CELEX: 62021CJ0404
Predhodno odločanje
Osebje Evropske centralne banke (ECB)
Prenos pokojninskih pravic, pridobljenih v nacionalnem pokojninskem sistemu, v pokojninski sistem ECB
Člen 4(3) PEU
Načelo lojalnega sodelovanja
Pogoji za zaposlitev v ECB
Člen 8 Priloge IIIa
Neobstoj določbe nacionalnega prava ali sporazuma, sklenjenega med zadevno državo članico in ECB

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 4(3) PEU, členov 45 in 48 PDEU, člena 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) in člena 8 Priloge IIIa k sklepu Evropske centralne banke (ECB) z dne 9. junija 1998 o sprejetju pogojev za zaposlitev osebja Evropske centralne banke, kot je bil spremenjen 31. marca 1999 (
UL 1999, L 125, str. 32
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med WP ter Istituto nazionale della previdenza sociale (nacionalni zavod za socialno varnost, Italija) (v nadaljevanju: INPS) in Repubblica italiana (Italijanska republika), zaradi prenosa aktuarskega ekvivalenta, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari pridobila v okviru Fondo Pensioni Lavoratori Dipendenti (pokojninski sklad zaposlenih delavcev) pri INPS, v pokojninski sistem Evropske centralne banke (ECB).
Pravni okvir
Pravo Unije
Protokol o ESCB in ECB
Člen 36(1) Protokola (št. 4) o statutu Evropskega sistema centralnih bank in Evropske centralne banke (
UL 2016, C 202, str. 230
, v nadaljevanju: Protokol o ESCB in ECB) določa:
„Svet ECB na predlog Izvršilnega odbora določi pogoje za zaposlitev v ECB.“
Protokol o privilegijih in imunitetah
Člen 14 Protokola (št. 7) o privilegijih in imunitetah Evropske unije (
UL 2016, C 202, str. 266
, v nadaljevanju: Protokol o privilegijih in imunitetah) določa:
„Evropski parlament in Svet [Evropske unije] z uredbami po rednem zakonodajnem postopku in po posvetovanju z zadevnimi institucijami določita sistem socialnovarnostnih dajatev za uradnike in druge uslužbence Unije.“
Protokol o privilegijih in imunitetah se na podlagi njegovega člena 22, prvi odstavek, uporablja tudi za ECB, člane njenih organov in zaposlene, brez poseganja v določbe Protokola o ESCB in ECB.
Kadrovski predpisi
V skladu s členom 1 se Kadrovski predpisi uporabljajo za uradnike Unije.
Člen 1a(1) Kadrovskih predpisov določa:
„V teh Kadrovskih predpisih ,uradnik Unije‘ pomeni vsako osebo, ki je imenovana, kakor določajo ti kadrovski predpisi, na stalno delovno mesto v eni od institucij Unije z aktom, ki ga izda organ za imenovanja te institucije.“
Priloga VIII h Kadrovskim predpisom, naslovljena „Sistem pokojninskega zavarovanja“, v členu 11(2) določa:
„Uradnik, ki začne delati v Uniji po tem, ko:
–
je prenehal delati v državni upravi ali v nacionalni ali mednarodni organizaciji;
ali
–
je opravljal dejavnost kot zaposlena ali samozaposlena oseba,
ima po tem, ko se zaposli, vendar preden izpolni pogoje za plačilo starostne pokojnine v smislu člena 77 Kadrovskih predpisov, pravico Uniji plačati na dejanski datum prenosa ažurirano kapitalizirano vrednost pokojninskih pravic, pridobljenih na podlagi takega dela ali dejavnosti.
V takem primeru organ za imenovanja institucije, v kateri je uradnik zaposlen, ob upoštevanju njegove osnovne plače, starosti in deviznega tečaja na dan, ko se za prenos zaprosi, s pomočjo splošnih izvedbenih določb določi število let pokojninske dobe, ki se mu za prejšnje zaposlitve priznajo v novem pokojninskem zavarovanju na podlagi prenesenega kapitalskega zneska, po odbitku zneska povečanja vrednosti kapitala med datumom, ko se za prenos zaprosi in dejanskim datumom prenosa.
