CELEX: 62019CJ0377
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Pieno ir pieno produktų sektorius
Kvotos
Papildomas mokestis
Reglamentas (EB) Nr. 1788/2003
Pristatymai, viršijantys gamintojo turimą referencinį kiekį
Supirkėjo atliekamas įnašo į papildomą mokestį surinkimas
Mokesčio permokos grąžinimas
Reglamentas (EB) Nr. 595/2004
16 straipsnis
Mokesčio permokos perskirstymo kriterijai

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2004 m. kovo 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 595/2004, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, taikymo taisykles (
OL L 94, 2004, p. 22
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 33 t., p. 104), 16 straipsnio aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Italijos pieno gamintojų
Benedetti Pietro e Angelo Ss
,
Capparotto Giampaolo e Lorenzino Ss
,
Gonzo Dino Ss
,
Mantovani Giuseppe e Giorgio Ss
,
Azienda agricola Padovani Luigi
,
Azienda agricola La Pila di Mastrotto Piergiorgio e C. Ss Azienda Agricola Mastrotto Giuseppe
ir
Soc. agr. semplice F.lli Isolan
(toliau – ieškovės pagrindinėje byloje) ir
Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura
(AGEA) (Žemės ūkio išmokų agentūra (AGEA), Italija) ginčą dėl papildomo mokesčio, kurį šie gamintojai turi sumokėti už 2005 m. balandžio 1 d.–2006 m. kovo 31 d. pieno ir pieno produktų prekybos laikotarpį (toliau – referencinis laikotarpis), apskaičiavimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
1984 m. dėl pasiūlos ir paklausos pusiausvyros pieno sektoriuje nebuvimo 1984 m. kovo 31 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 856/84, iš dalies keičiančiu Reglamentą (EEB) Nr. 804/68 dėl bendro pieno ir pieno produktų rinkos organizavimo (
OL L 90, 1984, p. 10
), šiame sektoriuje buvo nustatyta papildomo mokesčio schema, pagrįsta principu, kad mokestis mokomas už pieno kiekį ir (ar) pieno ekvivalentą, kuris viršija nustatytą referencinį kiekį. Tą pačią dieną buvo priimtas Tarybos reglamentas (EEB) Nr. 857/84, nustatantis bendrąsias Reglamento (EEB) Nr. 804/68 5c straipsnyje numatyto mokesčio taikymo taisykles pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 90, p. 13
).
Papildomo mokesčio sistema buvo pratęsta kelis kartus, be kita ko, 1992 m. gruodžio 28 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 3950/92, nustatančiu papildomą mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 405, 1992, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 44 t., p. 391), o jos taikymo tvarka buvo numatyta 1993 m. kovo 9 d. Komisijos reglamente (EEB) Nr. 536/93, nustatančiame papildomo mokesčio pieno ir pieno produktų sektoriuje taikymo išsamias taisykles (
OL L 57, 1993, p. 12
), ir paskui 2001 m. liepos 9 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 1392/2001, nustatančiame išsamias Reglamento Nr. 3950/92 taikymo taisykles (
OL L 187, 2001, p. 19
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 33 t., p. 104).
Siekiant supaprastinti reglamentavimą ir jį padaryti aiškesnį, Reglamentas Nr. 3950/92 buvo panaikintas ir pakeistas 2003 m. rugsėjo 29 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1788/2003, nustatančiu mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje (
OL L 270, 2003, p. 123
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 40 t., p. 391), kuris savo ruožtu buvo panaikintas ir nuo 2008 m. balandžio 1 d. pakeistas 2007 m. spalio 22 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 1234/2007, nustatančiu bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą ir konkrečias tam tikriems žemės ūkio produktams taikomas nuostatas (Bendro žemės ūkio rinkų organizavimo reglamentas) (
OL L 299, 2007, p. 1
).
Ratione temporis
ginčą reglamentuoja Reglamentas Nr. 1788/2003 ir Reglamentas Nr. 595/2004, kuriuo panaikintas Reglamentas Nr. 1392/2001.
Reglamentas Nr. 1392/2001
Reglamento Nr. 1392/2001 9 straipsnyje buvo numatyta:
„1.   Prireikus valstybės narės, pirmumo tvarka nustatydamos Reglamento <…> Nr. 3950/92 2 straipsnio 4 dalyje minimas prioritetines gamintojų kategorijas, remiasi šiais kriterijais:
a)
valstybės narės kompetentingos institucijos oficialiu pripažinimu, kad visas arba dalis mokesčio buvo neteisingai priskaičiuota;
b)
ūkio geografine vieta, visų pirma – ar jis nepriklauso <…> kalnų vietovėms;
c)
didžiausiu galvijų tankumu ekstensyvios gyvulininkystės ūkyje;
d)
kiekiu, kuriuo viršytas individualus referencinis kiekis;
e)
gamintojo referencini[u] kieki[u].
