urmare a unei încălcări a aceluiași cod”.
Articolul 345 din Codul vamal francez, în versiunea care rezultă din articolul 44 din loi n
o
2002‑1576 du 30 décembre 2002 de finances rectificative pour 2002 (Legea nr. 2002‑1576 din 30 decembrie 2002 privind rectificarea bugetară pentru anul 2002) (JORF nr. 304 din 31 decembrie 2002, textul nr. 2), prevede:
„Creanțele de orice natură constatate și recuperate de administrația vamală fac obiectul unei înștiințări de plată sub rezerva, dacă este cazul, a sesizării instanței judecătorești.
[…]”
Articolul 405 din Codul vamal francez, în versiunea rezultată din articolul 44 din Legea nr. 2002‑1576, prevede:
„Garanții sunt obligați, la fel ca principalii obligați, să plătească drepturile și taxele, penalitățile pecuniare și alte sume datorate de debitorii pe care i‑au garantat.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
La 25 august 2011, societatea Alpha Commodities a importat și a descărcat 46000 de tone de sare din Australia în portul Cherbourg (Franța). În așteptarea reexportării acestor mărfuri, ea a încheiat cu BPC, operator de transport și de logistică, un contract de antrepozitare.
La 21 octombrie 2011, BPC a încheiat cu portul Cherburg un acord de ocupare temporară pentru această antrepozitare. Această convenție de ocupare temporară, de mai multe ori prelungită, a rămas în vigoare până la 30 iunie 2015.
La 8 decembrie 2011, BPC a obținut de la administrația vamală o autorizație pentru regimul de antrepozit vamal, permițând suspendarea taxelor vamale, cu aceeași durată de valabilitate precum contractul de ocupare temporară. La 9 decembrie 2011, BPC a plasat mărfurile sub regimul de antrepozit vamal.
La 8 februarie 2016, administrația vamală, considerând că BPC nu mai dispunea de o convenție de ocupare temporară validă, a informat această societate că anulează autorizația pentru regimul de antrepozit vamal cu efect imediat și că intenționează să îi notifice datoria vamală care rezultă din ineficacitatea regimului menționat.
La 9 martie 2016, administrația vamală a notificat BPC o decizie definitivă de constatare a unei datorii vamale, precum și o decizie de plată.
La 21 martie 2016, administrația vamală a luat în considerare valoarea acestei datorii și a adresat BPC o înștiințare de plată (denumită în continuare „ÎP”) în valoare de 454807 euro, din care 104265 de euro cu titlu de taxe vamale și 350542 de euro cu titlu de taxă pe valoarea adăugată (TVA).
La 21 martie și la 21 iunie 2016, această administrație a notificat reclamantei din litigiul principal, în calitatea sa de garant al BPC, două ÎP pentru o valoare globală de 104265 de euro corespunzătoare taxelor vamale garantate.
Prin hotărârea din 1 octombrie 2018, tribunal de grande instance de Caen (Tribunalul de Mare Instanță din Caen, Franța) a respins cererile BPC și ale reclamantei din litigiul principal având ca obiect anularea atât a ÎP emise împotriva lor, cât și a deciziilor de respingere, notificate de administrația vamală, a contestațiilor ÎP menționate.
Prin hotărârea din 10 septembrie 2019, cour d’appel de Caen (Curtea de Apel din Caen), infirmând în parte hotărârea în ceea ce privește societatea BPC, a anulat ÎP care îi fusese notificată la 21 martie 2016 și a respins toate cererile administrației vamale îndreptate împotriva acestei societăți. Instanța menționată a amintit în special că, în temeiul articolelor 217 și 221 din Codul vamal francez și al articolului 345 din Codul vamal francez, comunicarea valorii drepturilor trebuie, pentru a fi legală, să fi fost precedată de înscrierea sa în evidența contabilă, iar, pentru a fi recuperate prin intermediul unei ÎP, drepturile trebuie să fi fost comunicate în mod legal debitorului datoriei vamale, ceea ce presupune că au fost constatate. Întrucât nu aceasta era situația în speță, comunicarea drepturilor societății BPC era nelegală.
În ceea ce o privește pe reclamanta din litigiul principal, prin aceeași hotărâre, cour d’appel de Caen (Curtea de Apel din Caen) a confirmat hotărârea prin care a fost obligată să plătească administrației vamale, în temeiul angajamentului său de garant, taxele vamale solicitate BPC. Potrivit acestei instanțe, nici articolul 221 din Codul vamal, nici articolul 67 A din Codul vamal francez nu se aplică garantului, ci se aplică numai debitorului datoriei vamale.
