CELEX: 62017CJ0463
Apelācija
Prasība sakarā ar atbildību
Tiesas sprieduma par apelācijas sūdzību nepietiekams pamatojums
Prasījumu par kaitējuma atlīdzību daļas priekšmeta sagrozīšana

Ar savu apelācijas sūdzību
Ori Martin SA
lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 1. jūnija rīkojumu
Ori Martin
/Eiropas Savienības Tiesa (T‑797/16, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais rīkojums”,
EU:T:2017:396
), ar ko pēdējā minētā bija noraidījusi tās prasību par tādu zaudējumu atlīdzināšanu, kas radušies apgalvota Eiropas Savienības Tiesas pieļauta Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 47. panta pārkāpuma dēļ.
Tiesvedības priekšvēsture
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2010. gada 14. septembrī,
Ori Martin
cēla prasību par Komisijas 2010. gada 30. jūnija Lēmumu C(2010) 4387, galīgā redakcija, par procesu saskaņā ar LESD 101. pantu un EEZ līguma 53. pantu (Lieta COMP/38344 – Priekšspriegojuma tērauds), kas grozīts ar Komisijas 2010. gada 30. septembra Lēmumu C(2010) 6676, galīgā redakcija, un Komisijas 2011. gada 4. aprīļa Lēmumu C(2011) 2269, galīgā redakcija, ar ko Komisija cita starpā
Siderurgica Latina Martin SpA
(turpmāk tekstā – “
SLM
”) piemēroja naudas sodu 15,96 miljonu EUR apmērā, no kuriem 14 miljoni EUR tika piemēroti solidāri ar
Ori Martin
.
Prasības pieteikumā, uz kura pamata tika ierosināta lieta T‑419/10, apelācijas sūdzības iesniedzēja lūdza Vispārējo tiesu atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl tajā ir atzīts, ka tā ir solidāri atbildīga par
SLM
nodarījumiem, un arī atcelt vai samazināt tai ar šo lēmumu piemēroto naudas sodu.
Ar 2015. gada 15. jūlija spriedumu SLM un Ori Martin/Komisija (
T‑389/10 un T‑419/10
,
EU:T:2015:513
) Vispārējā tiesa cita starpā samazināja apelācijas sūdzības iesniedzējai solidāri ar
SLM
piemērotā naudas soda apmēru līdz 13,3 miljoniem EUR un pārējā daļā prasību noraidīja.
Ar prasības pieteikumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 18. septembrī, apelācijas sūdzības iesniedzēja par minēto spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību, kura bija pamatā lietai C‑490/15 P.
Šī sūdzība ar 2016. gada 14. septembra spriedumu Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
) tika noraidīta.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 15. novembrī,
Ori Martin
cēla prasību par zaudējumu atlīdzību pret Eiropas Savienības Tiesu zaudējumu, ko tai esot radījis 2016. gada 14. septembra spriedums Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
) dēļ.
Ar pārsūdzēto rīkojumu Vispārējā tiesa, pamatodamās uz sava Reglamenta 126. pantu, prasību noraidīja kā acīmredzami juridiski nepamatotu.
Šī rīkojuma 6. un 7. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka, pirmkārt, apelācijas sūdzības iesniedzējas prasība atšķiras no prasībām, kuras var tikt celtas nolūkā saņemt atlīdzību par zaudējumiem, kas apgalvoti radušies pārmērīga tiesvedības ilguma Savienības tiesās dēļ, kuru ietvaros nav jāizvērtē Tiesas vai Vispārējās tiesas spriedumos vai rīkojumos pausto vērtējumu pamatotība. Proti, Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šīs prasības mērķis bija apstrīdēt vērtējumu par izšķirošas ietekmes uz
SLM
prezumpcijas piemērošanu apelācijas sūdzības iesniedzējai, kas bija ietverts 2016. gada 14. septembra spriedumā Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
).
Otrkārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 8.–10. punktā uzskatīja, ka par Tiesas spriedumu vai rīkojumu apelācijas lietā var tikt iesniegti tikai Tiesas Reglamenta 154., 155. un 157.–159. pantā, uz kuriem ir atsauce šī reglamenta 190. panta 1. punktā, paredzētie pieteikumi un prasības. Tā turklāt precizēja, ka šie pieteikumi un prasības ir jāiesniedz pašā Tiesā. Tādēļ Vispārējā tiesa uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas iesniegtā prasība neattiecas nedz uz pārrakstīšanās kļūdas labošanu, nedz uz papildsprieduma taisīšanu, nedz uz trešās personas protestu, nedz arī uz pārskatīšanu, kas norādīti Tiesas Reglamenta 154., 155. un 157.–159. pantā.
Lietas dalībnieču prasījumi
Ori Martin
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
grozīt pārsūdzēto rīkojumu;
–
atzīt, ka Eiropas Savienības Tiesa ir pārkāpusi Hartas 47. pantu, un tādēļ
–
piespriest Savienībai atlīdzināt zaudējumus, kas lēšami 13,3 miljonu EUR apmērā vai jebkurā citā apmērā, kuru Tiesa uzskatītu par taisnīgu.
Eiropas Savienības Tiesa lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Ori Martin
ir izvirzījusi divus pamatus, kuri attiecīgi ir saistīti ar pirmās instances prasības sagrozīšanu un kļūdu tiesību piemērošanā.
Lietas dalībnieču argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā rīkojuma 7. punktā atzīdama, ka ar savu prasību apelācijas sūdzības iesniedzēja vēlas apstrīdēt izšķirošas ietekmes uz
SLM
prezumpcijas piemērošanu tai, kas ietverta 2016. gada 14. septembra spriedumā Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
), esot sagrozījusi tās zaudējumu atlīdzības prasījumu mērķi. Taču no prasības pieteikuma pirmajā instancē skaidri izrietot, ka minēto prasījumu mērķis bija panākt to zaudējumu atlīdzību, kas bija radušies nevis minētā sprieduma pamatojuma trūkuma šai ziņā dēļ, bet gan tādēļ, ka nebija pamatojuma tam, ka atbildētāja neesot precizējusi iemeslus, kādēļ, neraugoties uz norādītajiem elementiem, minētā prezumpcija nebūtu atspēkojama.
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzēja apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 8.–10. punktā pārkāpumu gadījumus, kuri ietekmē Savienības tiesu spriedumus un kuri var būt pamats tiesībām uz atlīdzinājumu, pamatojoties uz Hartas 47. pantu, ir ierobežojusi vienīgi ar pārmērīga tiesvedības ilguma gadījumiem.
Atbildot uz pirmo pamatu, Eiropas Savienības Tiesa norāda, ka, tā kā apelācijas sūdzības iesniedzēja ar prasību pirmajā instancē vēlējās noskaidrot pamatojumu, kura, pēc tās domām, trūka, Vispārējā tiesa pamatoti ir uzskatījusi, ka tās prasības mērķis ir vērsts pret minētā sprieduma saturu.
Eiropas Savienības Tiesa lūdz noraidīt abus izvirzītos pamatus un tādējādi arī prasību kopumā.
Tiesas vērtējums
Attiecībā uz pirmo apelācijas sūdzības pamatu ir jāatgādina, ka, neignorējot savus uzdevumus, Savienības tiesai ir pienākums pārbaudīt visas prasītāja izvirzīto prasījumu un pamatu daļas, kā tās formulētas tā procesuālajos rakstos, negrozot nedz to priekšmetu, nedz saturu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1994. gada 29. jūnijs, Klinke/Tiesa,
C‑298/93 P
,
EU:C:1994:273
,
20.
punkts).
Šajā gadījumā prasības pieteikuma pirmajā instancē 2., 6. un 7. punktā bija precizēts, ka apgalvotais pārkāpums bija cēlies no tā, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja nebija varējusi izprast iemeslus, kādēļ tā ir tikusi sodīta, kā rezultātā tā neesot varējusi izvairīties no atkārtota soda.