2.   Kai, pritaikius 1 dalyje įvardytus kriterijus, konkrečiu laikotarpiu turimi finansiniai ištekliai neišnaudojami, valstybė narė, pasitarusi su [Europos] Komisija, nustato kitus objektyvius kriterijus.“
Reglamentas Nr. 1788/2003
Reglamento Nr. 1788/2003 5, 12 ir 22 konstatuojamosiose dalyse teigiama:
„(5)
Mokestis turi būti atgrasančio dydžio ir valstybės narės jį turi sumokėti kuo skubiau po to, kai viršijamas nacionalinis referencinis kiekis. Po to mokėjimo naštą valstybės narės paskirsto gamintojams, dėl kurių atsirado šis perviršis. Pastarosios privalo įsipareigoti valstybei narei mokėti įnašą į mokestį tik dėl to, kad viršijo turimą kiekį.
<…>
(12)
Siekiant užtikrinti schemos veiksmingumą, įnašą į privalomą mokestį iš gamintojų turėtų surinkti supirkėjai, kurie turi geriausias galimybes įvykdyti būtinus sandorius ir kuriems dėl tos priežasties turėtų būti skirta priemonių užtikrinti, kad jie šį įnašą gali surinkti. Ir atvirkščiai – visa surinktoji suma, viršijanti valstybės narės mokamą mokestį, turėtų būti naudojama nacionalinėms restruktūrizavimo programoms finansuoti ir (arba) padengti tam tikrų kategorijų arba į išskirtinę padėtį patekusių gamintojų išlaidas. Tačiau išsiaiškinus, kad valstybei narei mokesčio mokėti nereikia, visos iš anksto sumokėtos sumos turėtų būti grąžinamos.
<…>
(22)
Pagrindinis šiame reglamente numatyto mokesčio tikslas – sureguliuoti ir stabilizuoti pieno produktų rinką. Dėl to pajamos, sukauptos iš šio mokesčio, turėtų būti naudojamos finansuoti išlaidas pieno sektoriuje.“
Šio reglamento 1 straipsnio „Taikymo sritis“ 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.   Vienuolikai [dvylikos] mėnesių trukmės laikotarpių iš eilės, kurie prasideda 2004 m. balandžio 1 d., <…> įvedamas tam tikras mokestis <…> už karvės pieno ir kitų pieno produktų kiekius, atitinkamu dvylikos mėnesių laikotarpiu realizuotus viršijant nacionalinius referencinius kiekius, nustatytus I priede.
2.   Šie kiekiai išdalijami gamintojams pagal 6 straipsnį, skiriant pristatymus ir pardavimą tiesiogiai vartoti kaip apibrėžta 5 straipsnyje. Bet koks nacionalinio referencinio kiekio perviršis ir mokestis už jį nustatomi kiekvienoje valstybėje nacionaliniu lygiu pagal 3 skyrių ir skiriant pristatymus ir pardavimus tiesiogiai vartoti.“
Šio reglamento 4 straipsnyje „Gamintojų įnašas į mokestį“ nustatyta:
„Visas mokestis paskirstomas pagal 10 ir 12 straipsnių nuostatas gamintojams, kurie viršijo bet kuriuos nacionalinius referencinius kiekius, minimus 1 straipsnio 2 dalyje.
Nepažeidžiant 10 straipsnio 3 dalies ir 12 straipsnio 1 dalies, gamintojai įsipareigoja valstybei narei mokėti įnašą į mokestį, apskaičiuotą pagal 3 skyriaus nuostatas, vien dėl to, kad viršijo turimus referencinius kiekius.“
Šio reglamento 5 straipsnyje „Sąvokų apibrėžimai“ nustatyta:
„Šiame reglamente:
<…>
i)
„nacionalinis referencinis kiekis“ – referencinis kiekis, nustatytas kiekvienai valstybei narei I priede;
j)
„individualus referencinis kiekis“ – gamintojo referencinis kiekis bet kurio dvylikos mėnesių laikotarpio balandžio 1 d.;
k)
„turimas referencinis kiekis“ – referencinis kiekis, kurį gamintojas turi dvylikos mėnesių laikotarpio, kuriam skaičiuojamas mokestis, kovo 31 d., atsižvelgus į visus šiame reglamente numatytus perdavimus, pardavimus, perskaičiavimus ir laikinai pakeistus paskirstymus, kurie buvo atlikti per tą dvylikos mėnesių laikotarpį.
