CELEX: 62020CJ0161
Žaloba o neplatnosť
Rozhodnutie Rady obsiahnuté v akte Výboru stálych predstaviteľov (Coreper) z 5. februára 2020, ktorým bolo schválené oznámenie adresované Medzinárodnej námornej organizácii (IMO) v oblasti zavedenia usmernení týkajúcich sa životného cyklu na odhad emisií skleníkových plynov (well‑to‑tank) z udržateľných alternatívnych palív
Článok 17 ods. 1 ZEÚ
Zastupovanie Európskej únie navonok
Predloženie tohto oznámenia IMO členským štátom predsedajúcim Rade, a to v mene členských štátov a Komisie

Svojou žalobou Európska komisia navrhuje zrušiť rozhodnutie Rady obsiahnuté v akte Výboru stálych predstaviteľov (Coreper) z 5. februára 2020, ktorým bolo schválené oznámenie adresované Medzinárodnej námornej organizácii (IMO) v oblasti zavedenia usmernení týkajúcich sa životného cyklu na odhad emisií skleníkových plynov (well‑to‑tank) z udržateľných alternatívnych palív na účel jeho predloženia IMO predsedníctvom Rady v mene členských štátov a Komisie (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
Právny rámec
Rezolúcia 65/276
Rezolúcia 65/276 Valného zhromaždenia Organizácie Spojených národov z 3. mája 2011 (ďalej len „rezolúcia 65/276“) stanovuje:
„Valné zhromaždenie,
…
Uznávajúc
, že je na každej regionálnej organizácii, aby určila spôsoby svojho zastupovania navonok,
Pripomínajúc
svoju rezolúciu 3208 (XXIX) z 11. októbra 1974, ktorou udelilo Európskemu hospodárskemu spoločenstvu postavenie pozorovateľa,
Pripomínajúc tiež
, že v súlade s príslušnými právnymi ustanoveniami Európska únia nahradila Európske spoločenstvo, že je zmluvnou stranou mnohých nástrojov uzatvorených pod záštitou Organizácie Spojených národov a že sa ako pozorovateľ alebo účastník zúčastňuje na činnosti viacerých špecializovaných agentúr a orgánov Organizácie Spojených národov,
…
1. …
2.
Rozhodlo
o prijatí opatrení uvedených v prílohe k tejto rezolúcii týkajúcich sa účasti zástupcov Európskej únie ako pozorovateľov na jeho zasadnutiach a činnosti, ako aj na zasadnutiach a činnosti jeho výborov a pracovných skupín, na medzinárodných zasadnutiach a konferenciách organizovaných pod jeho záštitou a na konferenciách Organizácie Spojených národov;
…“
Nástroje týkajúce sa IMO
IMO, ktorá bola zriadená Dohovorom o Medzinárodnej námornej organizácii, podpísaným v Ženeve 6. marca 1948 (
Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov
, zv. 289, s. 3), v znení relevantnom pre tento spor (ďalej len „dohovor o IMO“), je špecializovanou agentúrou Organizácie Spojených národov poverenou najmä prevenciou znečisťovania morského prostredia a ovzdušia loďami.
Článok 4 dohovoru o IMO stanovuje:
„Všetky štáty sa môžu stať členmi Organizácie Spojených národov za podmienok stanovených v časti III.“
Všetky členské štáty sú zmluvnými stranami dohovoru o IMO.
Únia naproti tomu nie je jeho zmluvnou stranou.
Článok 25 písm. a) tohto dohovoru stanovuje:
„Rada [IMO] môže uzavrieť dohody alebo dojednania týkajúce sa vzťahov s inými organizáciami…“
Podľa článku 66 uvedeného dohovoru:
„[IMO] môže v oblastiach patriacich do jej pôsobnosti spolupracovať s inými medzivládnymi organizáciami, ktoré nie sú špecializovanými agentúrami Organizácie Spojených národov, ale ktorých záujmy a činnosti súvisia s cieľmi [IMO].“
Dňa 28. júna 1974 Komisia na základe korešpondencie medzi jej predsedom a generálnym tajomníkom IMO uzatvorila dohodu o spolupráci s IMO podľa článku 229 Zmluvy o EHS (ďalej len „dohoda o spolupráci z roku 1974“). Táto dohoda, ktorá je stále v platnosti, v podstate stanovuje, že sekretariát IMO a Komisia spolupracujú a konzultujú v oblastiach spoločného záujmu podľa pravidiel, ktoré si určia medzi sebou v každom jednotlivom prípade, vymieňajú si informácie a navzájom sa informujú o všetkých činnostiach a plánovaných pracovných programoch, ktoré môžu mať pre ktorúkoľvek zo zmluvných strán význam. Okrem toho podľa uvedenej dohody sekretariát IMO vyzýva Komisiu, aby posielala pozorovateľov na konferencie organizované IMO a na zasadnutia orgánov IMO, ktoré môžu mať vplyv na záležitosti, ktoré majú pre Úniu význam.
