CELEX: 62021CJ0524
Előzetes döntéshozatal
Szociálpolitika
A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén
2008/94/EK irányelv
A munkavállalók munkabér‑követeléseinek a garanciaintézetek általi átvállalása
A garanciaintézetek fizetési kötelezettségének a fizetésképtelenségi eljárás megkezdését megelőző vagy követő három hónapos időszakra vonatkozó munkabér‑követelésekre való korlátozása
Jogvesztő határidő alkalmazása
A garanciaintézet által jogalap nélkül folyósított kifizetések visszatéríttetése
Feltételek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelmek a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2008. L 283., 36. o.
) 1. cikke (1) bekezdésének, 2. cikke (1) bekezdésének, 3. cikke második bekezdésének, 4. cikke (2) bekezdésének és 12. cikke a) pontjának az értelmezésére vonatkoznak.
E kérelmeket az IG és az Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (jilfói kerületi munkaügyi központ, Románia) (a továbbiakban: jilfói hivatal) (C‑524/21. sz. ügy), valamint az Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Bukarest önkormányzatának munkaügyi központja, Románia) (a továbbiakban: bukaresti hivatal) és IM (C‑525/21. sz. ügy) között folyamatban lévő jogviták keretében terjesztették elő, amelyek tárgyát az IG és IM munkavállalóknak ki nem fizetett munkabér‑követelések címén a Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap, Románia) (a továbbiakban: garanciaalap) által folyósított összegek e hivatalok által történő visszatéríttetése képezi.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2008/94 irányelv „Hatály és fogalommeghatározások” címet viselő I. fejezete tartalmazza az irányelv 1–2. cikkét.
Az említett irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„Ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni.”
Az említett irányelv 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:
„Ezen irányelv alkalmazásában fizetésképtelen a munkáltató, amennyiben a munkáltató fizetésképtelensége alapján az adott tagállam törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerinti kollektív eljárás kezdeményezésére irányuló kérelmet terjesztettek elő, amely a munkáltató vagyonának részleges vagy teljes lefoglalásával, valamint felszámoló vagy hasonló feladatot ellátó személy kinevezésével jár, és az említett rendelkezések alapján az illetékes hatóság:
a)
elhatározta az eljárás megkezdését;
b)
vagy megállapította, hogy a munkáltató vállalkozása vagy üzeme végleg megszűnt, és a rendelkezésre álló eszközök nem elegendőek az eljárás megkezdésének biztosítására.”
A 2008/94 irányelvnek „A garanciaintézetekre vonatkozó előírások” című II. fejezete foglalja magában az irányelv 3–5. cikkét.
Ezen irányelv 3. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk hatálya alá tartozó garanciaintézetek [helyesen: a garanciaintézetek a 4. cikk sérelme nélkül] biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.
A garanciaintézet által átvállalt követelések azok a fennálló fizetési [helyesen: díjazással kapcsolatos] követelések, amelyek a tagállamok által meghatározott időpont előtti és/vagy – adott esetben – utáni időszakra vonatkoznak”.
Az említett irányelv 4. cikkének szövege a következő:
„(1)   A tagállamok korlátozhatják a garanciaintézetek 3. cikkben említett felelősségét [helyesen: fizetési kötelezettségét].
(2)   Amennyiben a tagállamok élnek az (1) bekezdésben említett lehetőséggel, akkor meghatározzák annak az időszaknak a hosszát, amely alatt a garanciaintézet köteles kifizetni a fennálló követeléseket. Ez az időszak azonban nem lehet rövidebb, mint a 3. cikk második bekezdésében említett időpont előtt és/vagy után a munkaviszony utolsó három hónapjára járó fizetési igényre [helyesen: díjazásra] vonatkozó időszak.
A tagállamok ezt a három hónapos minimális időszakot beszámítják [helyesen: beszámíthatják] a legalább hat hónapos referencia‑időszakba.
A legalább 18 hónapos referencia‑időszakot előíró tagállamok nyolc hétre korlátozhatják azt az időszakot, amely alatt a garanciaintézet teljesíti a fennálló követeléseket. Ebben az esetben a munkavállaló számára a legkedvezőbb időszakokat alkalmazzák [helyesen: kell figyelembe venni] a minimális időszakok kiszámítására.
(3)   A tagállamok felső határt állapíthatnak meg a garanciaintézet által teljesítendő kifizetésekre. Ezek a felső határok nem lehetnek alacsonyabb mértékűek, mint amely szociálisan összeegyeztethető ezen irányelv szociális céljával.
Amennyiben a tagállamok ezt a lehetőséget választják, tájékoztatják a[z Európai] Bizottságot a felső határ meghatározásának módszereiről.”
A 2008/94 irányelv „Általános és záró rendelkezések” című V. fejezete tartalmazza az irányelv 11–18. cikkét.
Ezen irányelv 12. cikke előírja:
„Ez az irányelv nem érinti a tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy
a)
megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket;
[…]”
A román jog
A Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap létrehozásáról és felhasználásáról szóló 200/2006. sz. törvény) (
Monitorul Oficial al României
, I. rész, 2006. május 25‑i 453. szám) 2. cikke előírja:
„A garanciaalap biztosítja a munkavállalók által azon munkáltatókkal kötött egyéni munkaszerződésekből és kollektív munkaszerződésekből eredő munkabér‑követelések kifizetését, akikkel szemben fizetésképtelenségi eljárást megindító jogerős bírósági határozatot hoztak, és elrendelték a vagyon feletti rendelkezési jog teljes vagy részleges visszavonására irányuló intézkedést [a továbbiakban: fizetésképtelen munkáltatók].”
