CELEX: 62014CJ0521
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teismų bendradarbiavimas civilinėse bylose
Reglamentas (EB) Nr. 44/2001
6 straipsnio 2 punktas
Jurisdikcija
Trečiojo asmens teisme, kuriame pareikštas pirminis reikalavimas, vykstančio proceso šaliai pareikštas ieškinys dėl laidavimo ar garantijos arba trečiojo asmens įtraukimo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12
, 2001, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42) 6 straipsnio 2 punkto išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas sprendžiant Vokietijoje įsikūrusios draudimo bendrovės
SOVAG – Schwarzmeer und Ostsee Versicherungs-Aktiengesellschaft
(toliau – SOVAG) ir Suomijoje įsikūrusios draudimo bendrovės
If Vahinkovakuutusyhtiö Oy
(toliau –
If
) ginčą dėl prašymo grąžinti pinigų sumą, sumokėtą per kelių eismo įvykį nukentėjusiam asmeniui kaip kompensaciją.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Iš Reglamento Nr. 44/2001 2 konstatuojamosios dalies matyti, jog tam, kad gerai veiktų vidaus rinka, juo siekiama priimti „nuostatas dėl jurisdikcijos kolizinių normų civilinėse ir komercinėse bylose suvienodinimo ir formalumų supaprastinimo, siekiant užtikrinti greitą ir paprastą teismo priimtų sprendimų valstybėse narėse, kurios privalo laikytis šio reglamento, pripažinimą ir vykdymą“.
Šio reglamento 11–13 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(11)
Jurisdikcijos taisyklės turi būti ypač nuspėjamos ir pagrįstos principu, pagal kurį jurisdikcija paprastai priklauso nuo atsakovo gyvenamosios vietos, ir šiuo pagrindu jurisdikcija turi būti visada prieinama, išskyrus keletą aiškiai nustatytų situacijų, kuriose bylinėjimosi objektas arba šalių autonomija pateisinama kaip kitokia susijusi aplinkybė. Turi būti atskirai apibrėžta juridinio [asmens] buveinė, siekiant didesnio bendrų taisyklių aiškumo ir išvengti jurisdikcijos prieštaravimų.
(12)
Jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.
(13)
Kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesniąją šalį turėtų ginti palankesnės tokios šalies interesams jurisdikcijos taisyklės nei bendrosios taisyklės.
<...>
(15)
Siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai. <...>“
Minėto reglamento II skyriuje nustatytos jurisdikcijos taisyklės.
Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 1 skirsnyje „Bendrosios nuostatos“ esančio 2 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Pagal šį reglamentą valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims, neatsižvelgiant į jų pilietybę, bylos turi būti keliamos tos valstybės narės teismuose.“
Šio reglamento minėtame 1 skirsnyje esančio 3 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybėje narėje nuolat gyvenantiems asmenims bylos gali būti keliamos kitos valstybės narės teismuose tik pagal šio skyriaus 2–7 skirsniuose nustatytas taisykles.“
Minėto reglamento 4 straipsnyje, esančiame tame pačiame skirsnyje, nurodyta:
„1.   Jeigu atsakovo nuolatinė gyvenamoji vieta yra ne valstybėje narėje, kiekvienos valstybės narės teismų jurisdikciją pagal 22 ir 23 straipsnius nustato tos valstybės narės teisė.
2.   Prieš tokį atsakovą bet kuris valstybėje narėje nuolat gyvenantis asmuo, neatsižvelgiant į jo pilietybę, taip pat, kaip tos valstybės narės piliečiai, gali naudotis toje valstybėje narėje galiojančiomis jurisdikcijos taisyklėmis, ypač I priede nurodytomis taisyklėmis.“
Remiantis Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 2 skirsnyje „Speciali jurisdikcija“ esančio 5 straipsnio 5 punktu, valstybėje narėje nuolat gyvenančiam asmeniui kitoje valstybėje narėje byla dėl ginčo, susijusio su filialo, agentūros arba kitokio įmonės padalinio veikla, gali būti nagrinėjama vietos, kurioje veikia toks filialas, agentūra arba kitoks įmonės padalinys, teismuose.