Šio reglamento 3 skyriuje, susijusiame su mokesčio apskaičiavimu, yra jo 8–12 straipsniai. Šio reglamento 10 straipsnio „Mokestis už pristatymus“ 3 dalyje numatyta:
„Kiekvieno mokėtojo įnašas į mokamą mokestį nustatomas valstybės narės sprendimu, perskirsčius arba neperskirsčius visas nacionalinio referencinio kiekio, skirto pristatymams, dalis proporcingai individualiems kiekvieno gamintojo referenciniams kiekiams arba pagal objektyvius kriterijus, kuriuos turi nustatyti valstybės narės:
a)
nacionaliniu lygiu – remiantis suma, kuria buvo padidintas kiekvieno gamintojo referencinis kiekis, arba
b)
pirmiausia supirkėjui, o vėliau, prireikus, nacionaliniu lygiu.“
Reglamento Nr. 1788/2003 11 straipsnis „Supirkėjų vaidmuo“ suformuluotas taip:
„1.   Supirkėjai atsako už įnašo iš gamintojų surinkimą, kuris iš pastarųjų renkamas kaip mokestis ir sumokamas valstybės narės kompetentingai institucijai iki tam tikros datos ir tam tikra tvarka, kurios turi būti nustatomos pagal 23 straipsnio 2 dalį, šių įnašų sumą išskaitant iš pieno kainos, kuri mokama dėl gamintojo padaryto perviršio, arba, jei tai nepadaroma, ją surenkant kokiu kitu tinkamu būdu.
<…>
3.   Jei referenciniu laikotarpiu kiekiai, kuriuos pristatė gamintojas, viršija šį gamintojo turimą referencinį kiekį, atitinkama valstybė narė gali priimti sprendimą, kad bet kurių atitinkamo gamintojo pristatymų atveju dalį kainos už referencinį kiekį viršijantį pieną supirkėjas išskaitytų kaip gamintojo įnašo avansą, laikantis išsamių valstybės narės nustatytų taisyklių. <…>“
Šio reglamento 13 straipsnyje „Sumokėtas arba nesumokėtas perviršis“, esančiame 4 skyriuje, susijusiame su mokesčio administravimu, numatyta:
„1.   Jeigu, pristatymų arba pardavimų tiesiogiai vartoti atveju, nustatoma, kad mokestis turi būti mokamas ir iš gamintojų surinktas įnašas yra didesnis nei mokestis, valstybė narė gali:
a)
visą arba dalį perviršio panaudoti finansuoti priemones, minimas 18 straipsnio 1 dalies a punkte; ir (arba)
b)
jį visą arba jo dalį perskirstyti gamintojams, kurie atitinka prioritetines kategorijas, valstybės narės nustatytas remiantis objektyviais kriterijais, per laiką, kuris turi būti nustatytas 23 straipsnio 2 dalyje numatyta tvarka, arba kuriems poveikį daro išimtinės aplinkybės, atsiradusios dėl kurios nors su šia schema nesusijusios nacionalinės taisyklės.
2.   Jei nustatoma, kad mokesčio mokėti nereikia, bet kuris supirkėjų ar valstybės narės surinktas avansas grąžinamas ne vėliau kaip iki kito dvylikos mėnesių laikotarpio pabaigos.
3.   Jei supirkėjas nevykdo įsipareigojimo surinkti gamintojų įnašą į mokestį pagal 11 straipsnį, valstybė narė gali surinkti nesumokėtas sumas tiesiai iš gamintojo, neapribojant jokių baudų, kurias ji gali skirti įsipareigojimo nevykdančiam supirkėjui.