Uradniki lahko tako ureditev uporabijo samo enkrat za vsako državo članico in zadevni pokojninski sklad.“
PZDU
Člen 1 Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Unije (v nadaljevanju: PZDU) določa:
„Pogoji za zaposlitev se uporabljajo za uslužbence, ki z Unijo sklenejo pogodbo o zaposlitvi. Mednje sodijo:
–
začasni uslužbenci,
–
pogodbeni uslužbenci,
–
[…]“.
V skladu s členom 39(2) in členom 109(2) PZDU se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom smiselno uporablja za začasne in pogodbene uslužbence.
Pogoji za zaposlitev v ECB
Svet ECB je med drugim na podlagi člena 36(1) Protokola o ESCB in ECB s sklepom z dne 9. junija 1998, ki je bil spremenjen 31. marca 1999, sprejel Pogoje za zaposlitev v Evropski centralni banki (
UL 1999, L 125, str. 32
). V različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari, ti pogoji za zaposlitev (v nadaljevanju: Pogoji za zaposlitev v ECB) v členu 9(c) določajo:
„Pogoji za zaposlitev niso urejeni z nobenim posebnim nacionalnim pravom. ECB uporablja: (i) splošna pravna načela, skupna pravnim sistemom držav članic, (ii) splošna načela prava Unije in (iii) pravila, ki jih vsebujejo uredbe in direktive Unije v zvezi s socialno politiko, katerih naslovniki so države članice. Kadar bo potrebno, bo ECB uporabila te pravne akte. V zvezi s tem se ustrezno upoštevajo priporočila Unije glede socialne politike. Pri razlagi pravic in obveznosti, določenih s temi Pogoji za zaposlitev, se ustrezno upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v drugih institucijah Unije.“
Člen 8(a) Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB določa:
„ECB z drugimi pokojninskimi sistemi, drugimi organizacijami in vladami, ki jih določi, sklene sporazume in se dogovori o ustreznih ukrepih za sprejetje prenosa denarnih zneskov v [pokojninski sistem ECB] za člane, ki so v ECB končali poskusno dobo.“
Italijansko pravo
Člen 1 legge n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali (zakon št. 29 o združitvi zavarovalnih dob delavcev v okviru pokojninskega zavarovanja) z dne 7. februarja 1979 (GURI št. 40 z dne 9. februarja 1979, str. 1317) določa:
„Zaposlena oseba v javnem ali zasebnem sektorju, ki je ali je bila vključena v obvezne oblike socialnega zavarovanja, ki so enakovredni splošno obveznemu invalidskemu in pokojninskemu zavarovanju ter zavarovanju za preživele družinske člane zaposlenih, ki ga upravlja INPS, ali na podlagi katerih je bila izključena iz ali oproščena takega zavarovanja, ima za namene upravičenosti do enotne pokojnine in njene odmere pravico kadar koli zahtevati združitev vseh obdobij plačevanja obveznih, prostovoljnih in fiktivnih prispevkov za navedene oblike socialnega zavarovanja z vključitvijo v splošno obvezno zavarovanje in oblikovanjem ustreznih pokojninskih pravic znotraj tega. V ta namen upravitelj ali upravitelji sistemov, iz katerih prihaja zaposlena oseba, na upravitelja navedenega splošnega obveznega zavarovanja prenesejo znesek njenih prispevkov […].“
Člen 18 legge n. 115 - Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014 (zakon št. 115 o določbah za izpolnitev obveznosti, ki izhajajo iz članstva Italije v Evropski uniji – evropski zakon 2014) z dne 29. julija 2015 (GURI št. 178 z dne 3. avgusta 2015, str. 1) določa:
„1.   Državljani Evropske unije […], ki so ali so bili vključeni v splošno obvezno invalidsko in pokojninsko zavarovanje ter zavarovanje za preživele družinske člane zaposlenih […], imajo od 1. januarja 2016 možnost, da se jim zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru tega zavarovanja, seštevajo z zavarovalnimi dobami, dopolnjenimi pri mednarodnih organizacijah.
2.   Za seštevanje iz odstavka 1 je mogoče zaprositi, če je to potrebno za pridobitev pravice do starostne ali invalidske pokojnine oziroma pokojnine za preživele družinske člane, če skupno trajanje zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje, znaša vsaj 52 tednov in če se dobe, ki jih je treba sešteti, ne prekrivajo.