Okrem svojich hlavných orgánov, ktorými sú Zhromaždenie, Rada a Sekretariát, má IMO päť výborov, medzi ktoré patria Výbor pre ochranu morského prostredia (ďalej len „MEPC“) a Výbor pre námornú bezpečnosť, ktoré disponujú rozhodovacími právomocami pri vykonávaní dohovorov prijatých pod jej záštitou alebo za ktoré je inak zodpovedná.
V revidovanom dokumente o organizácii práce a metódach práce Výboru pre námornú bezpečnosť a MEPC a ich pomocných orgánov (MSC‑MEPC.1/Circ.5/Rev.1 z 13. júna 2018, ďalej len „rokovací poriadok MSC‑MEPC“) sa v bode 1.5 s názvom „Ciele“ stanovuje:
„Ustanovenia tohto dokumentu sú určené na dosiahnutie týchto cieľov:
…
zabezpečiť čo najväčšiu možnú účasť všetkých členských štátov a organizácií, ktoré majú postavenie pozorovateľa, na práci výborov a ich pomocných orgánov;
…“
V súlade s pravidlom 5 ods. 3 Rokovacieho poriadku MEPC generálny tajomník MEPC prizve na každé zasadnutie tohto výboru, na ktorého programe sú záležitosti, ktoré sa ich priamo dotýkajú, pozorovateľov iných medzivládnych organizácií, s ktorými bola uzavretá dohoda alebo osobitné dojednanie, a medzinárodných mimovládnych organizácií, s ktorými IMO nadviazala vzťahy.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Medzi dohovormi uzatvorenými pod záštitou IMO sa nachádza Medzinárodný dohovor o zabránení znečisťovania z lodí, podpísaný v Londýne 2. novembra 1973, doplnený dvoma protokolmi prijatými v rokoch 1978 a 1997 (ďalej len „dohovor Marpol“). Všetky členské štáty sú zmluvnými stranami tohto dohovoru, Únia však nie.
Podľa dohovoru Marpol prijala IMO viacero povinných opatrení na zníženie emisií skleníkových plynov (GHG) v súvislosti s medzinárodnou námornou dopravou. V súčasnosti sa zvažujú ďalšie opatrenia.
MEPC je rozhodovací orgán zodpovedný za vykonanie dohovoru Marpol.
Rada IMO schválila rozhodnutie MEPC o zriadení medzirezortnej pracovnej skupiny na znižovanie emisií GHG z lodí (
Intersessional Working Group on Reduction of GHG Emissions from Ships
, ďalej len „ISWG‑GHG“), ktorá podáva správy MEPC v priebehu jeho zasadnutí.
MEPC poveril ISWG‑GHG vypracovaním konkrétnych návrhov na podporu používania alternatívnych palív s nízkymi alebo nulovými emisiami uhlíka, pričom tieto návrhy sa musia týkať najmä definície usmernení týkajúcich sa životného cyklu skleníkových plynov a uhlíkovej náročnosti pre všetky relevantné typy palív, ako aj vypracovania systémov stimulov na používanie uvedených alternatívnych palív.
V rámci tohto poverenia ISWG‑GHG na svojom zasadnutí 11. až 15. novembra 2019 vyzvala „zúčastnené členské štáty a medzinárodné organizácie na spoluprácu a predloženie návrhov znenia usmernení týkajúcich sa životného cyklu skleníkových plynov a uhlíkovej náročnosti pre všetky relevantné typy palív“.
Komisia 20. decembra 2019 predložila Rade pracovný dokument pochádzajúci od jej útvarov s názvom Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level [Oznámenie Únie siedmej schôdzi [ISWG‑GHG] IMO konanej v Londýne od 23. do 27. marca 2020, o zavedení usmernení týkajúcich sa životného cyklu na odhad emisií skleníkových plynov (GHG) z udržateľných alternatívnych palív, na podporu využívania udržateľných alternatívnych palív na celosvetovej úrovni] [SWD(2019) 456 final].