Šio reglamento 6 straipsnyje, esančiame minėtame 2 skirsnyje, numatyta:
„Valstybėje narėje gyvenančiam asmeniui byla taip pat gali būti iškelta:
1)
kai minėtas asmuo yra vienas iš atsakovų, teismuose pagal bet kurio iš jų nuolatinę gyvenamąją vietą, jeigu reikalavimai yra taip glaudžiai susiję, kad yra tikslinga juos nagrinėti ir spręsti visus iš karto, siekiant išvengti atskirų teismo procesų metu priimtų sprendimų nesuderinamumo;
2)
kaip trečiajam asmeniui byloje dėl laidavimo arba garantijos ar bet kurioje kitoje byloje kaip trečiajam asmeniui, teisme, kuriame buvo iškelta pagrindinė byla, išskyrus, jeigu tokia byla buvo iškelta vien tik siekiant pašalinti minėtą asmenį iš ją nagrinėti kompetentingo teismo jurisdikcijos;
<...>“
Minėto reglamento 8 straipsnyje, esančiame II skyriaus 3 skirsnyje „Jurisdikcija bylose, susijusiose su draudimu“, nurodyta:
„Bylose, susijusiose su draudimu, jurisdikcija nustatoma pagal šį skirsnį, nepažeidžiant 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto.“
To paties reglamento 11 straipsnyje, esančiame minėtame 3 skirsnyje, nustatyta:
„1.   Bylose, susijusiose su atsakomybės draudimu, draudikas taip pat gali būti įtrauktas į nukentėjusiosios šalies apdraustajam iškeltą bylą, jeigu įstatymai, kuriais vadovaujasi teismas, tai leidžia.
2.   8, 9 ir 10 straipsniai taikomi nukentėjusiosios šalies draudikui tiesiogiai iškeltoms byloms, jeigu tokios tiesioginės bylos yra leidžiamos.
3.   Jeigu pirmiau nurodytas tiesiogines bylas reglamentuojančiuose įstatymuose yra numatyta, kad draudėją arba draudiką galima įtraukti į bylą kaip šalį, jos priskiriamos to paties teismo jurisdikcijai.“
Suomijos teisė
Teismo proceso kodekso (
Suomen oikeudenkäymiskaari
) 18 skyriaus 5 straipsnyje nustatyta:
„Jeigu proceso šalis tuo atveju, jei pralaimėtų bylą, trečiajam asmeniui nori pareikšti reikalavimą dėl laidavimo ar garantijos, reikalavimą dėl žalos atlyginimo ir palūkanų arba bet kokį kitą panašų reikalavimą, su šiuo reikalavimu susijusį ieškinį ji gali pareikšti tame pačiame teismo procese.
Bet kuris asmuo, kuris, atsižvelgdamas į teisinio ginčo tarp proceso šalių baigtį, vienai arba abiem proceso šalims nori pareikšti ieškinį dėl vieno iš pirmoje pastraipoje nurodytų reikalavimų, gali pareikšti tokį ieškinį tame pačiame teismo procese.“
1948 m. rugpjūčio 20 d. Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymo (
Tapaturmavakuutuslaki
(1948/608), toliau – Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymas) 61 straipsnis suformuluotas taip:
„Tas, kas gavo išmoką už žalą pagal šį įstatymą, turi teisę pagal kitą įstatymą iš žalą sukėlusio asmens ar kito žalą privalančio atlyginti asmens reikalauti žalos atlyginimo už sužalojimo pasekmes. Tačiau už tai skirtinos sumos negali būti didesnės už sumą, atitinkančią visos žalos atlyginimo išmokos ir pagal šį įstatymą skirtos žalos atlyginimo išmokos skirtumą.
Draudimo įstaiga, kuri pagal šį įstatymą privalėjo sumokėti žalos atlyginimą, turi teisę reikalauti, kad išmokėtą sumą kompensuotų žalą pagal pirmą pastraipą privalantis atlyginti asmuo, išskyrus asmenis, kurie sąžiningai jau yra įvykdę pareigą atlyginti žalą, ir asmenis, kurie privalo atlyginti žalą pagal Atsakomybės už netinkamus produktus įstatymą.
Draudimo įstaigai negali būti skirta didesnė žalos atlyginimo išmoka nei ta, kurios galėjo reikalauti žalą patyręs asmuo ar jo artimieji.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad A, kuris Vokietijoje buvo patekęs į kelių eismo įvykį,
Länsi‑Uudenmaan käräjäoikeus
(Vakarų Ūsimos pirmosios instancijos teismas) pareiškė ieškinį bendrovei SOVAG, kurioje buvo apdrausta žalą padariusi transporto priemonė. Tame ieškinyje A reikalavo, be kita ko, pripažinti, kad jis patyrė sunkią galvos ir smegenų traumą ir dėl šio įvykio visam laikui tapo nedarbingas.