E törvény 13. cikke (1) bekezdésének a) pontja a következőket írja elő:
„A jelen fejezetben előírt korlátozásokkal és feltételekkel a garanciaalap forrásai fedezik a munkabér‑követelések alábbi kategóriáit: munkabérhátralékok […]”
Az említett törvény 14. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A garanciaalap által átvállalt munkabérkövetelések teljes összege nem haladhatja meg munkavállalónként a nemzeti bruttó átlagbér háromszorosának összegét.”
Ugyanezen törvény 15. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 13. cikk (1) bekezdésének a), c), d) és e) pontjában említett munkabérkövetelések fedezete [három] naptári hónapig biztosított.
(2)   Az (1) bekezdésben említett időszak a követelések igénylésének időpontját megelőző és a fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontját megelőző vagy követő időszaknak felel meg.”
A 2006. december 21‑i Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (a 200/2006. sz. törvény végrehajtási módszertani szabályai) (
Monitorul Oficial al României
, I. rész, 2006. december 28‑i 1038. szám; a továbbiakban: módszertani szabályok) az 5. cikkének (1) bekezdésében a következőket írja elő:
„A [200/2006. sz. törvény] 13. cikke (1) bekezdésének a), c), d) és e) pontjában említett munkabér‑követelések az [e] törvény 15. cikkének (1) bekezdésében említett [három] naptári hónapos időszakra vonatkoznak, amely megelőzi azt a hónapot, amelynek folyamán a jogok biztosítását kérelmezik.”
A módszertani szabályok 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Amennyiben a fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak követelései megelőzik a fizetésképtelenségi eljárás megindításának hónapját, a [200/2006. sz.] törvény 15. cikkének (1) bekezdésében előírt [három] naptári hónap megelőzi az eljárás megindításának időpontját.
(2)   Amennyiben a fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak követelései a fizetésképtelenségi eljárás megindításának hónapját követően keletkeztek, [e] törvény 15. cikkének (1) bekezdésében említett időszak az eljárás megindításának időpontját követi.”
A Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (a munkanélküliségi biztosítási rendszerről és a foglalkoztatás ösztönzéséről szóló 76/2002. sz. törvény) (
Monitorul Oficial al României
, I. rész, 2002. február 6‑i 103. szám) 47. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A munkanélküli‑biztosítási költségvetésből jogosulatlanul kifizetett összegeket, valamint a munkanélküli‑biztosítási költségvetést terhelő, a munkáért fizetett biztosítási járuléktól eltérő egyéb terheket a munkaügyi központok […] határozatai alapján kell behajtani, amelyek végrehajtható jogcímeknek minősülnek.”
A 270/2013 sz. törvénnyel módosított Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (az államháztartásról szóló 500/2002. sz. törvény) (
Monitorul Oficial al României
, I. rész, 2002. augusztus 13‑i 597. szám) 73. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A közpénzekben megjelenő hiánynak/a közpénzek szabálytalan folyósításának minősülő összegek visszatéríttetését az illetékes ellenőrző szervek által meghatározottak szerint a költségvetési bevételekre alkalmazandó kamatokkal és – adott esetben – késedelmi bírságokkal vagy késedelmi pótlékokkal kell végrehajtani, amelyeket a kár bekövetkezésétől/folyósítás időpontjától az összegek visszatéríttetéséig terjedő időszakra kell kiszámítani.”
Az alapeljárások, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések és a Bíróság előtti eljárás
2017. március 13‑án a jilfói hivatal helyt adott a felszámoló arra irányuló kérelmének, hogy határozzák meg és fizessék ki a garanciaalap által átvállalt, IG‑t a munkáltatójával szembeni fizetésképtelenségi eljárás következtében 2013. májustól júliusig megillető munkabér‑követelések összegét. E címen IG munkabér‑követeléseinek összegét 1308 román lejben (RON) (hozzávetőleg 264 euró) állapították meg és folyósították meg az érintettnek (C‑524/21. sz. ügy).
2018. március 14‑én a bukaresti hivatal helyt adott a felszámoló arra irányuló kérelmének, hogy határozzák meg és fizessék ki a garanciaalap által átvállalt, IM‑et a munkáltató fizetésképtelensége miatt megillető munkabér‑követelések összegét. IM munkabér‑követeléseinek összegét 3143 román lejben (RON) (hozzávetőleg 634 euró) állapították meg és folyósították az érintettnek (C‑525/21. sz. ügy).
A Curtea de Conturi a României (számvevőszék, Románia) 2019. augusztus 6‑i határozatával elrendelte, hogy az Agenția Națională pentru Ocuparei de Muncă (nemzeti munkaügyi központ, Románia; a továbbiakban: nemzeti hivatal) alkalmazzon az egyes fizetésképtelen munkáltatókat az e munkáltatókkal szemben a 200/2006. sz. törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdésének rendelkezései által – amint azokat az Înalta Curte de Casație și Justiție [legfőbb ítélő‑ és semmítőszék, Románia] 2018. március 5‑i ítéletében értelmezte – előírt fizetésképtelenségi eljárás megnyitását közvetlenül megelőző vagy követő három hónapos időszakon túli időszakokra vonatkozó, a garanciaalap által kifizetett vagy az elévülési határidőn túl igényelt munkabérhátralékok visszatéríttetésére irányuló intézkedéseket. A nemzeti munkaügyi hivatal elnöke 2019. szeptember 2‑i határozatával Románia megyei és önkormányzati hivatalait bízta meg azzal, hogy meghatározzák a garanciaalapot ért kár mértékét, és hogy eljárjanak az ebből következő visszatérítés tárgyában.