Minētā prasības pieteikuma 22. punktā bija piebilsts, ka, “2016. gada 14. septembra sprieduma [Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
),] 53.–72. punktā nenorādot iemeslus, kas pamato tagadējās prasītājas [..] precizējumu par faktiem noraidīšanu, [atbildētāja] [esot] pārkāpusi Hartas 47. pantu, kas [apelācijas sūdzības iesniedzējai] [esot liedzis] [..] lietas taisnīgu izskatīšanu, atbilstoši kurai notiesātajai vai sodītajai personai ir jāzina šīs sodīšanas faktiskie iemesli un kas konkrēti tai tiek pārmests”.
Tā paša prasības pieteikuma 25.–28. punktā attiecībā uz noteikumu, kura pārkāpums konkrētajā gadījumā sniedz tiesības uz atlīdzinājumu, bija norādīts, pirmkārt, ka “ir pamatoti iemesli uzskatīt, ka Hartas 47. pants tiek pārkāpts ikreiz, kad tiesa veic pasākumu, kas personai neļauj skaidri un objektīvi izprast iemeslus, kādēļ tā ir tikusi sodīta un kas tai konkrēti tiek pārmests”, un, otrkārt, ka “tiesu iestāžu pienākums nodrošināt tiesību uz lietas taisnīgu izskatīšanu ievērošanu nozīmē, ka atbilstoši pareizas tiesvedības principam spriedumos vienmēr ir jāizklāsta konkrēts to pieņemšanas pamatojums, bet vispirms jau – precīzi izvirzītie pārkāpumi.”
Prasības pieteikuma pirmajā instancē 30.–43. punktā tika atkārtots, ka šajā lietā rīcības prettiesiskums izrietēja no tā, ka “pārsūdzētajā spriedumā [atbildētājas] sniegtie paskaidrojumi liedza [..] saprast, konkrēti kādēļ [apelācijas sūdzības iesniedzēja] ir atzīstama par vainojamu
SLM
izdarītajā pārkāpumā, un tai liedza izprast, kādēļ konkrētie elementi – kuri turklāt tika norādīti – netika uzskatīti par pietiekamiem, lai atspēkotu prezumpciju par izšķirošas ietekmes uz
SLM
faktisku īstenošanu”.
Tomēr Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 7. punktā ir atzinusi, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas prasības mērķis bija apstrīdēt izšķirošas ietekmes uz
SLM
prezumpcijas piemērošanu tai, kas ietverta 2016. gada 14. septembra spriedumā Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
), taču, kā izriet no iepriekš minētajiem apsvērumiem, apelācijas sūdzības iesniedzējas norādītais pārkāpums bija saistīts ar pamatojuma trūkumu un tādējādi būtisku procedūras noteikumu pārkāpumu, un tādēļ Vispārējā tiesa esot sagrozījusi apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē izvirzītā vienīgā zaudējumu atlīdzības prasījuma mērķi un tādējādi nav par to faktiski lēmusi.
Taču saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja Vispārējās tiesas sprieduma motīvi norāda uz Savienības tiesību pārkāpumu, bet tā rezolutīvā daļa šķiet balstīta uz citiem tiesību motīviem, apelācijas sūdzība ir jānoraida (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 3. oktobris, Rintisch/ITSB,
C‑121/12 P
,
EU:C:2013:639
,
35.
punkts).
Tātad pirmajā instancē izvirzītais pārkāpuma apgalvojums nav pierādīts.
Proti, ir jānorāda, ka, pirmkārt, pienākums norādīt pamatojumu nenozīmē, ka Savienības tiesai ir jāsniedz izklāsts, kurā izsmeļoši un pēc kārtas būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie apsvērumi, un pamatojums līdz ar to var būt netiešs, ja vien tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ tā nav apstiprinājusi to argumentus (spriedums, 2012. gada 6. septembris, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija,
C‑422/11 P un C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
,
48.
punkts). Otrkārt, saskaņā ar LESD 256. panta 1. punktu un Eiropas Savienības Tiesas statūtu 59. panta pirmo daļu apelācijas sūdzība var tikt iesniegta tikai par tiesību jautājumiem.