3.   Seštevanje zavarovalnih dob je mogoče na podlagi vloge zadevne osebe, ki se predloži italijanskemu zavodu za socialno varnost, pri katerem je oseba dopolnila zavarovalne dobe. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi, ne da bi bilo treba sešteti zavarovalne dobe, dopolnjene pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost pokojnino izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih v okviru italijanskega pokojninskega sistema. Če nekdanji zaposleni pri mednarodni organizaciji pravico do dajatev, določenih z italijansko zakonodajo, pridobi le s seštevanjem zavarovalnih dob, dopolnjenih pri mednarodni organizaciji, italijanski zavod za socialno varnost zavarovalne dobe, dopolnjene v okviru pokojninskega sistema mednarodne organizacije, razen tistih, ki so bile povrnjene, upošteva, kot če bi bile dopolnjene na podlagi italijanske zakonodaje, in znesek dajatve izračuna izključno na podlagi zavarovalnih dob, dopolnjenih na podlagi italijanske zakonodaje.
4.   Pokojninske dajatve, izplačane v skladu s tem členom, se za vse, kar se nanaša na učinke, ki izhajajo iz uporabe italijanske zakonodaje, obravnavajo kot pokojnine.
5.   Obdobja zaposlitve pri mednarodni organizaciji je mogoče, če zaradi njih ne nastane pravica do pokojninske dajatve v breme pokojninskega sklada te mednarodne organizacije, odkupiti v okviru italijanskega pokojninskega sistema v skladu z zakonodajo, ki ureja odkup obdobij zaposlitve, dopolnjenih v tujini. Pravica do odkupa se uresničuje, zlasti kadar jo uveljavljajo preživeli zaposlenega pri mednarodni organizaciji, pod pogoji, določenimi s pravili italijanskega zavoda za socialno varnost, pri katerem je bila vložena vloga za odkup.
[…]“.
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
WP je od 1. marca 2012 zaposlen v ECB. Med 1. avgustom 1982 in 24. februarjem 2012 je bil zaposlen v Italiji pri zasebnem delodajalcu, ki je zanj plačeval obvezne prispevke v pokojninski sklad za zaposlene pri INPS.
WP je 12. decembra 2016 pri INPS vložil zahtevek za prenos aktuarskega ekvivalenta – ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v tem pokojninskem skladu, ali, podredno, ažurirane kapitalizirane vrednosti, ki izhaja iz pokojninskih prispevkov, vplačanih v ta pokojninski sklad, v obeh primerih izračunanih v skladu s pravili, ki urejajo pokojnine v okviru tega istega sklada – v pokojninski sistem ECB.
INPS je zahtevo WP zavrnil z utemeljitvijo, da ob neobstoju posebnega zakonodajnega ukrepa ali dvostranskega sporazuma, sklenjenega med ECB in Italijansko republiko, ne more izvesti zahtevanega prenosa. Upravna pritožba, ki jo je WP 28. novembra 2017 vložil zoper zavrnitev njegove zahteve, je bila s sklepom z dne 11. aprila 2018 razglašena za nedopustno.
WP je s tožbo, vloženo pri Tribunale ordinario di Asti (sodišče v Astiju, Italija), v bistvu predlagal, primarno, naj se ugotovi, da morata INPS in/ali Italijanska republika sprejeti vse ukrepe, potrebne za prenos aktuarskega ekvivalenta – izračunanega na podlagi pravil, ki urejajo pokojnine v okviru pokojninskega sklada za zaposlene pri INPS, v pokojninski sistem ECB – ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil na datum vložitve te zahteve, in da se INPS in/ali Italijanski republiki naloži sprejetje vseh ukrepov, potrebnih za prenos tega zneska. Podredno je WP predlagal, naj se ugotovi in razglasi, da morata INPS in/ali Italijanska republika v pokojninski sistem ECB prenesti aktuarski ekvivalent, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v okviru pokojninskega sklada za zaposlene pri INPS, iz naslova povračila nastale škode in naj se INPS in/ali Italijanski republiki posledično naloži prenos v pokojninski sistem ECB zneska, ki ustreza temu ekvivalentu, iz naslova odškodnine za nastalo škodo.
Predložitveno sodišče navaja, da je treba ugotoviti, ali je treba določbe prava Unije, zlasti člen 4(3) PEU, člena 45 in 48 PDEU, člen 11 Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB, razlagati tako, da zaposleni v ECB lahko zahteva prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobil pri nacionalnem zavodu za socialno varnost države članice, v pokojninski sistem ECB, in to neodvisno od sprejetja nacionalnega pravila za prenos oziroma sklenitve posebnega sporazuma med ECB in zadevno državo članico, oziroma nacionalnim zavodom za socialno varnost, ki ureja izvedbena pravila za ta prenos.