Az említett 2019. szeptember 2‑i határozat végrehajtására elfogadott 2019. december 6‑i határozatával a bukaresti hivatal ügyvezető igazgatója elrendelte, hogy fizettessék vissza az IM által jogalap nélkül kapott munkabér‑követelést (C‑525/21. sz. ügy) 2017. október és november vonatkozásában, amely hónapok kívül esnek ugyanis az IM munkáltatójának fizetésképtelenségi eljárása megindítását, azaz 2015. január 22‑ét közvetlenül megelőző vagy azt követő három hónapos referencia‑időszakon.
A jilfóii hivatal ügyvezető igazgatója 2019. december 31‑i határozatával elrendelte az IG által 2013 májusa, júniusa és júliusa címén jogalap nélkül kapott munkabér‑követelések késedelmi kamatokkal és bírságokkal növelt összegének behajtását azzal az indokkal, hogy a fizetésképtelenségi eljárás megindítására irányuló kérelmet a felszámoló 2017. február 8‑án nyújtotta be, noha a fizetésképtelenségi eljárás 2010. március 19‑én vette kezdetét, következésképpen a szóban forgó bérkövetelés kívül esik az IM munkáltatójával szembeni fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző vagy követő három hónapos referencia‑időszakon.
IM és IG egyaránt keresetet indított a bukaresti hivatal ügyvezető igazgatójának 2019. december 6‑i határozatával, illetve a jilfói hivatal ügyvezető igazgatójának 2019. december 31‑i határozatával szemben a Tribunalul București (bukaresti törvényszék, Románia) előtt.
2020. május 25‑i ítéletével a Tribunalul București (bukaresti törvényszék) IG keresetét mint megalapozatlant elutasította. 2020. július 14‑i ítéletével IM keresetének helyt adott.
IG, illetve a bukaresti hivatal fellebbezést nyújtott be ezen ítéletekkel szemben a Curtea de Apel Bucureşti (bukaresti ítélőtábla, Románia) előtt, amely a kérdést előterjesztő bíróság.
E bíróság úgy véli, hogy az alapügyekben felmerül a kérdés, hogy összeegyeztethető‑e a 2008/94 irányelv szociális céljával az olyan közigazgatási gyakorlat, amely a nemzeti szabályozást úgy értelmezi, hogy az megkérdőjelezi a fizetésképtelen helyzetben lévő munkáltatók munkavállalóinak korábban kifizetett bérköveteléseket. E közigazgatási gyakorlat a Curtea de Conturi a României (számvevőszék, Románia) azon határozatából ered, amelyet az említett szabályozásnak az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfelsőbb semmítő‑ és ítélőszék) által elfogadott értelmezését követően hozott, amely határozat és értelmezés a jelen ítélet 21. pontjában nyer említést.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az említett közigazgatási gyakorlat hátrányos jogi helyzetet teremtett az említett munkavállalók számára azáltal, hogy a már kifizetett munkabér‑követelések vitatása révén megsértette e munkavállalóknak a jogviszonyokat illető bizonyosságát és biztonságát, valamint azáltal, hogy megfelelő nemzeti jogalap nélkül előírta az e tekintetben kapott összegek – adott esetben kamatokkal és késedelmi pótlékokkal növelt – visszatérítésének kötelezettségét.
Ezenkívül e bíróság arra keresi a választ, hogy az előtte folyamatban lévő ügyek tárgyát képező nemzeti szabályozás, amely előírja a garanciaalap által egy fizetésképtelen munkáltató munkavállalóinak munkabér‑követelése címén az elévülési időn túl megfizetett összegeknek a munkavállalóval való visszatéríttetését, elismerhető‑e úgy, mint amelyet a 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontja értelmében „a visszaélések elkerüléséhez” fogadtak el, amennyiben a munkavállalói bérkövetelések munkavállalónak történő megfizetésére a munkáltató felszámolója által a garanciaalapnál előterjesztett kérelmet követően, az érintett munkavállalónak felróható bármilyen cselekmény vagy mulasztás hiányában került sor.
E körülmények között a Curtea de Apel Bucureşti (bukaresti ítélőtábla) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő, a C‑524/21. és a C‑525/21. sz. ügyben azonos módon megfogalmazott kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Ellentétes‑e a 2008/94 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének és 2. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseivel a »fizetésképtelenség« önálló fogalma tekintetében [ezen] irányelvet átültető nemzeti szabályozás – [azaz] a végrehajtási szabályok 7. cikkével összefüggésben értelmezett, a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap létrehozásáról és felhasználásáról szóló 200/2006. sz. törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdése – az Înalta Curte de Casație și Justiție (legfelsőbb semmítő‑ és ítélőszék […]) által a 16/2018. sz. határozatban adott értelmezés alapján, amely szerint az a 3 hónapos időszak, amely alatt a garanciaalap átvállalhatja és megfizetheti a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni munkabér–követeléseket, kizárólag a fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontjára vonatkozik?