Arī lietā, kurā tika pasludināts 2016. gada 14. septembra spriedums Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
), lai ļautu apelācijas sūdzības iesniedzējai izprast iemeslus, kādēļ atbildētāja uzskatīja, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neraugoties uz prasītājas sniegtajiem elementiem, neuzskatot prezumpciju par izšķirošas ietekmes īstenošanu uz
SLM
par atspēkotu un tādējādi nepieļaujot pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, bija pietiekami ar to, ka atbildētāja atgādina tiesību principu, uz kuru tā pamatojās, uzskatot, ka Vispārējā tiesa varēja pamatoti atzīt, ka norādītie elementi nav pietiekami, lai atspēkotu minēto prezumpciju.
Tomēr atbildētāja šo pienākumu bija izpildījusi pietiekamā apmērā. Proti, 2016. gada 14. septembra sprieduma Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
) 60. punktā Tiesa norādīja, ka, pirmkārt, atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai pārbaudītu, vai meitasuzņēmums savu uzvedību tirgū nosaka autonomi, ir jāņem vērā visi atbilstošie fakti, kas attiecas uz ekonomiskām, organizatoriskām un juridiskām saiknēm, kuras vieno šo meitasuzņēmumu un mātesuzņēmumu, un kuras var atšķirties katrā atsevišķā gadījumā, un, otrkārt, ka Komisijai ir tiesības piemērot naudas sodu mātesuzņēmumam, ja tas un tā meitasuzņēmums ir viens uzņēmums LESD 101. panta izpratnē, turklāt nav nepieciešams, lai mātesuzņēmums būtu pamudinājis savu meitasuzņēmumu izdarīt pārkāpumu, ne, vēl jo mazāk, lai mātesuzņēmums būtu piedalījies minētajā pārkāpumā.
No tā izriet, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas pirmajā instancē apgalvotais un prasības pieteikumā pirmajā instancē norādītais pārkāpums nebija pierādīts un ka līdz ar to pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvā daļa, kas atgādināta šī sprieduma 8. punktā, ir atzīstama par pamatotu.
Tāpēc pirmais apelācijas pamats ir jānoraida.
Attiecībā uz otro pamatu ir jāatgādina, ka tas ir saistīts ar to, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, atzīdama, ka vienīgie pārkāpumi, kas ietekmē Savienības tiesu spriedumus un kuri var būt pamats tiesībām prasīt atlīdzinājumu, ir pārkāpumi saistībā ar tiesvedības pārmērīgu ilgumu.
Šeit katrā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru apelācijas sūdzībā izvirzīti pamati, kas vērsti pret pamatojumu, kurš nav obligāts pārsūdzētā sprieduma vai rīkojuma rezolutīvās daļas atbalstam, nav efektīvi un tie ir jānoraida (Tiesas priekšsēdētāja rīkojums, 2003. gada 12. februāris, Marcuccio/Komisija,
C‑399/02 P(R)
,
EU:C:2003:90
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jākonstatē, ka, tā kā apgalvotais pārkāpums, kas esot pieļauts 2016. gada 14. septembra spriedumā Ori Martin un SLM/Komisija (
C‑490/15 P un C‑505/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:678
), nav pierādīts, tad Vispārējai tiesai nebija nekādas vajadzības lemt par pārkāpumu, kas apgalvoti pieļauti Tiesas spriedumā par Savienības atbildību, iespējamajām sekām.
Tādējādi, tā kā šī sprieduma 31. punktā izklāstītie apsvērumi nav obligāts pārsūdzētā rīkojuma rezolutīvās daļas atbalsts, otrais pamats ir jāatzīst par neefektīvu un līdz ar to tas ir jānoraida.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, apelācijas sūdzība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam, kas apelācijas tiesvedībā piemērojams saskaņā ar šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā atbildētāja ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un apelācijas sūdzības iesniedzējai spriedums ir nelabvēlīgs, tā sedz savus, kā arī atlīdzina atbildētājas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Apelācijas sūdzību noraidīt.

2)
Ori Martin SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Tiesas tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.