Instanța de trimitere, Cour de cassation (Curtea de Casație, Franța), arată că, la data notificării ÎP reclamantei din litigiul principal, drepturile în cauză fuseseră înscrise în evidența contabilă în sensul articolului 217 din Codul vamal, însă acestea nu fuseseră comunicate în mod legal societății BPC, debitoare a datoriei vamale, în sensul articolului 221 din acest cod. Ea subliniază că, așadar, tocmai noțiunea de „exigibilitate a unei datorii vamale” este cea în discuție și ridică problema dacă nelegalitatea comunicării drepturilor către debitor, în lipsa înscrierii prealabile în evidența contabilă, nelegalitate care interzice recuperarea lor de la acesta din urmă, nu constituie o excepție personală a acestuia, de care garantul nu se poate prevala, sau dacă datoria vamală nu este exigibilă față de garant decât dacă este exigibilă față de debitor.
În plus, Cour de cassation (Curtea de Casație) ridică problema dacă faptul că, în conformitate cu articolul 67 D din Codul vamal francez, notificarea unei ÎP în temeiul articolului 345 din acest cod nu este precedată de o fază de schimburi contradictorii nu aduce atingere dreptului la apărare al garantului.
În acest context, instanța de trimitere a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolele 195, 217 și 221 din Codul vamal, trebuie interpretate în sensul că administrația vamală nu poate solicita garantului solidar plata unei datorii vamale atât timp cât drepturile nu au fost comunicate în mod legal debitorului?
2)
a)
Respectarea dreptului la apărare, în special dreptul de a prezenta observații anterior oricărui act cauzator de prejudiciu, care constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, implică faptul că, atunci când, în lipsa plății de către debitor a datoriei vamale în termenul stabilit, recuperarea acesteia este urmărită față de garant, administrația vamală trebuie să dea în prealabil garantului posibilitatea de a‑și exprima în mod util punctul de vedere cu privire la elementele pe care aceasta intenționează să își întemeieze decizia de a‑l urmări în vederea plății?
b)
Faptul că debitorului datoriei vamale i s‑a dat, în ceea ce îl privește, posibilitatea de a‑și prezenta în mod util punctul de vedere înainte de comunicarea drepturilor este de natură să influențeze răspunsul la [a doua întrebare litera a)]?
c)
În cazul unui răspuns afirmativ la [a doua întrebare litera a)], care este decizia cauzatoare de prejudicii garantului care trebuie precedată de o fază de schimburi contradictorii: decizia administrației vamale de a înscrie drepturile în evidența contabilă și de a le notifica debitorului datoriei vamale sau decizia de a urmări garantul în vederea plății?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 195, articolul 217 alineatul (1) și articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că autoritățile vamale nu pot solicita garantului prevăzut la articolul 195 menționat plata unei datorii vamale atât timp cât valoarea drepturilor nu a fost comunicată în mod legal debitorului.
Mai întâi, trebuie amintit că din formularea articolului 221 alineatul (1) din Codul vamal rezultă că înscrierea în evidența contabilă, care, potrivit articolului 217 alineatul (1) din codul menționat, constă în înregistrarea valorii taxelor de către autoritățile respective în evidențele contabile sau pe orice alt suport echivalent, trebuie în mod necesar să fie anterioară comunicării către debitor a valorii taxelor la import sau a taxelor la export (a se vedea în special Hotărârea din 28 ianuarie 2010, Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, Curtea a statuat că o asemenea derulare cronologică a operațiunilor de înscriere în evidența contabilă și de comunicare a valorii taxelor, consacrată prin titlul însuși al secțiunii 1 din capitolul 3 din titlul VII din Codul vamal, și anume „Înscrierea în evidența contabilă și comunicarea valorii drepturilor debitorului vamal”, trebuie respectată pentru a nu da naștere unor diferențe de tratament între contribuabili și pentru a nu dăuna, pe de altă parte, funcționării armonioase a uniunii vamale (Hotărârea din 28 ianuarie 2010, Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, Curtea s‑a pronunțat în sensul că articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că nu poate fi efectuată în mod valabil comunicarea de către autoritățile vamale către debitor, în conformitate cu normele corespunzătoare, a valorii taxelor la import sau la export care trebuie plătite decât dacă valoarea acestor taxe a fost înscrisă anterior în evidența contabilă de autoritățile menționate (Hotărârea din 28 ianuarie 2010, Direct Parcel Distribution Belgium,
C‑264/08
,
EU:C:2010:43
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că, atunci când valoarea drepturilor nu a fost comunicată în mod legal debitorului întrucât nu a fost înscrisă în evidența contabilă în prealabil – ipoteză care corespunde situației de fapt din cauza principală, având în vedere că din cererea de decizie preliminară reiese că înscrierea în evidența contabilă a fost ulterioară comunicării valorii drepturilor societății BPC –, datoria vamală nu devine exigibilă față de debitor.