V zvezi s tem meni, da bi bilo mogoče
a contrario
iz sodbe z dne 4. julija 2013, Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, točke od 28 do 30), sklepati, da v skladu s pravom Unije v primeru uslužbenca ECB obstaja pravica do prenosa pokojninskih pravic, ki jih je ta ustvaril kot zaposleni, ki je delal v državi članici, v pokojninski sistem ECB, ker je ECB – v nasprotju z Evropskim patentnim uradom (EPU), na katerega se nanaša ta sodba – institucija Unije. Poleg tega naj člen 8 Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB ne bi zahteval, da nacionalni zavod za socialno varnost izda dovoljenje za izvedbo takega prenosa.
Vendar predložitveno sodišče tudi meni, da bi bilo iz sodbe z dne 5. decembra 2013, Časta (
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
, točke od 30 do 32), mogoče sklepati, da mora zadevna država članica sprejeti posebno pravilo, ki določa znesek kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic, pridobljenih v okviru nacionalnega pokojninskega sistema, ki se prenese v pokojninski sistem Unije, in da če takega pravila ni, ni mogoče uporabiti meril za izračun, določenih z nacionalno zakonodajo ali drugimi sporazumi, sklenjenimi med zadevnim nacionalnim zavodom in drugimi organi Unije.
V teh okoliščinah je Tribunale ordinario di Asti (sodišče v Astiju) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je treba člena 45 in 48 PDEU, člen 4 PEU, člen 11 Priloge VIII h [Kadrovskim predpisom] in člen 8 Priloge IIIa [k Pogojem za zaposlitev v ECB] razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji ali nacionalni upravni praksi, ki delavcu iz države članice, ki ima obračunane prispevke pri nacionalnem zavodu za socialno varnost in trenutno dela v instituciji Unije, kot je ECB, ne dovoljuje, da v pokojninski sistem te institucije prenese pokojninske prispevke, knjižene v pokojninskem sistemu svoje izvorne države?
2.
Ali je treba, glede na odgovor na prvo vprašanje, prenos prispevkov omogočiti tudi brez izvedbenega akta nacionalne zakonodaje ali posebnega sporazuma med državo članico, iz katere je delavec, ali njegovim pokojninskim organom na eni strani in institucijo Unije na drugi?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 4(3) PEU, člena 45 in 48 PDEU, člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in člen 8(a) Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB razlagati tako, da nasprotujejo zakonodaji ali upravni praksi države članice, ki zaposlenemu v ECB ne dopušča, da v pokojninski sistem ECB prenese znesek, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu te države članice.
Glede členov 45 in 48 PDEU, iz ustaljene sodne prakse Sodišča sicer izhaja, da za državljana Unije, ne glede na kraj bivanja in njegovo državljanstvo, ki uresničuje pravico do prostega gibanja delavcev in ki je opravljal poklicno dejavnost v državi članici, ki ni njegova država članica, velja člen 45 PDEU, tudi če je zaposlen pri instituciji Unije, kot je ECB (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2013, Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je Sodišče razsodilo, da iz člena 45 PDEU v povezavi s členom 48 PDEU ni mogoče izpeljati obveznosti za državo članico, da določi možnost, da zaposleni pri mednarodni organizaciji prenese kapitalizirano vrednost svojih prej pridobljenih pokojninskih pravic v pokojninski sistem te mednarodne organizacije, niti obveznost sklenitve mednarodnega sporazuma v zvezi s tem (sodba z dne 4. julija 2013, Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, točka
).
Člen 48, prvi odstavek, PDEU namreč določa, da Parlament in Svet na področju socialne varnosti sprejmeta „ukrepe […], kakršni so potrebni za zagotovitev prostega gibanja delavcev; v ta namen vzpostavita ureditev, ki zaposlenim in samozaposlenim delavcem migrantom […] zagotavlja, seštevanje vseh dob, ki se upoštevajo po zakonodajah posameznih držav, za pridobitev in ohranjanje pravice do dajatev ter za izračun višine dajatev“.
