CELEX: 62015CJ0119
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 93/13/EEG
Direktiv 2009/22/EG
Konsumentskydd
Oskäliga villkor som har upptagits i en offentlig förteckning har allmängiltig (erga omnes) verkan
Böter åläggs en näringsidkare som har använt ett villkor som bedömts motsvara ett villkor som finns upptaget i förteckningen
En näringsidkare som inte deltagit i det förfarande som medfört att ett avtalsvillkor fastställts vara oskäligt
Artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Begreppet ’domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning’

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 6.1 och artikel 7 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (
EGT L 95
, 1993, s. 29; svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169), jämförda med artiklarna 1 och 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen (
EUT L 110, 2009, s. 30
), samt artikel 267 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål mellan Biuro podróży ”Partner” sp. z o.o. sp.k. w Dąbrowie Górniczej (nedan kallat Biuro Partner) och Prezes Urząd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd, Polen). Målet rör den omständigheten att Biuro Partner har använt sig av allmänna avtalsvillkor som upptagits i den nationella förteckningen över otillåtna allmänna avtalsvillkor.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
I artikel 3.3 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”Bilagan [till detta direktiv] innehåller en vägledande, inte uttömmande lista på villkor som kan anses oskäliga.”
Artikel 6.1 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall föreskriva att oskäliga villkor som används i avtal som en näringsidkare sluter med en konsument inte är, på sätt som närmare stadgas i deras nationella rätt, bindande för konsumenten och att avtalet skall förbli bindande för parterna på samma grunder, om det kan bestå utan de oskäliga villkoren.”
I artikel 7 i samma direktiv föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna skall se till att det i konsumenternas och konkurrenternas intresse finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.
2.   De medel som avses i punkt 1 skall omfatta bestämmelser om att personer eller organisationer, som enligt nationell rätt har ett berättigat intresse att skydda konsumenter, får inleda ett ärende enligt nationell lagstiftning vid domstolar eller behöriga administrativa myndigheter, för att dessa skall avgöra om avtalsvillkor som utformats för allmänt bruk är oskäliga och använda lämpliga och effektiva medel för att förhindra framtida bruk av sådana villkor.
3.   De rättsliga åtgärder som avses i punkt 2 får, med beaktande av nationella rättsregler, åtskilt eller gemensamt riktas mot flera sådana näringsidkare inom samma näringsområde eller dessas sammanslutningar som använder eller rekommenderar användandet av samma allmänna avtalsvillkor eller liknande villkor.”
I artikel 8 i direktiv 93/13 föreskrivs följande:
”För att säkerställa bästa möjliga skydd för konsumenten får medlemsstaterna, inom det område som omfattas av detta direktiv, anta eller behålla strängare bestämmelser som är förenliga med fördraget.”
Direktiv 93/13 ändrades genom Europaparlamentets och rådets direktiv 2011/83/EU av den 25 oktober 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13 och Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/44/EG och om upphävande av rådets direktiv 85/577/EEG och Europaparlamentets och rådets direktiv 97/7/EG (
EUT L 304, 2011, s. 64
) i syfte att ålägga medlemsstaterna en skyldighet att underrätta Europeiska kommissionen när de inom vissa områden antar särskilda nationella bestämmelser.
I artikel 8a i direktiv 93/13, vilken har införts i det direktivet genom direktiv 2011/83 och som har varit tillämplig sedan den 13 juni 2014, föreskrivs följande:
”1.   När en medlemsstat antar bestämmelser i enlighet med artikel 8, ska den underrätta kommissionen om dem, liksom också om eventuella senare ändringar, framför allt om dessa bestämmelser
…
—
innehåller förteckningar över vilka avtalsvillkor som ska anses oskäliga.
2.   Kommissionen ska se till att de uppgifter som anges i punkt 1 är lätt tillgängliga för konsumenter och näringsidkare, t.ex. på en särskild webbplats.
…”
I artikel 1 i direktiv 2009/22 definieras direktivets tillämpningsområde enligt följande:
”1.   Syftet med detta direktiv är att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra när det gäller åtgärder för förbudsföreläggande enligt artikel 2 för skydd för de kollektiva konsumentintressen som omfattas av de direktiv som anges i förteckningen i bilaga I för att säkerställa att den inre marknaden fungerar väl.