Kadangi pagal Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymą šis kelių eismo įvykis buvo ir nelaimingas atsitikimas darbe, Suomijoje įsikūrusi
If
, remdamasi šiuo įstatymu, išmokėjo A išmokas už šį įvykį.
Po to, kai A pareiškė ieškinį bendrovei SOVAG, bendrovė
If
tame pačiame pirmosios instancijos teisme irgi pareiškė ieškinį šiai bendrovei. Ji prašė pripažinti, kad A, be kitos žalos, patyrė sunkų galvos ir smegenų sužeidimą, dėl kurio visam laikui tapo nedarbingas. Be to, remdamasi Draudimo nuo nelaimingų atsitikimų įstatymo 61 straipsnio 2 dalimi,
If
prašė pripažinti, kad SOVAG privalo kompensuoti jai visas žalos atlyginimo išmokas ir su jomis susijusias palūkanas, kurias ji dėl nagrinėjamo įvykio išmokėjo ar dar išmokės A.
If
taip pat prašė jos reikalavimą nagrinėti per tą patį procesą, kurį A inicijavo prieš SOVAG. Savo ruožtu SOVAG nurodė, kad Suomijos teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti reikalavimą, kurį pareiškė
If
.
2012 m. gruodžio 20 d. nutartimi
Länsi‑Uudenmaan käräjäoikeus
(Vakarų Ūsimos pirmosios instancijos teismas), remdamasis Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnio nuostatomis, pripažino bendrovės
If
ieškinį bendrovei SOVAG nepriimtinu dėl to, kad Suomijos teismai neturi jurisdikcijos.
Tas teismas nusprendė, kad, remiantis šio reglamento 8 straipsniu, teismų jurisdikcija su draudimu susijusiose bylose gali būti nustatoma tik pagal minėto reglamento II skyriaus 3 skirsnio nuostatas, nepažeidžiant to paties reglamento 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto.
2013 m. balandžio 24 d. sprendimu
Turun hovioikeus
(Turku apeliacinis teismas), kuriam bendrovė
If
buvo apskundusi minėtą nutartį, šią nutartį panaikino.
To teismo nuomone, pagrindinėje byloje taikytinas Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas, o ne šio reglamento II skyriaus 3 skirsnio nuostatos, nes bendrovės
If
ieškinys bendrovei SOVAG buvo tiesiogiai susijęs su A ir SOVAG ginču.
Dėl to sprendimo SOVAG pateikė kasacinį skundą
Korkein oikeus
(Aukščiausiasis Teismas).
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, kyla klausimas, ar Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas apima tokį atvejį, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kai trečiasis asmuo pareiškia ieškinį asmeniui, kuris yra pirminio teismo proceso šalis.
Šiomis aplinkybėmis
Korkein oikeus
(Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jo taikymo sritis apima ieškinį, kurį trečiasis asmuo pagal nacionalinės teisės nuostatas pareiškė atsakovui pirminėje byloje ir kurio dalykas – su šiuo pirminiu reikalavimu glaudžiai susijęs reikalavimas, kuriuo siekiama, kad būtų kompensuotos išmokos, kurias šis trečiasis asmuo sumokėjo ieškovui minėtoje pirminėje byloje.
Pirmiausia primintina, kad Reglamento Nr. 44/2001 8 straipsnyje, pagal kurį jurisdikcija su draudimu susijusiose bylose nustatoma pagal šio reglamento 8–14 straipsnių nuostatas, nepažeidžiant minėto reglamento 4 straipsnio ir 5 straipsnio 5 punkto nuostatų, to paties reglamento 6 straipsnio 2 punktas nepaminėtas.
SOVAG teigimu, pastaroji nuostata netaikytina dėl to, kad Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnyje dėl su draudimu susijusių bylų nustatyta savarankiška teismų jurisdikcijos paskirstymo sistema.
Vis dėlto reikia priminti, kad šio skirsnio tikslas, remiantis Reglamento Nr. 44/2001 13 konstatuojamąja dalimi, yra ginti silpnesniąją šalį, t. y. apdraustąjį, naudos gavėją ar draudėją, taikant palankesnes tokios šalies interesams jurisdikcijos, o ne bendrąsias taisykles.