Tak sistem seštevanja dob je bil vzpostavljen z Uredbo Sveta (EGS) št. 1408/71 z dne 14. junija 1971 o uporabi sistemov socialne varnosti za zaposlene osebe in njihove družinske člane, ki se gibljejo v Skupnosti, v različici, ki je bila spremenjena in posodobljena z Uredbo Sveta (ES) št. 118/97 z dne 2. decembra 1996 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 3, str. 3), in nato z Uredbo (ES) št. 883/2004 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 29. aprila 2004 o koordinaciji sistemov socialne varnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 5, str. 72).
Iz tega izhaja, da niti Pogodba o delovanju Evropske unije niti uredba št. 1408/71 v različici, kot je bila posodobljena z uredbama št. 118/97 in št. 883/2004, niso določale in ne določajo pravil o prenosu kapitalizirane vrednosti že pridobljenih pokojninskih pravic, ampak temeljijo na načelu seštevanja dob, kot je to razvidno iz člena 48 PDEU, kakor se izvaja z navedenima uredbama (glej v tem smislu sodbo z dne 4. julija 2013, Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, točka
).
Zato se oseba, ki je v položaju tožeče stranke v postopku v glavni stvari, ne more sklicevati na člena 45 in 48 PDEU in na navedeni uredbi, da bi lahko zahtevala prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobila pri INPS, v pokojninski sistem ECB.
Dejstvo, ki ga navaja predložitveno sodišče, da je ECB, drugače kot EPU, ki je bil obravnavan v zadevi, v kateri je bila izdana sodba z dne 4. julija 2013, Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
), institucija Unije, ne more upravičiti drugačne razlage.
Namreč, sicer je res, da je Sodišče v točki 29 sodbe z dne 4. julija 2013, Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
), opozorilo, da EPU ni institucija ali organ Unije, vendar je bil namen tega opozorila zgolj pojasniti, zakaj možnosti, ki je določena na podlagi Kadrovskih predpisov za prenos kapitalizirane vrednosti pokojninskih pravic iz naslova prejšnjih dejavnosti v pokojninsko shemo Unije, ni mogoče razširiti na uradnike EPU niti na razmerja med tem in državo članico.
Tako kot v primeru zaposlenih v EPU pa se Kadrovski predpisi, zlasti člen 11 Priloge VIII k tem predpisom, ne uporabljajo za zaposlene v ECB.
Zaposleni v ECB namreč niso bili imenovani za uradnike Unije pod pogoji, določenimi v členu 1a(1) Kadrovskih predpisov, tako da se, kot je razvidno iz te določbe v povezavi s členom 1 Kadrovskih predpisov, ta člen zanje ne uporablja.
Zaposleni v ECB se prav tako ne zaposlijo na podlagi pogodbe, sklenjene z Unijo, tako da se ta v skladu s členom 1 PZDU zanje ne uporablja. Zaposli jih ECB, ki ima, kot določa člen 282(3), prvi stavek, PDEU, lastno pravno osebnost, ki je ločena od pravne osebnosti Unije.
Ureditev, ki se uporablja za zaposlene v ECB, določi Svet ECB v skladu s členom 36 Protokola o ESCB in ECB in je zdaj določena v Pogojih za zaposlitev v ECB.
Ti pogoji v členu 8(a) Priloge IIIa res določajo, da ECB zlasti z drugimi pokojninskimi sistemi ali vladami sklene sporazume in se dogovori o ustreznih ukrepih za prenos denarnih zneskov v pokojninski sistem ECB za njene zaposlene, ki so v ECB končali poskusno dobo.
Vendar ta določba državam članicam ne nalaga obveznosti, da sklenejo take sporazume in soglašajo s tem, da se pokojninske pravice, ki jih je zaposleni v ECB pridobil v svojem nacionalnem pokojninskem sistemu, prenesejo v pokojninski sistem ECB.
Nasprotno od Kadrovskih predpisov, ki kot uredba, ki je v celoti zavezujoča in se neposredno uporablja v vseh državah članicah, zavezujejo tudi države članice, če je njihovo sodelovanje nujno za izvajanje teh predpisov (glej v tem smislu sodbo z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
, točki
in
), Pogoji za zaposlitev v ECB niso bili sprejeti z zakonodajnim aktom in zato sami po sebi ne morejo ustvarjati obveznosti za države članice.
ECB lahko namreč zakonodajne akte sprejme le, če je to potrebno za izvajanje nalog, opredeljenih v členu 132(1), prva alinea, PDEU, ki nikakor niso povezane s pokojninskim sistemom za njene zaposlene.