4.   Jei gamintojas ar supirkėjas nesilaiko mokėjimo termino, įsiskolinimo palūkanos, kurios turi būti nustatytos 23 straipsnio 2 dalyje numatyta tvarka, mokamos valstybei narei.“
Reglamentas Nr. 595/2004
Reglamento Nr. 595/2004 1 konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„Remiantis Reglamentu <…> Nr. 1788/2003, mokesčio pieno ir pieno produktų sektoriuje nustatymo schemos taikymas buvo pratęstas dar vienuolikai tolimesnių 12 mėnesių laikotarpių nuo 2004 m. balandžio 1 dienos. Kad būtų atsižvelgta į naujas to reglamento nuostatas, turėtų būti nustatytos išsamios taisyklės. Į šias išsamias taisykles iš esmės turėtų būti įtrauktos [R]eglamento <…> Nr. 1392/2001 <…> nuostatos. Todėl Reglamentas <…> Nr. 1392/2001 turėtų būti panaikintas.“
Šio reglamento 13 straipsnio „Pranešimas apie mokestį“ 1 dalyje numatyta:
„Pristatymų atveju, kompetentinga institucija praneša ar patvirtina supirkėjams mokėtinas jiems mokesčio įmokas valstybės narės sprendimu perskirsčius arba neperskirsčius visą arba dalį nepanaudoto referencinio kiekio arba tiesiogiai atitinkamiems gamintojams, arba, atskirais atvejais, supirkėjams numatant vėliau jį paskirstyti tarp atitinkamų gamintojų.“
Šio reglamento 15 straipsnio „Mokėjimo laikotarpiai“ 1 dalyje numatyta:
„Kasmet iki rugsėjo 1 d. supirkėjai, o pardavimo tiesiogiai vartoti atveju – gamintojai, privalantys mokėti mokesčius, sumoka kompetentingai institucijai sumą, kurią jie turi sumokėti pagal valstybės narės nustatytas taisykles.“
Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnyje „Permokėto mokesčio perskirstymo kriterijai“ nustatyta:
„1.   Prireikus, valstybės narės, pirmumo tvarka nustatydamos Reglamento <…> Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkte minimas prioritetines gamintojų kategorijas, remiasi tokiais vienu ar keliais kriterijais:
a)
valstybės narės kompetentingos institucijos oficialiu pripažinimu, kad visas mokestis arba jo dalis buvo neteisingai priskaičiuota;
b)
ūkio geografine vieta, visų pirma – ar jis nepriklauso <…> kalnų rajonams;
c)
didžiausiu galvijų tankumu ekstensyvios gyvulininkystės ūkyje;
d)
procentiniu kiekiu, kuriuo viršytas individualus referencinis kiekis;
e)
gamintojo referencini[u] kieki[u].
2.   Kai Reglamento <…> Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalyje nurodytas permokėtas mokestis konkrečiu laikotarpiu neišnaudojamas jį iš naujo paskirsčius pagal šio straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus, valstybė narė, pasitarusi su Komisija, nustato kitus objektyvius kriterijus.
Permokėtas mokestis baigiamas iš naujo paskirstyti vėliausia po 15 mėnesių pasibaigus esamam 12 mėnesių laikotarpiui.“
Šio reglamento 17 straipsnyje nustatyta:
„Valstybės narės imasi visų būtinų priemonių, užtikrinančių, kad mokestis būtų teisingai apskaičiuotas ir būtų taikomas gamintojams, kurie yra viršiję kiekius.“
Reglamentas (EB) Nr. 1468/2006
2006 m. spalio 4 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1468/2006, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 595/2004 (
OL L 274, 2006, p. 6
), įsigaliojusio 2006 m. spalio 12 d., 5 konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„Remiantis Reglamento (EB) Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės nustato prioritetines gamintojų kategorijas permokėtam mokesčiui perskirstyti, remdamosi vienu ar keliais objektyviais kriterijais. Patirtis parodė, kad valstybėms narėms reikia daugiau aiškumo ir lankstumo apibrėžiant prioritetines kategorijas.“
Reglamento Nr. 595/2004, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1468/2006 (toliau – iš dalies pakeistas Reglamentas Nr. 595/2004), 16 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Prireikus, valstybės narės, nustatydamos Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkte minimas prioritetines gamintojų kategorijas, remiasi vienu ar keliais kriterijais:
a)
valstybės narės kompetentingos institucijos oficialiu pripažinimu, kad buvo neteisingai priskaičiuotas visas mokestis arba jo dalis;
b)
ūkio geografine vieta, visų pirma, ar jis nepriklauso kalnų rajonams <…>
c)
didžiausiu galvijų tankumu ekstensyvios gyvulininkystės ūkyje;
d)
dydžiu, kuriuo viršytas individualus referencinis kiekis (mažesniu kaip 5 % arba 15000 [kilogramų], priklausomai, kuris mažesnis);
e)
jeigu individualus referencinis kiekis yra mažesnis kaip 50 % nacionalinio vidutinio individualaus referencinio kiekio;
f)
kitais objektyviais kriterijais, kuriuos nustato valstybė narė, pasikonsultavusi su Komisija.
2.   Permokėtas mokestis baigiamas iš naujo perskirstyti ne vėliau kaip po penkiolikos mėnesių pasibaigus esamam dvylikos mėnesių laikotarpiui.“
Italijos teisė
Dekretas įstatymas Nr. 49/2003
2003 m. kovo 28 d.