Tačiau pagrindinėje byloje nagrinėjamas reikalavimas susijęs su draudimo sektoriaus specialistų santykiais ir negali daryti įtakos silpnesne laikomos šalies procesinei situacijai. Kadangi tikslas ginti tokią šalį pasiekiamas nustačius jurisdikciją pagal Reglamento Nr. 44/2001 II skyriaus 3 skirsnį, vėlesni procesiniai pasikeitimai, susiję vien su specialistų santykiais, negali patekti į šio skirsnio taikymo sritį (šiuo klausimu žr. Sprendimo GIE Réunion européenne ir kt.,
C‑77/04
,
EU:C:2005:327
,
ir
punktus ir Sprendimo Vorarlberger Gebietskrankenkasse,
C‑347/08
,
EU:C:2009:561
,
punktą).
Todėl, kadangi minėtas skirsnis neapima reikalavimo, kurį, kaip ir pagrindinėje byloje, vienas draudikas pareiškia kitam draudikui, Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas tokiam reikalavimui bus taikomas, jeigu tą reikalavimą apima minėtoje nuostatoje nurodyti atvejai.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia atsižvelgti į Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punkte pavartotus žodžius.
Kelių šios nuostatos kalbinių versijų, būtent vokiečių, prancūzų, suomių ir švedų kalbomis, tekste neatmetama galimybė, kad teismas, kuriame pareikštas pirminis reikalavimas, gali turėti jurisdikciją nagrinėti ieškinį, kurį trečiasis asmuo pareiškė vienai iš šios pirminės bylos šalių.
Kitos šios nuostatos kalbinės versijos, būtent versija anglų kalba, atrodo, apriboja šios nuostatos taikymo sritį taip, kad ji taikoma tik trečiajam asmeniui pareikštiems ieškiniams („a person domiciled in a Member State may also be sued: <...> as a third party“).
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, esant skirtumų tarp įvairių Sąjungos teisės akto kalbinių versijų, nagrinėjama nuostata turi būti aiškinama atsižvelgiant į bendrą teisės akto, kurio sudedamoji dalis ji yra, struktūrą ir tikslą (Sprendimo Jakutis ir Kretingalės kooperatinė ŽŪB,
C‑103/14
,
EU:C:2015:752
,
punktas).
Taigi, antra, reikia atsižvelgti į bendrą Reglamento Nr. 44/2001 struktūrą ir tikslą.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad net jei specialios jurisdikcijos taisyklės turi būti aiškinamos siaurai, neleidžiant aiškinti plačiau, nei Reglamente Nr. 44/2001 aiškiai įtvirtintais atvejais (šiuo klausimu žr. Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
,
punktą), keli jo tikslai patvirtina tokį aiškinimą, kad ieškinys, kurį trečiasis asmuo pareiškė vienai iš pirminės bylos šalių, taip pat patenka į šio reglamento 6 straipsnio 2 punkto taikymo sritį.
Minėto reglamento 15 konstatuojamojoje dalyje pažymėta, kad, siekiant harmoningai vykdyti teisingumą, reikia sumažinti vienu metu vykstančių teismo procesų galimybę ir užtikrinti, kad dviejose valstybėse narėse nebūtų priimami nesuderinami sprendimai, o to paties reglamento 12 konstatuojamojoje dalyje primintas būtinumas jurisdikciją nustatyti ne tik pagal atsakovo gyvenamąją vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą.
Pirminio reikalavimo ir reikalavimo, kurį trečiasis asmuo pareiškė vienai iš šio proceso šalių ir kuris yra glaudžiai susijęs su pirmuoju reikalavimu, nagrinėjimas tame pačiame procese padeda siekti nurodytų tikslų tuo atveju, kai žalą patyręs asmuo pareiškė ieškinį už žalą atsakingo asmens draudikui ir kai kitas draudėjas, kuris šiam asmeniui iš dalies jau atlygino šią žalą, siekia, kad pirmasis draudikas kompensuotų šią išmoką.
Iš tiesų, nesant šios galimybės kiltų grėsmė, kad du teismai toje pačioje byloje gali priimti skirtingus sprendimus, kurių pripažinimas ir vykdymas būtų neužtikrintas.