De altfel, astfel cum reiese din cererea de decizie preliminară, pentru acest motiv, administrației vamale i s‑au respins, în cauza principală, cererile sale îndreptate împotriva BPC.
În continuare, în ceea ce privește problema dacă plata unei datorii vamale neexigibile de către debitorul său poate fi totuși solicitată garantului, trebuie, în primul rând, să se observe că, deși dreptul Uniunii nu reglementează contractul de garanție, Curtea a constatat că numai în prezența unei datorii datorate de debitor, garantul debitorului respectiv poate fi chemat în garanție de creditor.
Astfel, Curtea a arătat în esență că, potrivit principiilor generale care rezultă din sistemele juridice ale statelor membre, un contract de garanție se prezintă ca o operațiune triunghiulară prin care garantul se angajează față de creditor să îndeplinească obligațiile asumate de debitor în cazul în care acesta nu îndeplinește el însuși obligațiile respective (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 mai 2003, Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, punctul
).
Curtea a observat că un asemenea contract creează o obligație nouă, în sarcina garantului, de a garanta executarea obligației principale care îi revine debitorului și că garantul nu se substituie debitorului, ci garantează numai plata datoriei acestuia din urmă, potrivit condițiilor precizate în contractul de garanție sau prevăzute de lege (Hotărârea din 15 mai 2003, Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, punctul
).
Obligația astfel creată prezintă un caracter accesoriu, în sensul că, pe de o parte, garantul nu poate fi acționat în justiție de creditor decât dacă datoria garantată este exigibilă și că, pe de altă parte, obligația asumată de garant nu poate fi mai extinsă decât cea a debitorului (Hotărârea din 15 mai 2003, Préservatrice foncière TIARD,
C‑266/01
,
EU:C:2003:282
, punctul
și jurisprudența citată).
Mai recent, Curtea a reiterat că contractul de garanție este un contract distinct de cel dintre creditor și debitor, prin care garantul, care este un terț față de acest din urmă raport contractual, are rolul de a garanta creditorului plata pe care debitorul este posibil să o datoreze acestuia din urmă în temeiul obligației garantate, care constă în datoria pe care debitorul o are față de creditor (Hotărârea din 2 septembrie 2021, CRCAM,
C‑337/20
,
EU:C:2021:671
, punctul
).
În al doilea rând, trebuie amintit că, în conformitate cu constatările efectuate de Curte în ceea ce privește contractul de garanție, articolul 195 din Codul vamal prevede că garantul se angajează în scris să plătească solidar cu debitorul suma garantată a datoriei vamale „care devine exigibilă”.
Rezultă, așadar, din considerațiile care precedă, pe de o parte, că datoria vamală nu este exigibilă față de debitor în lipsa înscrierii prealabile în evidența contabilă a valorii taxelor vamale fără de care comunicarea valorii respective debitorului menționat nu este legală și, pe de altă parte, că garantul nu poate fi obligat să garanteze plata datoriei respective atât timp cât aceasta nu a devenit exigibilă față de debitor.
În aceste condiții, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 195, articolul 217 alineatul (1) și articolul 221 alineatul (1) din Codul vamal trebuie interpretate în sensul că autoritățile vamale nu pot solicita garantului prevăzut la articolul 195 menționat plata unei datorii vamale atât timp cât valoarea drepturilor nu a fost comunicată debitorului în mod legal.
Cu privire la a doua întrebare
Ținând seama de răspunsul la prima întrebare și de faptul că, potrivit deciziei de trimitere, administrației vamale îi sunt respinse definitiv toate cererile împotriva BPC și că această societate nu se află, așadar, într‑o situație de nerespectare a obligațiilor de plată a vreunei datorii vamale pe care administrația respectivă ar putea urmări să o recupereze de la reclamanta din litigiul principal, în calitatea sa de garant, a doua întrebare pare, în diferitele sale elemente, vădit ipotetică. Or, Curtea nu se poate pronunța asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională atunci când este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal sau atunci când problema ridicată este de natură ipotetică (Hotărârea din 19 ianuarie 2023, Unilever Italia Mkt. Operations,
C‑680/20
,
EU:C:2023:33
, punctul
și jurisprudența citată). Rezultă că a doua întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șaptea) declară:

Articolul 195, articolul 217 alineatul (1) și articolul 221 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului din 13 aprilie 2005,

trebuie interpretate în sensul că

autoritățile vamale nu pot solicita garantului prevăzut la articolul 195 menționat plata unei datorii vamale atât timp cât valoarea drepturilor nu a fost comunicată debitorului în mod legal.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.