2.   Med överträdelse avses i detta direktiv varje handling som strider mot de direktiv som anges i förteckningen i bilaga I, så som de införlivats i medlemsstaternas nationella rättsordningar, och som skadar de kollektiva intressen som avses i punkt 1.”
I artikel 2 i detta direktiv, som har rubriken ”Åtgärder för förbudsföreläggande”, föreskrivs följande:
”1.   Medlemsstaterna ska utse de domstolar eller administrativa myndigheter som ska vara behöriga att besluta vid förfaranden som inleds av sådana godkända inrättningar som avses i artikel 3 om att
a)
så snart som möjligt, och där det är lämpligt inom ramen för ett förenklat förfarande, meddela föreläggande om upphörande av eller förbud mot varje överträdelse,
b)
där det är lämpligt vidta åtgärder som att offentliggöra beslutet, helt eller delvis och på sätt som bedöms som lämpligt, och/eller offentliggöra ett beriktigande i syfte att undanröja fortsatta verkningar av överträdelsen,
…”
Direktiv 93/13 anges i punkt 5 i bilaga I till direktiv 2009/22. Nämnda bilaga har rubriken ”Förteckning över direktiv som omfattas av artikel 1”.
Polsk rätt
Lagen om konkurrens- och konsumentskydd
I artikel 24 i Ustawa o ochronie konkurencji i konsumentów (lagen om konkurrens- och konsumentskydd), av den 16 februari 2007 (Dz. U., nr 50, rubrik 331), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad lagen om konkurrens- och konsumentskydd), föreskrivs följande:
”1.   Det är förbjudet att använda metoder som skadar konsumenternas kollektiva intressen.
2.   Med metod som skadar konsumenternas kollektiva intressen avses en näringsidkares otillåtna agerande som hotar dessa intressen, i synnerhet
1)
användning av allmänna avtalsvillkor som har upptagits i förteckningen över allmänna villkor som fastställts vara otillåtna, som avses i artikel 479
i Ustawa – Kodeks postępowania cywilnego [(civilprocesslagen)] av den 17 november 1964 (Dz. U., nr 43, rubrik 296, i dess ändrade lydelse),
…”
I artikel 106 i lagen om konkurrens- och konsumentskydd föreskrivs följande:
”1.   Direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd får i beslut ålägga en näringsidkare att betala ett bötesbelopp som inte får överstiga 10 procent av omsättningen för det räkenskapsår som närmast föregår det år då böterna ålades om näringsidkaren, om än oavsiktligt,
…
4)
har använt en metod som skadar konsumenternas kollektiva intressen i den mening som avses i artikel 24.
…”
Civilprocesslagen
I artiklarna 398
, 398
, 398
, 479
, 479
och 479
i lagen av den 17 november 1964 om civilprocessen, i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad civilprocesslagen), föreskrivs följande:
”Artikel 398
1.   En part, Prokurator Generalny [(riksåklagaren)], Rzecznik Praw Obywatelskich [(ombudsmannen för medborgarnas rättigheter)] eller Rzecznik Praw Dziecka [(barnombudsmannen)], kan, såvida inte annat föreskrivs i en specifik bestämmelse, med avseende på rättsfrågor, till Sąd Najwyższy [(Högsta domstolen, Polen)], överklaga ett slutligt avgörande eller ett beslut om att avslå ansökan eller om att det inte finns anledning att döma i saken, varigenom förfarandet avslutas, vilket meddelats i ett mål av en domstol som dömer i andra instans.
…
Artikel 398
1.   En part kan överklaga med avseende på rättsfrågor med stöd av följande grunder:
1)
Den materiella rätten har åsidosatts genom att den har tolkats eller tillämpats fel.
2)
Processreglerna har åsidosatts och överträdelsen har haft väsentlig betydelse för utgången i målet.
…
Artikel 398
1.   Sąd Najwyższy [(Högsta domstolen)] ska meddela prövningstillstånd om
1)
det har uppkommit en viktig rättsfråga genom målet,
2)
det är nödvändigt att tolka lagbestämmelser som gett upphov till betydande tveksamheter eller lett till skillnader i rättspraxis,
3)
förfarandet är ogiltigt, eller
4)
det är uppenbart att det finns stöd för överklagandet.