Decreto-legge n. 49, Riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero-caseari
(Dekretas įstatymas Nr. 49, kuriuo keičiamos nuostatos dėl papildomo mokesčio pieno ir pieno produktų sektoriuje taikymo) (GURI Nr. 75, 2003 m. kovo 31 d.), pertvarkyto į įstatymą, su pakeitimais, padarytais 2003 m. gegužės 30 d. Įstatymu Nr. 119 (GURI, Nr. 124, 2003 m. gegužės 30 d.) (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 49/2003), 5 straipsnio 1 ir 2 dalyse nustatyta:
„1.   Ne vėliau kaip iki mėnesio, einančio po ataskaitinio mėnesio, pabaigos supirkėjai turi pateikti juos pripažinusiems regionams ir autonominėms provincijoms duomenis, gautus atnaujinus pagal Reglamento Nr. 1392/2001 14 straipsnio 2 dalį tvarkomą mėnesio registrą, net jeigu pieno nesurinko. Supirkėjai turi išskaičiuoti papildomą mokestį, apskaičiuojamą pagal [Reglamento Nr. 3950/92] (su pakeitimais) 1 straipsnį, už pristatytą pieno kiekį, viršijantį atskiriems tiekėjams skirtus individualius referencinius kiekius, atsižvelgdami į per ataskaitinį laikotarpį įvykusius pokyčius. <…>
2.   Per 30 dienų nuo 1 dalyje nurodyto termino pabaigos <…> supirkėjai perveda išskaičiuotas sumas į nurodytą AGEA Finansų skyriaus atsiskaitomąją sąskaitą ir išsiunčia regionų ir autonominių provincijų institucijoms mokėjimo kvitų arba 6 dalyje nurodytų laidavimo dokumentų kopijas.“
Dekreto įstatymo Nr. 49/2003 9 straipsnyje „Mokesčio permokos grąžinimas“ nustatyta:
„1.   Pasibaigus kiekvienam laikotarpiui, AGEA:
a)
įtraukia į apskaitą pristatyto pieno kiekius ir visą supirkėjų pervestą mokesčio sumą pagal 5 straipsnyje nustatytus reikalavimus;
b)
apskaičiuoja visą nacionalinio mokesčio sumą, mokėtiną Europos Sąjungai už viršytą pristatymo kiekį;
c)
apskaičiuoja mokesčio permokos sumą.
<…>
3.   1 dalies c punkte minima suma, atėmus 2 dalyje numatytą atidėjinį, paskirstoma gamintojams, turintiems kvotų ir sumokėjusiems mokestį, taikant toliau nurodytus kriterijus ir eiliškumo tvarką:
a)
gamintojams, iš kurių nustatytas mokestis arba jo dalis buvo surinkti nepagrįstai arba bet kuriuo atveju yra nebemokėtini;
b)
gamintojams, kuriems priklauso kalnuotose vietovėse esančios valdos <…>;
c)
gamintojams, kuriems priklauso kitos mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse esančios valdos <…>;
c-bis) gamintojams, kuriems kompetentingos sveikatos institucijos nurodymu buvo uždrausta ne mažiau kaip 90 dienų per prekybos laikotarpį gyvūnus pervežti teritorijose, kurias paveikė paplitusios infekcinės ligos, ir kurie dėl šios priežasties buvo priversti gaminti didesnį kiekį <…>.
4.   Kai atlikus minėtus grąžinimus 3 dalyje nurodyta suma neišnaudojama, likutis paskirstomas gamintojams, turintiems kvotų ir sumokėjusiems mokestį, išskyrus tuos, kurie savo individualius referencinius kiekius viršijo daugiau kaip 100 %, taikant toliau nurodytus kriterijus ir eiliškumo tvarką <…>“
Dekretas įstatymas Nr. 157/2004
2004 m. birželio 24 d.
Decreto-legge n. 157 – Disposizioni urgenti per l’etichettatura di alcuni prodotti agroalimentari, nonché in materia di agricoltura e pesca
(Dekretas įstatymas Nr. 157 – Skubiai taikytinos nuostatos dėl tam tikrų žemės ūkio produktų ženklinimo, dėl žemės ūkio ir žuvininkystės) (GURI, Nr. 147, 2004 m. birželio 25 d.), pertvarkyto į įstatymą, su pakeitimais, padarytais 2004 m. rugpjūčio 3 d. Įstatymu Nr. 204 (GURI, Nr. 186, 2004 m. rugpjūčio 10 d.) (toliau – Dekretas įstatymas Nr. 157/2004) 2 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Pagal [Dekreto įstatymo Nr. 49/2003] 9 straipsnį tinkamai mokesčius mokančių gamintojų kas mėnesį mokamo mokesčio permoka grąžinama šiems gamintojams. Jeigu po mokesčio grąžinimo visa likusi mokėtino mokesčio suma yra didesnė nei 5 % padidinta viso <…> Sąjungai mokėtino mokesčio suma, AGEA, taikydama to paties 9 straipsnio 3 ir 4 dalyse nustatytus pirmenybės kriterijus, neprašo mėnesinių mokėjimų dar neatlikusių gamintojų sumokėti papildomą mokestį; tai neturi įtakos minėto dekreto įstatymo 5 straipsnio 5 dalyje nustatytų sankcijų taikymui.“
Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
2006 m. spalio 2 d. AGEA nusiuntė supirkėjai, pagal Italijos teisę įsteigtai bendrovei
Latte Più Srl
, pranešimą dėl papildomų mokesčių, kuriuos už referencinį laikotarpį turėjo mokėti ieškovės pagrindinėje byloje.