2)
Ellentétes‑e a 2008/94 irányelv 3. cikke [második] bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseivel a munkabér‑követelések kifizetésére szolgáló garanciaalap létrehozásáról és felhasználásáról szóló 200/2006. sz. törvény] 15. cikkének (1) és (2) bekezdése az Înalta Curte de Casație și Justiție – Completul pentru dezlegarea unor chestiuni de drepta (legfelsőbb semmítő‑ és ítélőszék […]) által […] adott értelmezés alapján, amely szerint az a legfeljebb 3 hónapos időszak, amely alatt a garanciaalap átvállalhatja és megfizetheti a fizetésképtelen munkáltatóval szembeni munkabér‑követeléseket, a referencia‑időszakba illeszkedik, amely a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző 3 hónapon és a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül követő 3 hónapon belüli időszakot foglalja magában?
3)
Összeegyeztethető‑e a 2008/94 irányelv szociális céljával és az irányelv 12. cikke a) pontjának rendelkezéseivel az a nemzeti közigazgatási gyakorlat, amely szerint a Curtea de Conturi (számvevőszék, Románia) határozata alapján és a munkavállalót visszafizetésre kötelező különös nemzeti szabályozás hiányában behajtják a munkavállalótól a szabályozási keretbe nem tartozó időszakokra állítólagosan kifizetett vagy a jogszabályban előírt elévülési időn túl követelt összegeket?
4)
A 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontjában szereplő »visszaélés« fogalmának értelmezése során kellően objektív igazolásnak minősül‑e az alap által kifizetett munkabér‑követeléseknek a munkavállalótól felszámoló útján az általános elévülési idő tiszteletben tartásának meghatározott céljával történő behajtása?
5)
Összeegyeztethető‑e az irányelv rendelkezéseivel és céljával az olyan értelmezés és nemzeti közigazgatási gyakorlat, amellyel a munkavállalókkal visszatéríttetett munkabér‑követeléseket azonosan kell kezelni a kamatokat és késedelmi bírságot maga után vonó adóköveteléssel?
A Bíróság elnöke a 2021. október 22‑i határozatával az eljárás írásbeli és a szóbeli szakaszának lefolytatása, valamint az ítélet meghozatala céljából egyesítette a C‑524/21. és C‑525/21. sz. ügyeket.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első és a második kérdésről
Első és második kérdésével, amelyeket együttesen célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2008/94 irányelv 1. cikke (1) bekezdésének, 2. cikke (1) bekezdésének, 3. cikke második bekezdésének és 4. cikke (2) bekezdésének rendelkezéseit egymással összefüggésben úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a fennálló munkavállalói bérkövetelések garanciaintézet általi kifizetésének alapjául szolgáló referencia‑időpont e munkavállalók munkáltatója fizetésképtelenségi eljárása megindításának időpontja, és amely e kifizetést az ezen eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónapon és az annak megindítását közvetlenül követő három hónapon belüli referencia‑időszakra korlátozza.
Emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/94 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése értelmében ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó, a 2. cikk (1) bekezdése értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni.
Ez utóbbi rendelkezés előírja, hogy a munkáltató fizetésképtelennek minősül, amennyiben a munkáltató fizetésképtelensége alapján az adott tagállam törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezései szerinti kollektív eljárás kezdeményezésére irányuló kérelmet terjesztettek elő, amely a munkáltató vagyonának részleges vagy teljes lefoglalásával, valamint felszámoló vagy hasonló feladatot ellátó személy kinevezésével jár, és az említett rendelkezések alapján az illetékes hatóság elhatározta az eljárás megkezdését vagy megállapította, hogy a munkáltató vállalkozása vagy üzeme végleg megszűnt, és a rendelkezésre álló eszközök nem elegendőek az eljárás megkezdésének biztosítására.
A 2008/94 irányelv 3. cikkének első mondata értelmében a tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a garanciaintézetek ezen irányelv 4. cikkének sérelme nélkül biztosítsák a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.
E vonatkozásban a 2008/94 irányelv 3. cikkének második mondata szerint a garanciaintézet által átvállalt követelések azok a fennálló, díjazásra vonatkozó követelések, amelyek a tagállamok által meghatározott időpont előtti és/vagy – adott esetben – utáni időszakra vonatkoznak.
Márpedig a Bíróság már kimondta, hogy a 2008/94 irányelv 3. cikkének második bekezdése lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy meghatározzák azt az időpontot, amely előtt és/vagy – adott esetben –után húzódik az az időszak, amelynek során a ki nem egyenlített díjazásoknak megfelelő követeléseket a garanciaintézet átvállalja, ekként lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy szabadon meghatározzák a megfelelő időpontot (lásd ebben az értelemben: 2013. április 18‑iMustafa ítélet,
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
,
39.
és
41.
pont).
Így semmi nem zárja ki azt, hogy a valamely munkáltatóval szembeni fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontját a tagállam referencia‑időpontként figyelembe vehesse azon időszak garanciaintézet általi meghatározásához, amely tekintetében kifizeti az e munkáltató munkavállalóinak fennálló bérköveteléseit.