2.   Sąd Najwyższy [(Högsta domstolen)] beslutar bakom stängda dörrar om prövningstillstånd ska meddelas. Beslutet behöver inte motiveras skriftligen.
…
Artikel 479
1.   Om yrkandet bifalls ska domstolen i domslutet återge innehållet i de allmänna avtalsvillkor som fastställts vara otillåtna och förbjuda att de används.
…
Artikel 479
Det slutliga avgörandet får verkan i förhållande till tredje man så snart det allmänna avtalsvillkor som fastställts vara otillåtet upptas i den förteckning som avses i artikel 479
.2.
…
Artikel 479
1.   Domstolen ska överlämna en kopia av det slutliga avgörande i vilket yrkandet bifalls, till direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd.
2.   Direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd ska, med stöd av de avgöranden som avses i punkt 1, föra en förteckning över de allmänna avtalsvillkor som fastställts vara otillåtna.
3.   Den förteckning som avses i punkt 2 ska vara offentlig.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Biuro Partner är ett polskt bolag som är verksamt inom området för turisttjänster.
Direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd konstaterade i beslut av den 22 november 2011 att Biuro Partner använde sig av avtalsvillkor som bedömts motsvara villkor som i samband med förfaranden som förts mot andra näringsidkare fastställts vara otillåtna och som uppförts i den nationella förteckningen över otillåtna allmänna avtalsvillkor. Direktören för nämnda byrå ansåg att de avtalsvillkor som Biuro Partner använde sig av skadade konsumenternas kollektiva intressen, vilket motiverade att ett bötesbelopp som uppgick till 27127 polska zloty (PLN) (cirka 6400 euro) ålades.
HK Zakład Usługowo Handlowy ”Partner” sp. z o.o., som efterträtts av Biuro Partner, motsatte sig konstaterandet att de avtalsvillkor som bolaget använde sig av var likvärdiga med de villkor som hade upptagits i förteckningen.
Biuro Partner överklagade det beslut som hade meddelats av direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd till Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Regionala domstolen i Warszawa – domstol för mål om konkurrens- och konsumentskydd, Polen) som ogillade överklagandet genom dom av den 19 november 2013. Den domstolen fann nämligen, liksom direktören för byrån för konkurrens- och konsumentskydd, att de avtalsvillkor som jämförts var likvärdiga.
Biuro Partner överklagande denna dom till Sąd Apelacyjny w Warszawie (Appellationsdomstolen i Warszawa, Polen).
Den hänskjutande domstolen är osäker på hur direktiven 93/13 och 2009/22 ska tolkas. Nämnda domstol har i detta hänseende hänvisat till domen av den 26 april 2012, Invitel (
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
), i vilken EU-domstolen i huvudsak fann att verkan av ett domstolsavgörande i vilket det konstaterats att avtalsvillkor som förklarats vara oskäliga är otillåtna, kan utvidgas till att omfatta alla konsumenter som har ingått avtal – som innehåller samma avtalsvillkor – med samma näringsidkare. Det krävs inte att dessa konsumenter har varit part i förfarandet gentemot nämnda näringsidkare. Den hänskjutande domstolen är i synnerhet osäker på huruvida detta även är fallet när konsumenter har ingått avtal – som innehåller samma avtalsvillkor – med en annan näringsidkare som inte har deltagit i det förfarande som lett fram till fastställandet av att de aktuella avtalsvillkoren är oskäliga.
Mot denna bakgrund beslutade Sąd Apelacyjny w Warszawie (Appellationsdomstolen i Warszawa) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
”1)
Kan tillämpningen av allmänna avtalsvillkor med motsvarande innehåll som sådana villkor som genom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande förklarats vara otillåtna och som har upptagits i förteckningen över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna, mot bakgrund av artikel 6.1 och artikel 7 i direktiv 93/13, jämförda med artiklarna 1 och 2 i direktiv 2009/22, även anses utgöra ett otillåtet agerande som enligt den nationella lagstiftningen utgör en sådan metod som skadar konsumenternas kollektiva intressen och utgör rättslig grund för att ålägga ett bötesbelopp i det nationella administrativa förfarandet, när villkoren används av en annan näringsidkare, som inte deltog i det förfarande som ledde fram till att villkoren upptogs i förteckningen över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna?