Iš šio pranešimo matyti, kad pagal Dekreto įstatymo Nr. 49/2003 9 straipsnį ir 10 straipsnio 27 ir 28 dalis buvo atlikti skaičiavimai, siekiant gamintojams grąžinti mokesčio permoką už karvės pieno tiekimą 2005–2006 pieno prekybos metais, remiantis individualiais referenciniais kiekiais ir supirkimo įmonių pateiktomis mėnesinėmis tiekimo ir mokėjimų deklaracijomis. Pagal šį pranešimą mokesčio permoka turi būti grąžinta gamintojams, visiškai įvykdžiusiems pareigą sumokėti papildomą mokestį, remiantis supirkėjų pateiktomis mokėjimo deklaracijomis, po to, kai jos bus patikrintos.
Prie šio sprendimo 25 punkte minėto pranešimo AGEA pridėjo dokumentą „Mokesčių sąrašas pagal supirkėjus – 2005–2006 m. laikotarpis“, kuriame prie kiekvieno gamintojo nurodė jau pervestas ir patvirtintas mokesčio sumas ir grąžintinas sumas, apskaičiuotas pagal Dekreto įstatymo Nr. 49/2003 9 straipsnio 3 ir 4 dalis. AGEA pažymėjo, kad įmonė supirkėja turi pervesti grąžintas sumas produkciją pristačiusiems gamintojams ir kaip gamintojų teisių atstovė sumokėti AGEA šiame dokumente nurodytas sumas, kad AGEA galėtų įvykdyti Italijos Respublikai nustatytą pareigą pervesti šias sumas į Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondą (EŽŪOGF).
Tribunale amministrativo regionale del Lazio – sede di Roma
(Lacijaus regiono administracinis teismas – Romos skyrius, Italija) pareikštame ieškinyje ieškovės pagrindinėje byloje prašė panaikinti šį pranešimą ir teigė, be kita ko, kad nustatydamas Dekreto įstatymo Nr. 157/2004 2 straipsnio 3 dalyje numatytą grąžinimo sistemą Italijos teisės aktų leidėjas pažeidė Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnį ir Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnį.
Kadangi šis ieškinys buvo atmestas, ieškovės pagrindinėje byloje kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija).
Dėl mokesčio permokos paskirstymo šis teismas, be kita ko, nurodo, kad nors Italijos teisės aktų leidėjas, remdamasis Dekreto įstatymo Nr. 49/2003 9 straipsnio 3 dalies a punkte numatytu objektyviu kriterijumi, numatė prioritetinę gamintojų kategoriją, t. y. „gamintojų, iš kurių nustatytas mokestis arba jo dalis buvo surinkti nepagrįstai arba bet kuriuo atveju yra nebemokėtini“, kategoriją, atrodo, kad Dekreto įstatymo Nr. 157/2004 2 straipsnio 3 dalyje jis taip pat numatė prioritetinę gamintojų, kurie ne tik atitinka šį objektyvų kriterijų, bet ir už kuriuos reguliariai kas mėnesį buvo mokamas šis mokestis, kategoriją.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad pagal Dekretą įstatymą Nr. 157/2004 mokesčio mokėjimo AGEA, už kurį atsako ir kurį atlieka supirkėjas, etapas yra susijęs su nepagrįstai surinkto mokesčio grąžinimo gamintojui etapu, nes atliekant grąžinimą šiuo dekretu įstatymu suteikiama pirmenybės „teisė“ gamintojams, iš kurių supirkėjas ne tik gavo mokestį, bet ir reguliariai kas mėnesį jį už juos mokėjo AGEA.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad, skirtingai nuo byloje, kurioje priimtas 2019 m. rugsėjo 11 d. Sprendimas Caseificio Sociale San Rocco ir kt. (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
), nagrinėtų teisės aktų, įsigaliojus reglamentams Nr. 1788/2003 ir Nr. 595/2004 atsirado supirkėjo pareiga, o ne tiesiog teisė kaip papildomą mokestį sulaikyti prie šaltinio gamintojų, kurie pateikė per didelį pieno kiekį, mokėtinas sumas, todėl šioje byloje galima Teisingumo Teismui pateikti skirtingą ir savarankišką klausimą, palyginti su byla, kurioje buvo priimtas tas Teisingumo Teismo sprendimas.