Egyébiránt, mivel az alapügyekben megállapítást nyert a munkavállalók munkaviszonyának és ki nem egyenlített követeléseinek fennállása, a kérdést előterjesztő bíróság azt kívánja megtudni, hogy időben meddig terjed a garanciaintézetnek az említett követelések kifizetésére vonatkozó kötelezettsége.
Amint azt a Bíróság kimondta, a 2008/94 irányelv megadja a tagállamoknak a lehetőséget arra, hogy referencia‑ vagy garancia‑időszak és/vagy kifizetésekre vonatkozó felső határ meghatározásával korlátozzák a fizetési kötelezettséget (2018. július 25‑iGuigo ítélet,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben ezen irányelv 4. cikkének (1) bekezdése ugyanis akként rendelkezik, hogy a tagállamok korlátozhatják a garanciaintézetek 3. cikkében említett fizetési kötelezettségét. Az említett irányelv 4. cikke (2) bekezdésének első albekezdése értelmében, amennyiben a tagállamok élnek az (1) bekezdésben említett lehetőséggel, meghatározzák azon időszaknak a hosszát, amely alatt a garanciaintézet kifizeti a fennálló követeléseket. Ez az időszak azonban nem lehet rövidebb, mint a 3. cikk második bekezdésében említett időpont előtt és/vagy után a munkaviszony utolsó három hónapjára járó fizetési igényre vonatkozó időszak. Ugyanezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének második albekezdése lehetőséget biztosít a tagállamoknak arra is, hogy ezt a három hónapos minimális időszakot beszámítsák a legalább hat hónapos referencia‑időszakba.
A jelen ügyben a kérdést előterjesztő bíróság által nyújtott magyarázatokból, valamint a román kormány által előterjesztett írásbeli észrevételekből az következik, hogy a 200/2006. sz. törvény 15. cikkének (1) és (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az legfeljebb három hónapos időszakot ír elő, amelyre tekintettel a fennálló bérköveteléseket figyelembe lehet venni, és ezen időszak a fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónapos referencia‑időszakba és az ezen eljárás megindítását közvetlenül követő három hónapos referencia‑időszakba illeszkedik.
Márpedig az ilyen nemzeti szabályozás, amely ekként a munkavállalók fennálló bérköveteléseinek egy garanciaintézet általi kifizetését a munkáltatóval szemben indított kollektív fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző vagy közvetlenül követő legfeljebb három hónapos referencia‑időszakra korlátozza, megfelel a többek között a 2008/94 irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt követelményeknek. Az ilyen szabályozás ugyanis tiszteletben tartja az e rendelkezésben a fennálló követelések garanciaintézet általi kifizetésére nyitva álló legalább három hónapos időtartamot, és ez az időszak egy olyan referencia‑időszakba illeszkedik, amely megfelel az ugyanezen rendelkezés által előírt legalább hat hónapos időtartamnak.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első és a második kérdésre következő a választ kell adni:
–
a 2008/94 irányelv 1. cikkének (1) bekezdését és 2. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a fennálló munkavállalói bérkövetelések garanciaintézet általi kifizetésének alapjául szolgáló referencia‑időpont az érintett munkavállalók munkáltatójával szembeni kollektív fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontja, és
–
a 2008/94 irányelv 3. cikkének második pontját és 4. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a fennálló munkavállalói bérkövetelések garanciaintézet általi kifizetését az érintett munkavállalók munkáltatójával szembeni kollektív fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónapon és az annak megindítását közvetlenül követő három hónapon belüli időszakba illeszkedő három hónapos referencia‑időszakra korlátozza.
A negyedik kérdésről
Negyedik kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy az e rendelkezés értelmében vett, a visszaélés elkerüléséhez szükséges intézkedéseknek minősülhetnek a tagállam által elfogadott olyan intézkedések, amelyek előírják a munkavállalónak fennálló bérkövetelései címén egy garanciaintézet által az általános elévülési időn túl fizetett összegnek e munkavállalótól való visszatéríttetését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontja értelmében az irányelv nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy megtegyék a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket.
Elöljáróban meg kell állapítani, hogy noha a kérdést előterjesztő bíróság nem pontosította az e kérdésben szereplő általános elévülési időnek sem az időtartamát, sem nemzeti jogi jogalapját, és azt sem fejtette ki, hogy az alapjogvitákra jellemző körülmények között e határidőt mennyiben sérthették meg, feltételezhető mindazonáltal, hogy e bíróság annak a lehetőségére utal, hogy egy ilyen határidő értelmében az érintett bérkövetelésekhez való joga a C‑524/21. sz. ügyben elévült, függetlenül attól, hogy e határidő a Bizottság által írásbeli észrevételeiben javasolt és az adózás rendjéről szóló román törvénykönyvben szereplő ötéves határidő, vagy a román kormány által írásbeli észrevételeiben említett és a polgári törvénykönyvben szereplő hároméves határidő. A C‑524/21. sz. ügyben ugyanis az érintett munkáltatóval szemben 2010. március 19‑én indult fizetésképtelenségi eljárás, míg a bérkövetelések kifizetése iránti kérelmet 2017. február 8‑án nyújtották be, vagyis majdnem hét évvel e fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően.