2)
Ska den domstol som dömer i andra instans – vars avgörande meddelats till följd av ett överklagande och kan överklagas med avseende på rättsfrågor, såsom föreskrivs i den polska civilprocesslagen – mot bakgrund av artikel 267 tredje stycket [FEUF] anses vara en sådan domstol mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning, eller ska Sąd Najwyższy (Högsta domstolen), som är behörig att pröva ett överklagande med avseende på rättsfrågor, anses vara en sådan domstol?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 6.1 och artikel 7 i direktiv 93/13, jämförda med artiklarna 1 och 2 i direktiv 2009/22, ska tolkas så, att de utgör hinder för att tillämpningen av allmänna avtalsvillkor med motsvarande innehåll som sådana villkor som förklarats vara otillåtna genom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande och som har upptagits i en nationell förteckning över sådana villkor, anses utgöra ett otillåtet agerande – som kan sanktioneras med böter – om villkoren används av en näringsidkare som inte varit part i det förfarande som ledde fram till att dessa villkor upptogs i nämnda förteckning.
Det ska inledningsvis påpekas att både den hänskjutande domstolen och kommissionen i sina inlagor har angett att de är osäkra på huruvida ett sådant nationellt regelverk som det som är i fråga i det nationella målet är förenligt med Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och närmare bestämt med dess artikel 47, i den mån en näringsidkare i enlighet med nämnda regelverk inte ges någon möjlighet att framföra argument till stöd för att de aktuella avtalsvillkoren inte är oskäliga och således nekas rätten att bli hörd.
Det ska i detta hänseende påpekas att det av fast rättspraxis följer att de grundläggande rättigheter som garanteras i unionens rättsordning är tillämpliga i samtliga fall som regleras av unionsrätten, men inte i andra fall (dom av den 26 februari 2013, Åkerberg Fransson
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, punkt
).
I förevarande mål framgår det av handlingarna i detsamma att direktiven 93/13 och 2009/22 har införlivats genom det nationella regelverk som är i fråga i det nationella målet. Det bötesbelopp som ålagts Biuro Partner med stöd av det regelverket utgör således ett genomförande av nämnda direktiv. De grundläggande rättigheterna i unionens rättsordning ska följaktligen iakttas.
Eftersom direktiven 93/13 och 2009/22 inte innehåller någon bestämmelse som uttryckligen tillförsäkrar näringsidkare ett effektivt domstolsskydd, ska direktiven i detta hänseende tolkas mot bakgrund av artikel 47 i stadgan.
Härav följer att det vid tolkningen av direktiven 93/13 och 2009/22 mot bakgrund av artikel 47 i stadgan, ska beaktas att alla personer vars rättigheter enligt unionsrätten kan åsidosättas har rätt till ett effektivt rättsmedel. Av det ovan anförda följer således att inte enbart de konsumenter som påstår att de lidit skada på grund av ett oskäligt villkor i ett avtal som de ingått med en näringsidkare berörs, utan även en näringsidkare – såsom Biuro Partner – som har gjort gällande att det omtvistade avtalsvillkoret inte kan kvalificeras som otillåtet och medföra att ett bötesbelopp åläggs endast på grund av att ett motsvarande villkor har upptagits i den nationella förteckningen över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna, när näringsidkaren inte ens har varit part i det förfarande som ledde fram till att detta villkor upptogs i nämnda förteckning.
Det ska vidare erinras om att det av fast rättspraxis framgår att det skyddssystem som införts genom direktiv 93/13 grundar sig på tanken att konsumenten intar en underlägsen ställning i förhållande till näringsidkaren i fråga om såväl förhandlingsförmåga som informationsnivå (dom av den 29 oktober 2015, BBVA,
C‑8/14
,
EU:C:2015:731
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med hänsyn till detta underläge föreskrivs det i artikel 6.1 i direktiv 93/13 att oskäliga villkor inte är bindande för konsumenten. Detta är en tvingande bestämmelse som har till syfte att ersätta den formella jämvikt mellan avtalsparternas rättigheter och skyldigheter som följer av avtalet med en verklig jämvikt så att parterna blir jämbördiga (dom av den 29 oktober 2015, BBVA,
C‑8/14
,
EU:C:2015:731
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Med hänsyn till karaktären och vikten av det allmänintresse som utgörs av att konsumenterna, vilka befinner sig i ett sådant underläge, skyddas, krävs det vidare enligt artikel 7.1 i direktiv 93/13 att medlemsstaterna föreskriver lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter (dom av den 21 januari 2015, Unicaja Banco och Caixabank,
C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 och C‑487/13
,
EU:C:2015:21
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Detta mål, som syftar till att hindra olaglig verksamhet, eftersträvas även genom bestämmelserna i direktiv 2009/22 som genom att tillhandahålla lämpliga processuella medel för att få till stånd ett förbudsföreläggande kompletterar konsumentskyddet i direktiv 93/13.