Dejstvo, da se Protokol o privilegijih in imunitetah uporablja tudi za ECB, kot določa njegov člen 22, prvi odstavek, ne more upravičiti drugačnega sklepa. Čeprav člen 14 tega protokola določa, da Parlament in Svet z uredbami določita sistem socialnovarstvenih dajatev, ki veljajo za uradnike in druge uslužbence Unije, pa na podlagi te določbe ni bila sprejeta nobena uredba za določitev prenosa pokojninskih pravic, ki so jih zaposleni v ECB pridobili v pokojninskem sistemu držav članic, v pokojninski sistem ECB.
Člen 9(c) Pogojev za zaposlitev v ECB, ki določa, da se pri razlagi pravic in obveznosti, določenih s temi pogoji za zaposlitev, upoštevajo načela, določena z uredbami, pravili in sodno prakso, ki se uporabljajo za zaposlene v drugih institucijah Unije, ne more privesti do drugačnega sklepa.
Kot je bilo navedeno v točki 37 te sodbe, navedeni pogoji namreč ne ustvarjajo nobene obveznosti za države članice, ki bi bila lahko predmet take razlage.
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da v sedanjem stanju prava Unije, ob neobstoju sporazuma, sklenjenega med ECB in zadevno državo članico, ta država članica ni dolžna določiti možnosti, da zaposleni v ECB zaprosi za prenos pokojninskih pravic, pridobljenih v pokojninskem sistemu navedene države članice, v pokojninski sistem ECB. Iz tega tako izhaja, da pravo Unije – ob neobstoju takega sporazuma med ECB in zadevno državo članico – v sedanjem stanju ne določa subjektivne pravice zaposlenega v ECB, da zahteva prenos pokojninskih pravic, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu navedene države članice, v pokojninski sistem ECB.
Vendar je treba poudariti, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 62 sklepnih predlogov, da je iz stališč, predloženih Sodišču, razvidno, da je ECB že leta 2005 italijanskim organom predlagala sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic, ki so jih njeni zaposleni pridobili v italijanskem pokojninskem sistemu, v pokojninski sistem ECB. ECB je v ta namen INPS posredovala osnutek takega sporazuma. Vendar ni bil sklenjen noben sporazum, saj Italijanska republika ni sprejela potrebnih ukrepov za njegovo sklenitev.
V teh okoliščinah, da bi se predložitvenemu sodišču zagotovil koristen odgovor, je treba preučiti morebitne obveznosti, ki izhajajo iz prava Unije, v breme države članice, ki ji ECB predlaga sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic.
V zvezi s tem je treba spomniti, da člen 4 PEU, na katerega se nanaša prvo vprašanje za predhodno odločanje, v odstavku 3 določa načelo lojalnega sodelovanja med Unijo in njenimi državami članicami, v skladu s katerim morajo države članice med drugim omogočiti lažje izpolnjevanje nalog Unije in se vzdržati vsakršnih ukrepov, ki bi lahko ogrozili doseganje ciljev Unije (glej v tem smislu sodbo z dne 30. novembra 2021, LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
, točka
).
To, da pokojninskih pravic, pridobljenih v pokojninskem sistemu države članice, ni mogoče prenesti v pokojninski sistem institucije Unije, pa bi lahko tej instituciji otežilo zaposlovanje osebja, ki je že pridobilo neko delovno dobo v tej državi članici, saj bi lahko prehod zadevne osebe v službo navedene institucije, če takega prenosa ne bi bilo, to v celoti ali delno prikrajšal za pokojninske pravice, do katerih bi bila upravičena, če ne bi sprejela zaposlitve v instituciji Unije (glej v tem smislu sodbi z dne 20. oktobra 1981, Komisija/Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
, točka
, in z dne 4. februarja 2021, Ministre de la Transition écologique et solidaire in Ministre de l’Action et des Comptes publics,
C‑903/19
,
EU:C:2021:95
, točka
in navedena sodna praksa).
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 63 sklepnih predlogov, so skoraj vse države članice ekonomske in monetarne unije že dolgo tega z ECB sklenile sporazume, da bi dovolile prenos pokojninskih pravic, ki so jih zaposleni v ECB pridobili v svojih nacionalnih sistemih, v pokojninski sistem ECB.