Ennek pontosítását követően a jelen ügyekben, amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, a nemzeti szabályozásnak megfelelően a fizetésképtelen munkáltató felszámolója, nem pedig a jogosult, vagyis az érintett munkavállaló az, aki valamely munkaügyi hivatalnál az e munkavállaló fennálló bérköveteléseinek a garanciaalap általi kifizetése iránti kérelmet nyújt be. Ilyen körülmények között, amennyiben kizártnak tűnik, hogy az említett munkavállaló rosszhiszeműen járt el, vagy hogy felelősségre vonható lehet a felszámoló által a bérkövetelések behajtása érdekében a jogszabályban előírt kereteken kívül tett lépésekért, azon összegeknek az e szabályozás által előírt visszatérítése, amelyeket az említett szabályozás értelmében jogalap nélkül fizettek meg, nem járhat azzal a hatással, hogy elkerülje a munkavállaló részéről történő visszaélést.
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokban nem szolgáltatott egyéb, többek között az érintett munkavállalók cselekményeire vagy mulasztásaira vonatkozó olyan elemeket, amelyek rávilágíthatnának arra, hogy az a körülmény, hogy a munkavállalók olyan kifizetetlen munkabér‑követelés címén kaptak kifizetéseket a garanciaalaptól, amelyre végül nem lettek volna jogosultak, mivel e kifizetésekhez való joguk elévült, a jelen esetben mennyiben alkalmas arra, hogy az ugyanezen munkavállalók részéről visszaélésszerű helyzetet tárjon fel.
A fentiekre tekintettel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy nem minősülhetnek az e rendelkezés értelmében vett, a visszaélés elkerüléséhez szükséges intézkedéseknek a tagállam által elfogadott olyan intézkedések, amelyek előírják a munkavállalónak fennálló bérkövetelései címén egy garanciaintézet által az általános elévülési időn túl fizetett összegnek e munkavállalótól való visszatéríttetését az érintett munkavállalónak felróható bármely cselekmény vagy mulasztás hiányában.
A harmadik és az ötödik kérdésről
Harmadik és ötödik kérdésével, amelyeket együtt célszerű vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keres választ, hogy a 2008/94 irányelvet úgy kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami adójogi szabályozás alkalmazása, amelynek értelmében a munkavállalótól behajtják az ezen állam nemzeti szabályozása által előírt – az első és második kérdésben említett – időszakon kívüli időszakokra fennálló vagy az általános elévülési határidőn túl igényelt munkavállalói bérkövetelések címén egy garanciaintézet által megfizetett, kamatokkal és késedelmi pótlékkal növelt összeget.
Azon összegek behajtásának módjait illetően, amelyeket a 2008/94 irányelvet végrehajtó alkalmazandó nemzeti szabályozás szerint valamely garanciaintézet jogalap nélkül fizetett ki, először is meg kell állapítani, hogy ez az irányelv nem tartalmaz egyetlen olyan rendelkezést sem, amely szabályozza azt a kérdést, hogy a tagállamok előírhatnak‑e ilyen behajtást a munkavállalókkal szemben, és milyen feltételek, többek között eljárási feltételek mellett kerülhet sor e behajtásra.
A 2008/94 irányelv 4., 5. és 12. cikke ugyanis, amely a tagállamok számára lehetővé teszi nem csupán a garanciaintézetek felépítése, finanszírozása és működése részletes szabályainak meghatározását, hanem azt is, hogy bizonyos körülmények esetén korlátozzák a munkavállalók részére nyújtandó védelmet, nem rendelkeznek a tagállamok azon lehetőségére vonatkozó korlátozásról, hogy behajtsák az olyan összegeket, amelyeket a 2008/94 irányelvet végrehajtó alkalmazandó nemzeti szabályozás szerint jogalap nélkül fizettek ki (lásd analógia útján: 2009. július 16‑iVisciano ítélet,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
,
38.
pont).
E körülmények között, a tagállamok főszabály szerint előírhatnak a nemzeti jogukban olyan rendelkezéseket, amelyek e tekintetben részletes eljárási szabályokat állapítanak meg, ha e rendelkezések ugyanakkor nem kedvezőtlenebbek, mint a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkozók (az egyenértékűség elve), és nem olyan jellegűek, hogy a gyakorlatban lehetetlenné vagy túlságosan nehézzé teszik a közösségi jogrend által elismert jogok gyakorlását (a tényleges érvényesülés elve) (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 18‑iPflücke ítélet,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
,
34.
pont; 2009. július 16‑iVisciano ítélet,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
,
39.
pont).
Noha a harmadik és az ötödik kérdés a munkavállalók munkabér‑követelése címén a garanciaintézet által megfizetett összegek munkavállalóktól való behajtásának feltételeire, nem pedig a munkavállalóknak a 2008/94 irányelvben előírt ellátásokra való jogosultságának gyakorlására mint olyanra vonatkozik, ez nem változtat azon, hogy az említett behajtási feltételek kihatással lehetnek annak tényleges gyakorlására, és befolyásolhatják az említett jog terjedelmét. Következésképpen az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvéből eredő, az előző pontban említett követelményeket alkalmazni kell az alapügyekben.
E tekintetben, ami először is az egyenértékűség elvét illeti, amint az a jelen ítélet 54. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatból következik, ezen elvvel ellentétes, ha valamely tagállam olyan, különösen eljárási jellegű részletes eljárási szabályokat ír elő, amelyek kedvezőtlenebbek azon ellátások behajtása tekintetében, amelyek nyújtását az uniós jog szabályozza vagy határozza meg, mint a hasonló jellegű, olyan igényekre vonatkozó ellátások behajtási intézkedéseire alkalmazandók, amelyek nyújtását a belső jog szabályozza vagy határozza meg.