Det är inom ramen för detta sammanhang, vilket nämnts i punkterna ovan, som det ankommer på EU-domstolen att svara på den hänskjutande domstolens första fråga.
I detta hänseende konstaterar EU-domstolen att det av handlingarna i målet och i synnerhet av den polska regeringens synpunkter framgår att de medel som används enligt den polska rätten, bland annat att det ska föras en nationell förteckning över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna, syftar till att på bästa sätt uppfylla den skyldighet att skydda konsumenterna som föreskrivs i direktiven 93/13 och 2009/22.
Den hänskjutande domstolen har angett att den nationella förteckningen syftar till att uppfylla tre målsättningar för att göra förbudet mot användning av oskäliga avtalsvillkor mer effektivt.
Förteckningen, som är offentlig och således kan konsulteras av alla konsumenter och alla näringsidkare, är för det första ägnad att göra det svårare för andra näringsidkare – än de som varit föremål för det förfarande som lett till att avtalsvillkor förklarats vara otillåtna och upptagits i den aktuella förteckningen – att sprida och använda sig av sådana avtalsvillkor. Förteckningen bidrar vidare till insyn i det system för konsumentskydd som föreskrivs i polsk rätt och således till den rättssäkerhet som följer därav. Slutligen bidrar förteckningen till att den nationella rättsordningen fungerar väl genom att förhindra att det uppkommer flera rättsprocesser avseende jämförbara allmänna avtalsvillkor som använts av sådana andra näringsidkare.
Det kan för det första inte bestridas att det är förenligt med unionsrätten att upprätta en sådan förteckning. Det framgår nämligen av bestämmelserna i direktiv 93/13, bland annat artikel 8 däri, att medlemsstaterna kan upprätta förteckningar över avtalsvillkor som anses vara oskäliga. Medlemsstaterna är i enlighet med artikel 8a i direktivet, i dess ändrade lydelse enligt direktiv 2011/83, vilken är tillämplig på avtal som ingåtts efter den 13 juni 2014, skyldiga att underrätta kommissionen när sådana förteckningar upprättas. Det följer av dessa bestämmelser att dessa förteckningar eller register som upprättats av en nationell myndighet i princip uppfyller syftet att skydda konsumenter inom ramen för direktiv 93/13.
Det framgår för det andra av artikel 8 i direktiv 93/13 att inte enbart upprättandet av en förteckning såsom den som upprättats av byrån för konkurrens- och konsumentskydd utan även förvaltningen av förteckningen i fråga ska uppfylla de krav som fastställs i direktivet och av unionsrätten i allmänhet.
Det ska i detta hänseende preciseras att nämnda förteckning bör förvaltas på ett öppet sätt för att tillvarata såväl konsumenternas som näringsidkarnas intressen. Det kravet innebär bland annat att förteckningen ska vara strukturerad på ett tydligt sätt, oavsett det antal villkor som ingår i den.
Villkoren i förteckningen i fråga ska dessutom vara aktuella, vilket innebär att förteckningen noggrant ska hållas uppdaterad och att de villkor som inte längre ska finnas upptagna i förteckningen med iakttagande av rättssäkerhetsprincipen ska tas bort därifrån omedelbart.
En näringsidkare som ålagts böter på grund av att han eller hon använt ett villkor som fastställts motsvara ett villkor som finns upptaget i den aktuella förteckningen bör dessutom, med iakttagande av principen om ett effektivt domstolsskydd, ha möjlighet att väcka talan mot den påföljden. Rätten att väcka talan bör omfatta såväl bedömningen av den handling som ansetts vara otillåten som storleken på det bötesbelopp som fastställts av den nationella behöriga myndigheten, vilket i förevarande fall är byrån för konkurrens- och konsumentskydd.