V takem položaju, kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točki 58 sklepnih predlogov, bi bili zaposleni v ECB, ki so pridobili pokojninske pravice v sistemu države članice, ki še ni sklenila takega sporazuma z ECB, brez očitne utemeljitve v manj ugodnem položaju kot njihovi sodelavci, ki so državljani države članice, ki je tak sporazum z ECB sklenila, kar bi zanje pomenilo neenako obravnavanje in bi tako škodilo dobremu delovanju te institucije.
V obravnavanem primeru je treba navesti, da je ECB v zvezi s prenosom pokojninskih pravic – ki so jih zaposleni v ECB pridobili pri zavodu za socialno varnost države članice – v pokojninski sistem ECB izrazila interes za sklenitev sporazumov, ki določajo prav tak prenos.
Glede na preudarke, navedene v točkah od 47 do 50 te sodbe, je treba ugotoviti, da načelo lojalnega sodelovanja, določeno v členu 4(3) PEU, za državo članico pomeni obveznost sodelovanja z ECB za sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic – ki so jih zaposleni v ECB pridobili v pokojninskem sistemu te države članice – v pokojninski sistem ECB.
Res je, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 60 sklepnih predlogov, načela lojalnega sodelovanja ni mogoče razlagati tako, da državi članici nalaga sprejetje vsakega osnutka sporazuma, ki ga morebiti pripravi ECB. Vendar mora država članica dejavno in v dobri veri sodelovati v okviru pogajanj z ECB, da bi z njo sklenila sporazum po začetku pogajanj, da bi se odpravile morebitne obstoječe ovire, vključno z določitvijo ustrezne metode za izračun zneska, enakovrednega pravicam, ki se prenesejo.
Iz vseh zgornjih preudarkov izhaja, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba člena 45 in 48 PDEU, člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom in člen 8(a) Priloge IIIa k Pogojem za zaposlitev v ECB razlagati tako, da ob neobstoju sporazuma, sklenjenega med ECB in zadevno državo članico, ne nasprotujejo zakonodaji ali upravni praksi države članice, ki zaposlenemu v ECB ne dopušča, da v pokojninski sistem ECB prenese znesek, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu te države članice. Vendar člen 4(3) PEU v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz te določbe zahteva, da država članica, ki ji ECB predlaga sklenitev sporazuma na podlagi tega člena 8(a) Priloge IIIa o prenosu pokojninskih pravic, ki so jih njeni zaposleni pridobili v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, dejavno in v dobri veri sodeluje v okviru pogajanj, da bi z njo sklenila sporazum po začetku pogajanj.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba pravo Unije razlagati tako, da sodišču države članice, pri katerem je zaposleni v ECB vložil tožbo, dovoljuje, da odredi prenos pokojninskih pravic, ki jih je ta oseba pridobila v pokojninskem sistemu navedene države članice, v pokojninski sistem ECB, tudi če ne obstaja določba nacionalnega prava oziroma sporazum, sklenjen med zadevno državo članico in ECB, ki bi določala tak prenos.
V zvezi s tem je treba poudariti, da v skladu s sodno prakso Sodišča možnost prenosa pokojninskih pravic, ki je določena v členu 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom, izkazuje značaj subjektivne pravice, ki je podeljena s Kadrovskimi predpisi in na katero se je mogoče sklicevati tako v razmerju do držav članic kot v razmerju do institucij Unije (sodba z dne 14. junija 1990, Weiser,
C‑37/89
,
EU:C:1990:254
, točka
in navedena sodna praksa).
Vendar je iz točk 32 in 43 te sodbe razvidno, na eni strani, da se člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom ne uporablja za zaposlene v ECB in, na drugi strani, da prenos pokojninskih pravic, ki jih je zaposleni v ECB pridobil v pokojninskem sistemu države članice, v pokojninski sistem ECB predpostavlja sklenitev sporazuma med ECB in to državo članico.
Iz tega sledi, da v primeru nesklenitve takega sporazuma med ECB in zadevno državo članico sodišče te države članice, pri katerem je zaposleni v ECB vložil tožbo, ki je pridobil pokojninske pravice v pokojninskem sistemu navedene države članice, ne more odrediti prenosa navedenih pravic v pokojninski sistem ECB.