A jelen ügyekben meg kell állapítani, hogy amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, az alapügyekben szóban forgó behajtásra az adótartozások beszedésére vonatkozó nemzeti rendelkezések alapján kerül sor, mivel e rendelkezéseket a jelen ügyben analógia útján alkalmazzák.
Márpedig, mivel a 2008/94 irányelv által biztosított jogok, amely irányelv szociális célja az, hogy valamennyi munkavállaló számára garantáljon egy minimális szintű európai uniós védelmet a munkáltató fizetésképtelensége esetén (lásd ebben az értelemben: 2018. július 25‑iGuigo ítélet,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
,
28.
pont), a munkavállalók szociális védelemhez való jog területe alá tartozik, a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy az alapügyekben alkalmazott behajtási feltételek nem kedvezőtlenebbek‑e a munkavállalók számára, mint az említett terület alá tartozó nemzeti rendelkezések címén fizetendő egyéb hasonló ellátások behajtásának feltételei.
Ezen összehasonlítás céljából a kérdést előterjesztő bíróságnak figyelembe kell vennie azt a kérdést, hogy azok a munkavállalók, akik a 2008/94 irányelv alapján a részükre kifizetett összegek behajtása ellen tiltakozni kívánnak, nem kerülnek‑e hátrányos helyzetbe azokhoz képest, akik hasonló jellegű, olyan összegek behajtására irányuló eljárásban vesznek részt, amelynek nyújtását a nemzeti jog szabályozza. Amint arra a főtanácsnok indítványának 59. pontjában lényegében rámutatott, e tekintetben figyelembe lehet venni többek között a jogalap nélkül történő kifizetés megismétlésének lehetőségét, az állítólagosan jogalap nélkül valamely összeget kapó személy jóhiszeműségét és a késedelmi kamat kezdő időpontját.
Másodszor, ami a hatékony érvényesülés elvét illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az észszerű mértékben meghatározott jogvesztő jellegű keresetindítási határidők kikötése főszabály szerint megfelel ezen elvnek, amennyiben az a jogbiztonság elve alkalmazásának tekinthető (lásd ebben az értelemben: 2003. szeptember 18‑iPflücke ítélet,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
,
36.
pont; 2009. július 16‑iVisciano ítélet,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
,
43.
pont).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy – amint arra lényegében a főtanácsnok indítványának 63. pontjában rámutatott – a garanciaintézet által e munkavállalók fennálló bérkövetelései címén jogalap nélkül megfizetett összegek munkavállalóktól való behajtására vonatkozó nemzeti szabályozás alkalmazása nem teheti lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé e munkavállalók számára azon joguk gyakorlását, hogy a garanciaintézettől követeljék a meg nem fizetett munkabér címén járó összegek kifizetését.
Következésképpen a szóban forgó behajtás részletes eljárás szabályai különösen nem vezethetnek olyan helyzethez, amelyben a munkavállalóknak a nekik ténylegesen járó bérkövetelések kifizetésére való esetleges jogosultságai elévültek.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy úgy tűnik, az alapjogvitákat az jellemzi, hogy az érintett munkavállalók fennálló munkabér‑követeléseinek kifizetése iránti kérelmek megalapozottságát elsősorban azon az alapon vitatják, hogy e követelések nem illeszkednek a 2008/94 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése alapján a nemzeti szabályozás által meghatározott referencia‑időszakba.
Így nem kizárt, hogy e munkavállalók jogosultak lettek volna arra, hogy a garanciaintézet ugyanilyen összegű, az e referencia‑időszakon belül található időszaknak megfelelő összegű munkabér‑követelést fizessen a számukra abban az esetben, ha e követelések továbbra is fennálltak volna, és hogy e kifizetést teljesítették volna a számukra, ha a felszámoló az általa e célból benyújtott kérelemben helyesen határozta volna meg ezeket az időszakokat, noha az ilyen kérelem benyújtása jogilag vagy a gyakorlatban már nem lehetséges, amikor a munkavállalók tudomást szereznek a behajtásra vonatkozó határozatról, különösen az általános elévülési határidő esetleges lejárta folytán.
Ilyen helyzetben, noha a Bíróság e területen elismerte az észszerű elévülési idők uniós joggal való összeegyeztethetőségét és azt, hogy a román jogban előírt, a jelen ítélet 47. pontjában ismertetett általános elévülési idő főszabály szerint észszerűnek tűnik, a munkavállalók végeredményben nem tudnák gyakorolni a 2008/94 irányelv által elismert jogaikat, amely helyzet ellentétes a tényleges érvényesülés elvével, aminek vizsgálata mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata.
A munkavállalóknak a szóban forgó nemzeti szabályozásban előírt azon kötelezettségét illetően, hogy kamatot és késedelmi pótlékot fizessenek, meg kell állapítani, hogy – amint arra a főtanácsnok indítványának 64. pontjában lényegében rámutatott – a tényleges érvényesülés elve megköveteli, hogy e kamatok és késedelmi pótlékok esetleges megfizetése semmilyen módon ne befolyásolja a munkavállalók 2008/94 irányelvben biztosított védelmét, nem sértve többek között a jelen ítélet 64. pontjában említett esetben az ezen irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt minimális védelmet.