Be to, Teisingumo Teismas, nagrinėdamas 1968 m. rugsėjo 27 d. Briuselyje pasirašytą konvenciją dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (
OL L 299, 1972, p. 32
), pažymėjo, kad ieškinys, kurį apdraustasis pareiškė draudėjui dėl žalos, kilusios dėl kelių eismo įvykio pasekmių, atlyginimo, ir ieškinys, kuriuo minėtas draudėjas reikalauja žalos atlyginimo iš kito draudėjo, kuris, kaip tvirtinama, yra apdraudęs tą pačią riziką, laikytini atitinkamai pirminiu ieškiniu ir ieškiniu dėl laidavimo arba garantijos, kaip jis suprantamas pagal tos pačios konvencijos 6 straipsnio 2 punktą (šiuo klausimu žr. Sprendimo GIE Réunion européenne ir kt.,
C‑77/04
,
EU:C:2005:327
,
punktą).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas rėmėsi P. Jenard parengtu pranešimu dėl šios konvencijos (
OL C 59, 1979, p. 1
, visų pirma p. 27).
Kadangi Teisingumo Teismo pateiktas minėtos konvencijos nuostatų išaiškinimas taikytinas ir Reglamento Nr. 44/2001 nuostatoms, kai šių teisės aktų nuostatas galima laikyti lygiavertėmis (Sprendimo CDC Hydrogen Peroxide,
C‑352/13
,
EU:C:2015:335
,
punktas), pažymėtina, kad taip yra tos pačios konvencijos 6 straipsnio 2 punkto ir Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punkto atveju.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 41 punkte nurodytą aiškinimą ir 38 ir 39 punktuose primintus tikslus, manytina, kad Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas taikomas tokiam reikalavimui, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, o tai taip pat patvirtina minėtame P. Jenard parengtame pranešime esantį teiginį, kad prašymas leisti įstoti į bylą gali apimti ir atvejus, kai trečiasis asmuo tampa proceso šalimi tam, kad apsaugotų savo paties interesus.
Kadangi Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punkte reikalaujama ryšio tarp, viena vertus, pirminio reikalavimo ir, kita vertus, tame punkte nurodyto prašymo leisti įstoti į bylą ar prašymo dėl laidavimo arba garantijos, pirminį reikalavimą nagrinėjantis nacionalinis teismas turi patikrinti, ar yra toks ryšys, t. y. jis turi įsitikinti, jog prašymu leisti įstoti į bylą ar prašymu dėl laidavimo arba garantijos nesiekiama pašalinti atsakovo iš to teismo jurisdikcijos (šiuo klausimu žr. Sprendimo GIE Réunion européenne ir kt.,
C‑77/04
,
EU:C:2005:327
,
ir
punktus).
Tai, kad nacionalinės teisės nuostata, kaip antai Suomijos teismo proceso kodekso 18 skyriaus 5 straipsnio antra pastraipa, trečiojo asmens galimybę pareikšti ieškinį jau vykstančiame teismo procese susieja su sąlyga, kad šis ieškinys turi būti susijęs su pirminiu reikalavimu, iš tiesų yra veiksnys, padedantis išvengti Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punkto klaidingo taikymo.
Todėl į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 44/2001 6 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jo taikymo sritis apima ieškinį, kurį trečiasis asmuo pagal nacionalinės teisės aktų nuostatas pareiškė atsakovui pirminėje byloje ir kurio dalykas – su šiuo pirminiu reikalavimu glaudžiai susijęs reikalavimas, kuriuo siekiama, kad būtų kompensuotos išmokos, kurias šis trečiasis asmuo sumokėjo ieškovui minėtoje pirminėje byloje, jeigu šis ieškinys nebuvo pareikštas vien tam, kad atsakovas būtų pašalintas iš to teismo jurisdikcijos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 44/2001 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 6 straipsnio 2 punktas turi būti aiškinamas taip, kad jo taikymo sritis apima ieškinį, kurį trečiasis asmuo pagal nacionalinės teisės aktų nuostatas pareiškė atsakovui pirminėje byloje ir kurio dalykas – su šiuo pirminiu reikalavimu glaudžiai susijęs reikalavimas, kuriuo siekiama, kad būtų kompensuotos išmokos, kurias šis trečiasis asmuo sumokėjo ieškovui minėtoje pirminėje byloje, jeigu šis ieškinys nebuvo pareikštas vien tam, kad atsakovas būtų pašalintas iš to teismo jurisdikcijos.

Parašai.
(
*1
)   Proceso kalba: suomių.