Angående bedömningen framgår det av handlingarna i målet att det bötesbelopp som åläggs en näringsidkare, enligt polsk rätt, grundas på att det konstateras att det omtvistade villkor som använts av nämnda näringsidkare motsvarar ett allmänt avtalsvillkor som fastställts vara otillåtet och som har upptagits i den förteckning som hålls av nämnda byrå. Det föreskrivs i detta hänseende i det polska systemet att en näringsidkare har rätt att bestrida en sådan motsvarighetsbedömning vid en specialdomstol, nämligen Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów (Regionala domstolen i Warszawa – domstol för mål om konkurrens- och konsumentskydd). Den domstolen är särskilt behörig att pröva allmänna avtalsvillkor och det ankommer således på den domstolen att verka för en enhetlig rättspraxis inom konsumentskyddsområdet.
Det framgår av de uppgifter som EU-domstolen förfogar över att den prövning som den behöriga domstolen har gjort inte endast består av en rent formell jämförelse av de omtvistade villkoren med de villkor som har upptagits i den aktuella förteckningen. Prövningen består tvärtom i en bedömning av innehållet i de omtvistade villkoren för att – med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i varje enskilt fall – kunna fastställa huruvida villkoren i materiellt hänseende och bland annat med hänsyn till deras verkningar, är identiska med de villkor som har upptagits i förteckningen.
Mot bakgrund av det ovan anförda, vars riktighet det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva, finner EU-domstolen inte något stöd för att ett sådant nationellt regelverk som det som är i fråga i det nationella målet åsidosätter en näringsidkares rätt till försvar eller principen om ett effektivt domstolsskydd.
Vad gäller storleken på det ålagda bötesbelopp som fastställts av byrån för konkurrens- och konsumentskydd ska det erinras om att medlemsstaterna enligt artikel 7.1 i direktiv 93/13 ska se till att det finns lämpliga och effektiva medel för att hindra fortsatt användning av oskäliga villkor i avtal som näringsidkare sluter med konsumenter.
Även om det i detta hänseende kan konstateras att fastställandet av ett bötesbelopp på grund av att det använts ett villkor som anses vara oskäligt, otvivelaktigt är ett medel som syftar till att hindra fortsatt användning av ett sådant villkor, måste detta medel emellertid iaktta proportionalitetsprincipen. Medlemsstaterna ska således säkerställa att varje näringsidkare som anser att det bötesbelopp som ålagts inte uppfyller denna allmänna princip i unionsrätten ska kunna bestrida storleken på bötesbeloppet genom att väcka talan.
Det ankommer på den hänskjutande domstolen att i det aktuella målet pröva huruvida det nationella polska system som är i fråga ger en näringsidkare som ålagts böter av byrån för konkurrens- och konsumentskydd rätt att bestrida storleken på bötesbeloppet genom att väcka talan med yrkande om att proportionalitetsprincipen har åsidosatts.
Mot denna bakgrund ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 6.1 och artikel 7 i direktiv 93/13, jämförda med artiklarna 1 och 2 i direktiv 2009/22 och artikel 47 i stadgan ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att tillämpningen av allmänna avtalsvillkor, med motsvarande innehåll som sådana villkor som genom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande förklarats vara otillåtna och som har upptagits i en nationell förteckning över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna, anses utgöra ett otillåtet agerande av en näringsidkare som inte varit part i det förfarande som ledde till att dessa villkor upptogs i nämnda förteckning, förutsatt att näringsidkaren – vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva – har rätt till ett effektivt rättsmedel såväl mot beslutet genom vilket det fastställts att de villkor som jämförts motsvarar varandra, angående frågan huruvida nämnda villkor – med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i varje enskilt fall – i materiellt hänseende och bland annat med hänsyn till de negativa verkningarna för konsumenterna, är identiska, som mot beslutet, i vilket storleken på det ålagda bötesbeloppet i förekommande fall har fastställts.
Den andra frågan
Den andra frågan rör huruvida den hänskjutande domstolen ska anses utgöra en ”domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning” i den mening som avses i artikel 267 tredje stycket FEUF.