Abban az esetben ugyanis, ha bebizonyosodik, hogy megfelelő kérelem benyújtása esetén a munkavállalóknak lényegében ugyanolyan összegű kifizetésre lett volna joguk, mint amelyet a felszámoló által benyújtott hibás kérelem alapján ténylegesen megfizettek a számukra, noha megfelelő kérelem benyújtására esetleg nem volt lehetőség, ellentétes a tényleges érvényesülés elvével, mivel e munkavállalókat ténylegesen, teljes mértékben meg kell hogy illesse a fennálló bérköveteléseik kifizetéséhez való jog a 2008/94 irányelv 3. cikkében és 4. cikkének (2) bekezdésében, valamint adott esetben a belső jogban előírt korlátokon belül.
Következésképpen az alapügyekben a már kifizetett, kamatokkal és késedelmi pótlékokkal növelt összeg visszatéríttetése szükségszerűen azzal a következménnyel járna, hogy sérülnének az érintett munkavállalók 2008/94 irányelv 3. és 4. cikkéből eredő jogai azáltal, hogy végső soron a fennálló bérköveteléseik után járó teljes összeget az ott előírt minimális határok alá csökkentik.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a harmadik és az ötödik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2008/94 irányelvet az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan tagállami adójogi szabályozás alkalmazása, amelynek értelmében a munkavállalótól behajtják az ezen állam nemzeti szabályozása által előírt – az első és második kérdésben említett – időszakon kívüli időszakokra fennálló vagy az általános elévülési határidőn túl igényelt munkavállalói bérkövetelések címén egy garanciaintézet által megfizetett, kamatokkal és késedelmi pótlékkal növelt összeget, amennyiben
–
az e nemzeti szabályozás által előírt behajtási feltételek kedvezőtlenebbek a munkavállalók számára, mint a szociális védelem területére vonatkozó nemzeti rendelkezések alapján fizetendő ellátások behajtásának feltételei, vagy
–
a szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmazása lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi az érintett munkavállalók számára, hogy a garanciaintézettől fennálló bérkövetelések címén járó összegek vagy az említett nemzeti szabályozásban előírt kamatok és késedelmi pótlékok megfizetését követeljék, és kihat a munkavállalóknak mind a 2008/94 irányelvben, mind az azt végrehajtó nemzeti rendelkezések által biztosított védelmére, különösen azáltal, hogy sérti az említett irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt védelem minimális szintjét.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

1)
A munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelméről szóló, 2008. október 22‑i 2008/94/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 1. cikkének (1) bekezdését és 2. cikkének (1) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezésekkel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely előírja, hogy a fennálló munkavállalói bérkövetelések garanciaintézet általi kifizetésének alapjául szolgáló referencia‑időpont az érintett munkavállalók munkáltatójával szembeni kollektív fizetésképtelenségi eljárás megindításának időpontja.

2)
A 2008/94 irányelv 3. cikkének második bekezdését és 4. cikkének (2) bekezdését
a következőképpen kell értelmezni:
e rendelkezésekkel nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a fennálló munkavállalói bérkövetelések garanciaintézet általi kifizetését az érintett munkavállalók munkáltatójával szembeni kollektív fizetésképtelenségi eljárás megindítását közvetlenül megelőző három hónapon és az annak megindítását közvetlenül követő három hónapon belüli időszakba illeszkedő három hónapos referencia‑időszakra korlátozza.

3)
A 2008/94 irányelv 12. cikkének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
nem minősülhetnek az e rendelkezés értelmében vett, a visszaélés elkerüléséhez szükséges intézkedéseknek a tagállam által elfogadott olyan intézkedések, amelyek előírják a munkavállalónak fennálló bérkövetelései címén egy garanciaintézet által az általános elévülési időn túl fizetett összegnek e munkavállalótól való visszatéríttetését az érintett munkavállalónak felróható bármely cselekmény vagy mulasztás hiányában.

4)
A 2008/94 irányelvet az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére tekintettel
a következőképpen kell értelmezni:
ezen irányelvvel ellentétes az olyan tagállami adójogi szabályozás alkalmazása, amelynek értelmében a munkavállalótól behajtják az ezen állam nemzeti szabályozása által előírt – az első és második kérdésben említett – időszakon kívüli időszakokra fennálló vagy az általános elévülési határidőn túl igényelt munkavállalói bérkövetelések címén egy garanciaintézet által megfizetett, kamatokkal és késedelmi pótlékkal növelt összeget, amennyiben
–
az e nemzeti szabályozás által előírt behajtási feltételek kedvezőtlenebbek a munkavállalók számára, mint a szociális védelem területére vonatkozó nemzeti rendelkezések alapján fizetendő ellátások behajtásának feltételei, vagy
–
a szóban forgó nemzeti szabályozás alkalmazása lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi az érintett munkavállalók számára, hogy a garanciaintézettől fennálló bérkövetelések címén járó összegek vagy az említett nemzeti szabályozásban előírt kamatok és késedelmi pótlékok megfizetését követeljék, és kihat a munkavállalóknak mind a 2008/94 irányelvben, mind az azt végrehajtó nemzeti rendelkezések által biztosított védelmére, különösen azáltal, hogy sérti az említett irányelv 4. cikkének (2) bekezdésében előírt védelem minimális szintjét.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: román.