Vendar je iz odgovora na prvo vprašanje razvidno, da za državo članico, ki ji je ECB predlagala sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic, obstaja obveznost, ki izhaja iz načela lojalnega sodelovanja, določenega v členu 4(3) PEU, da dejavno in v dobri veri sodeluje v okviru pogajanj z ECB tako, da se doseže sporazum.
Če pristojno sodišče zadevne države članice meni, da pristojni organi te države članice – ker se niso odzvali na začetek pogajanj z ECB za sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic, ki so jih zaposleni v ECB pridobili v pokojninskem sistemu navedene države članice, v pokojninski sistem ECB – te obveznosti niso spoštovali, mora v skladu z načeloma enakovrednosti in učinkovitosti, kot izhajata iz sodne prakse Sodišča (glej zlasti sodbo z dne 26. junija 2019, Craeynest in drugi,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, točka
), sprejeti vse ustrezne ukrepe, določene z veljavnimi nacionalnimi postopkovnimi pravili, da bi ti organi aktivno in v dobri veri sodelovali pri pogajanjih z ECB za sklenitev takega sporazuma.
Glede na vse zgornje preudarke je treba na drugo vprašanje odgovoriti, da je treba pravo Unije razlagati tako, da sodišču države članice, pri katerem je zaposleni v ECB vložil tožbo, ne dovoljuje, da odredi prenos pokojninskih pravic, ki jih je zadevna oseba pridobila v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, če ni določbe nacionalnega prava ali sporazuma, sklenjenega med zadevno državo članico in ECB, ki bi določala tak prenos. Vendar, kadar ta zaposleni v ECB – ker ta država članica krši svojo obveznost, ki izhaja iz načela lojalnega sodelovanja, določenega v členu 4(3) PEU, in sicer da aktivno in v dobri veri sodeluje pri pogajanjih z ECB za sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic – ne more v pokojninski sistem ECB prenesti pokojninskih pravic, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu navedene države članice, ta določba zahteva, da tako sodišče sprejme vse ukrepe, ki jih nacionalna postopkovna pravila določajo za zagotovitev spoštovanja te obveznosti s strani pristojnega nacionalnega organa.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Člena 45 in 48 PDEU, člen 11(2) Priloge VIII h Kadrovskim predpisom za uradnike Evropske unije in člen 8(a) Priloge IIIa k sklepu Evropske centralne banke (ECB) z dne 9. junija 1998 o sprejetju pogojev za zaposlitev osebja Evropske centralne banke, kot je bil spremenjen 31. marca 1999,
je treba razlagati tako, da
v primeru neobstoja sporazuma med Evropsko centralno banko (ECB) in zadevno državo članico, ne nasprotujejo zakonodaji ali upravni praksi te države članice, ki zaposlenemu v ECB ne dopušča, da v pokojninski sistem ECB prenese znesek, ki ustreza pokojninskim pravicam, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu te države članice. Vendar člen 4(3) PEU v skladu z načelom lojalnega sodelovanja iz te določbe zahteva, da država članica, ki ji ECB predlaga sklenitev sporazuma na podlagi tega člena 8(a) Priloge IIIa o prenosu pokojninskih pravic, ki so jih njeni zaposleni pridobili v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, dejavno in v dobri veri sodeluje v okviru pogajanj, da bi z njo sklenila sporazum po začetku pogajanj.

2.
Pravo Unije je treba razlagati tako, da sodišču države članice, pri katerem je zaposleni v Evropski centralni banki (ECB) vložil tožbo, ne dovoljuje, da odredi prenos pokojninskih pravic, ki jih je zadevna oseba pridobila v pokojninskem sistemu te države članice, v pokojninski sistem ECB, če ni določbe nacionalnega prava ali sporazuma, sklenjenega med zadevno državo članico in ECB, ki bi določala tak prenos. Vendar, kadar ta zaposleni v ECB – ker ta država članica krši svojo obveznost, ki izhaja iz načela lojalnega sodelovanja, določenega v členu 4(3) PEU, in sicer da aktivno in v dobri veri sodeluje pri pogajanjih z ECB za sklenitev sporazuma o prenosu pokojninskih pravic – ne more v pokojninski sistem ECB prenesti pokojninskih pravic, ki jih je pridobil v pokojninskem sistemu navedene države članice, ta določba zahteva, da tako sodišče sprejme vse ukrepe, ki jih nacionalna postopkovna pravila določajo za zagotovitev spoštovanja te obveznosti s strani pristojnega nacionalnega organa.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: italijanščina.