Det framgår av beslutet om hänskjutande att frågan har ställts mot bakgrund av att kvalificeringen av ett överklagande med avseende på rättsfrågor såsom rättsmedel i den mening som avses i artikel 267 tredje stycket FEUF är kontroversiellt på nationell nivå.
Den hänskjutande domstolen har i detta hänseende påpekat att varje överträdelse av unionsrätten anses utgöra en grund för ett överklagande med avseende på rättsfrågor i den mening som avses i artikel 398
.1 i civilprocesslagen. Den hänskjutande domstolen har med hänvisning till EU-domstolens praxis funnit att den inte ingår bland de domstolar som avses i artikel 267 tredje stycket FEUF, eftersom det enligt nationell lagstiftning finns ett rättsmedel mot dess avgöranden.
EU-domstolen erinrar i detta hänseende om att den, såsom både den polska regeringen och kommissionen har påpekat, i mål avseende nationella rättsmedelsförfaranden som är jämförbara med det förfaranden som är i fråga i det nationella målet, haft tillfälle att tolka begreppet ”domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning”.
EU-domstolen fastställde i de domarna att en nationell överrätts avgöranden, som kan överklagas av parterna till en högsta domstolsinstans, inte härrör från en ”domstol i en medlemsstat, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning”, i den mening som avses i artikel 267 FEUF. Den omständigheten att det krävs prövningstillstånd för att en högsta domstolstolsinstans ska ta upp sådana överklaganden till prövning medför inte att parterna inte har något rättsmedel (dom av den 16 december 2008, Cartesio,
C‑210/06
,
EU:C:2008:723
, punkt
och där angiven rättspraxis).
EU-domstolen preciserade vidare att detta i än högre grad gäller i fråga om ett förfarande som innehåller begränsningar, särskilt i fråga om de grunder som kan åberopas vid en sådan domstol, vilka måste avse felaktig rättstillämpning (dom av den 16 december 2008, Cartesio,
C‑210/06
,
EU:C:2008:723
, punkt
).
Mot bakgrund av denna rättspraxis avseende rättsmedelsförfaranden i nationella rättssystem, vilka är jämförbara med det förfarande som är i fråga i det nationella målet, ska den andra frågan besvaras enligt följande. Artikel 267 tredje stycket FEUF ska tolkas så, att en sådan domstol som den hänskjutande domstolen, vars avgöranden som meddelats inom ramen för en sådan tvist som den som är i fråga i det nationella målet kan överklagas med avseende på rättsfrågor, inte kan anses utgöra en ”domstol, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning”.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (femte avdelningen) följande:

1)
Artikel 6.1 och artikel 7 i rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal, jämförda med artiklarna 1 och 2 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/22/EG av den 23 april 2009 om förbudsföreläggande för att skydda konsumenternas intressen och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så, att de inte utgör hinder för att tillämpningen av allmänna avtalsvillkor med motsvarande innehåll som sådana villkor som genom ett lagakraftvunnet domstolsavgörande förklarats vara otillåtna och som har upptagits i en nationell förteckning över allmänna avtalsvillkor som förklarats vara otillåtna, anses utgöra ett otillåtet agerande av en näringsidkare som inte varit part i det förfarande som ledde till att dessa villkor upptogs i nämnda förteckning, förutsatt att näringsidkaren – vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva – har rätt till ett effektivt rättsmedel såväl mot beslutet genom vilket det fastställts att de villkor som jämförts motsvarar varandra, angående frågan huruvida nämnda villkor – med beaktande av samtliga relevanta omständigheter i varje enskilt fall – i materiellt hänseende och bland annat med hänsyn till de negativa verkningarna för konsumenterna, är identiska, som mot beslutet, i vilket storleken på det ålagda bötesbeloppet i förekommande fall har fastställts.

2)
Artikel 267 tredje stycket FEUF ska tolkas så, att en sådan domstol som den hänskjutande domstolen, vars avgöranden som meddelats inom ramen för en sådan tvist som den som är i fråga i det nationella målet kan överklagas med avseende på rättsfrågor, inte kan anses utgöra en ”domstol, mot vars avgöranden det inte finns något rättsmedel enligt nationell lagstiftning”.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: polska.