Tokiomis aplinkybėmis
Consiglio di Stato
(Valstybės Taryba, Italija) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar tokiais atvejais, kaip aprašytasis [pagrindinėje byloje], pagal Reglamento (EB) Nr. 595/2004 16 straipsnį yra draudžiama tokia nacionalinės teisės norma, kaip Dekreto įstatymo Nr. 49/2003 9 straipsnis, siejamas su Dekreto įstatymo Nr. 157/2004 2 straipsnio 3 dalimi, kurioje nustatyta, kad supirkėjo vykdomas reguliarus mėnesinių mokėjimų atlikimas yra kriterijus, pagal kurį nustatoma [gamintojų] kategorija, kuriai permoka grąžinama pirmenybės tvarka?“
Procesas Teisingumo Teisme
2019 m. liepos 4 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu procesas šioje byloje buvo sustabdytas, kol bus priimtas sprendimas byloje C‑46/18,
Caseificio Sociale San Rocco ir kt
.
2019 m. rugsėjo 11 d. priėmęs Sprendimą Caseificio Sociale San Rocco ir kt. (
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
), Teisingumo Teismas paklausė prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, ar jis nori palikti savo prašymą ar jį atsiimti, tačiau šis neatsakė.
2020 m. liepos 1 d. šios bylos nagrinėjimas atnaujintas.
Dėl prejudicinio klausimo
Pirmiausia reikia priminti, kad vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam procesui, pagrįstam aiškiu nacionalinių teismų ir Teisingumo Teismo funkcijų atskyrimu, tik nacionalinis teismas gali tiksliai nustatyti nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatų taikymo sritį (2019 m. spalio 3 d. Sprendimo Fonds du Logement de la Région de Bruxelles-Capitale,
C‑632/18
,
EU:C:2019:833
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Teisingumo Teismas turi kompetenciją priimti sprendimą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo ar galiojimo tik atsižvelgdamas į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo aprašytą faktinę ir teisinę situaciją, siekdamas šiam teismui pateikti informacijos, naudingos sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti (2020 m. gruodžio 17 d., Sprendimo Onofrei,
C‑218/19
,
EU:C:2020:1034
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Todėl, nors Italijos vyriausybė ginčija prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktą nacionalinės teisės aiškinimą, pagal kurį Dekreto įstatymo Nr. 157/2004 2 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta prioritetinė gamintojų, iš kurių mokestis ne tik turi būti surinktas nepagrįstai, kaip tai numatyta Dekreto įstatymo 49/2003 9 straipsnio 3 dalies a punkte, bet ir iš jų supirkėjas turi surinkti mokestį ir kas mėnesį reguliariai jį pervesti valstybės narės kompetentingai institucijai, kategorija, į pateiktą klausimą reikia atsakyti remiantis nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą išdėstyta prielaida, jog Italijos teisėje yra nustatyta tokia kategorija.
Todėl pateiktą klausimą reikia suprasti taip, kad juo iš esmės siekiama išsiaiškinti, ar Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias papildomo mokesčio permokos grąžinimas turi būti pirmumo tvarka taikomas gamintojams, kurių atžvilgiu supirkėjai įvykdė pareigą kas mėnesį mokėti šį mokestį.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkto teksto, jame numatyta, kad jeigu pristatymų arba pardavimų tiesiogiai vartoti atveju nustatoma, kad mokestis turi būti mokamas ir iš gamintojų surinktas įnašas yra didesnis nei mokestis, valstybė narė gali jį visą arba jo dalį perskirstyti gamintojams, kurie atitinka prioritetines kategorijas, valstybės narės nustatytas remiantis objektyviais kriterijais per nustatytą laiką, arba kuriems poveikį daro išimtinės aplinkybės, atsiradusios dėl kokios nors su papildomo mokesčio sistema nesusijusios nacionalinės taisyklės.
Pagal Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 2 dalį nustačius, kad mokesčio mokėti nereikia, bet kuris supirkėjų ar valstybės narės surinktas avansas grąžinamas ne vėliau kaip iki kito dvylikos mėnesių laikotarpio pabaigos.
Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo tvarka detalizuojama Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje, kurioje nustatyti mokesčio permokos perskirstymo kriterijai. Pagal šią nuostatą valstybės narės, nustatydamos Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkte minimas prioritetines gamintojų kategorijas, remiasi vienu ar keliais objektyviais kriterijais, išvardytais Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalies a–e punktuose pagal pirmumą. Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalies a punkte nurodytas kriterijus, jog kompetentinga valstybės narės institucija oficialiai pripažįsta, kad visas mokestis ar jo dalis yra surinkti nepagrįstai.
Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad kai Reglamento (EB) Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalyje nurodytas permokėtas mokestis konkrečiu laikotarpiu neišnaudojamas iš naujo paskirsčius pagal Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje nustatytus kriterijus, valstybė narė, pasitarusi su Komisija, nustato kitus objektyvius kriterijus.
Iš pačios Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio formuluotės matyti, kad valstybės narės gali numatyti kriterijus, papildančius nurodytuosius šio reglamento 16 straipsnio 1 dalyje, tik tuo atveju, jei, iš naujo perskirstant pagal šiuos kriterijus mokesčio permoką, Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalyje nurodyta permoka lieka neišnaudota.
Tokį aiškinimą patvirtina Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio teisinis kontekstas.
Taigi, pirma, šiame 16 straipsnyje nustatyta Reglamento Nr. 1788/2003 13 straipsnio 1 dalies b punkto taikymo tvarka. Iš pastarosios nuostatos matyti, kad nors valstybės narės turi teisę grąžinti permoką arba jos negrąžinti, nusprendus ją grąžinti, grąžinama gamintojams, kurie priklauso valstybės narės remiantis objektyviais kriterijais, kurie turi būti nustatyti pagal šiame reglamente numatytą procedūrą, nustatytoms prioritetinėms kategorijoms arba kuriems poveikį daro išimtinės aplinkybės, atsiradusios dėl kokios nors su papildomo mokesčio sistema nesusijusios nacionalinės taisyklės. Darytina išvada, kad valstybei narei suteiktą diskreciją nustatyti prioritetines kategorijas riboja Reglamente Nr. 595/2004 numatyti kriterijai.
Antra, iš Reglamento Nr. 595/2004 1 konstatuojamosios dalies matyti, kad jo nuostatos didžia dalimi integruoja Reglamento Nr. 1392/2001 nuostatas. Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalies ir 2 dalies pirmos pastraipos formuluotė yra analogiška Reglamento Nr. 1392/2001 9 straipsnio 1 ir 2 dalių formuluotei.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Reglamento Nr. 1392/2001 9 straipsnio 1 dalyje numatyti kriterijai yra išsamūs ir kad valstybės narės gali nustatyti papildomus kriterijus tik tuo atveju, jei pritaikius šiuos kriterijus pirmumo tvarka tam tikru laikotarpiu neišnaudojami turimi finansiniai ištekliai (2019 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo Caseificio Sociale San Rocco ir kt.,
C‑46/18
,
EU:C:2019:706
,
punktas).
Trečia, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1468/2006 5 konstatuojamosios dalies, šiuo reglamentu iš dalies pakeista Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalis, siekiant suteikti valstybėms narėms daugiau aiškumo ir lankstumo nustatant prioritetines kategorijas. Iš dalies pakeisto Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje nebenumatyta, kad šioje nuostatoje įtvirtinti objektyvūs kriterijai turi būti taikomi pagal pirmumo tvarką, o jo f punkte numatyta valstybių narių galimybė pasikonsultavus su Komisija nustatyti kitus objektyvius kriterijus. Tik šia nuostata, įsigaliojusia po to, kai buvo priimtas šio sprendimo 25 punkte nurodytas pagrindinėje byloje nagrinėjamas pranešimas, buvo panaikinta sąlyga, jog valstybės narės gali nustatyti papildomus kriterijus, be Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje jau numatytų, tik tuo atveju, jei pritaikius šiuos kriterijus pirmumo tvarka tam tikru laikotarpiu neišnaudojami turimi finansiniai ištekliai.
Todėl reikia manyti, kad referenciniu laikotarpiu galiojusios redakcijos Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje numatyti kriterijai yra išsamūs ir kad valstybės narės galėjo nustatyti papildomus kriterijus tik tuo atveju, jei pritaikius šiuos kriterijus pirmumo tvarka tam tikru laikotarpiu neišnaudojami turimi finansiniai ištekliai.
Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalyje kaip mokesčio permokos perskirstymo kriterijus neminima tai, kad reikia priklausyti pieno gamintojų, kurių atžvilgiu supirkėjai įvykdė pareigą reguliariai kas mėnesį kompetentingai valstybės narės institucijai mokėti papildomą mokestį, kategorijai.
Todėl, atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Reglamento Nr. 595/2004 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias papildomo mokesčio permokos grąžinimas turi būti pirmumo tvarka taikomas gamintojams, kurių atžvilgiu supirkėjai įvykdė pareigą kas mėnesį mokėti šį mokestį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

2004 m. kovo 30 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 595/2004, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1788/2003, nustatančio mokestį pieno ir pieno produktų sektoriuje, taikymo taisykles, 16 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip, kad ja draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias papildomo mokesčio permokos grąžinimas turi būti pirmumo tvarka taikomas gamintojams, kurių atžvilgiu supirkėjai įvykdė pareigą kas mėnesį mokėti šį mokestį.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.