V tomto pracovnom dokumente Komisia uviedla, že oznámenie, ktoré je k nemu pripojené, patrí do výlučnej vonkajšej právomoci Únie a že bolo predložené Rade s cieľom stanoviť pozíciu Únie na účely jej postúpenia IMO. Okrem toho sa v poznámke pod čiarou 1 uvedeného pracovného dokumentu uvádzalo: „Návrhy alebo informačné dokumenty k otázkam patriacim do výlučnej vonkajšej právomoci [Únie], ktoré sa predkladajú IMO, sú aktmi zastupovania navonok. Tieto oznámenia musí predložiť aktér Únie, ktorý ju môže zastupovať navonok podľa Zmluvy, teda v záležitostiach, ktoré nepatria do [spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky (SZBP)], Komisia alebo delegácia EÚ v súlade s článkom 17 ods. 1 ZEÚ a článkom 221 ZFEÚ“.
V podnadpise samotného oznámenia bolo napokon uvedené, že toto oznámenie „predložila Európska komisia v mene Európskej únie“.
Dňa 31. januára 2020 pracovná skupina Rady „pre námornú dopravu“ rozhodla na jednej strane navrhnúť Coreperu, aby sa oznámenie nepredkladalo IMO v mene Únie, ale v mene 27 členských štátov a Komisie. Na druhej strane po tom, čo zmenila najmä podnadpis návrhu oznámenia Komisie, vyzvala Coreper, aby takto zmenené oznámenie schválil s cieľom, aby ho predsedníctvo Rady predložilo IMO.
Dňa 5. februára 2020 Coreper napadnutým rozhodnutím schválil takto zmenené oznámenie (ďalej len „sporné oznámenie“), aby ho predsedníctvo Rady predložilo IMO v mene členských štátov a Komisie.
Chorvátska republika, ktorá v tom čase predsedala Rade, zaslala IMO e‑mailom zo 7. februára 2020 sporné oznámenie v mene 27 členských štátov a Komisie.
Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie, zachoval jeho účinky a uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
Rada navrhuje, aby sa žaloba zamietla a aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť trovy konania. Subsidiárne, v prípade zrušenia napadnutého rozhodnutia, navrhuje, aby Súdny dvor zachoval účinky tohto rozhodnutia.
Rozhodnutiami predsedu Súdneho dvora z 15. septembra, 24. septembra, 25. septembra, 1. októbra, 6. októbra, 8. októbra a 13. októbra 2020 sa vyhovelo návrhom Belgického kráľovstva, Českej republiky, Dánskeho kráľovstva, Spolkovej republiky Nemecko, Helénskej republiky, Francúzskej republiky, Holandského kráľovstva, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Rady.
O žalobe
O právomoci Súdneho dvora
Helénska republika v podstate tvrdí, že žaloba Komisie vychádza z predpokladu, ktorý Rada spochybňuje, že Únia má postavenie pozorovateľa pri IMO. Na účely rozhodnutia o tejto žalobe tak Súdny dvor musí na úvod vyložiť dohovor o IMO s cieľom určiť, či Únia má alebo nemá toto postavenie. Súdny dvor však na tento účel nemá právomoc, keďže uvedený dohovor nie je súčasťou práva Únie.
V tejto súvislosti stačí na jednej strane konštatovať, ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 44 až 46 svojich návrhov, že Helénska republika nespochybňuje napadnuteľnosť napadnutého rozhodnutia v zmysle článku 263 ZFEÚ. Navyše Súdny dvor už uznal prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej proti rozhodnutiu Coreperu predložiť komisii zriadenej medzinárodnou dohodou dokument na rokovanie, keďže takéto rozhodnutie vyvoláva právne účinky [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída),
C‑626/15 a C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, body
až
].
Na druhej strane Helénska republika nespochybňuje, že žalobné dôvody uvedené Komisiou na podporu jej žaloby sú založené na porušení Zmlúv, keďže toto porušenie predstavuje jeden z dôvodov na podanie žaloby o neplatnosť uvedených v druhom odseku článku 263 ZFEÚ, o ktorom má Súdny dvor právomoc rozhodnúť.
Je pravda, že Súdny dvor v zásade nemá právomoc preskúmať zákonnosť aktov práva Únie z hľadiska ustanovení medzinárodnej dohody, ktorej Únia nie je zmluvnou stranou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2011, Air Transport Association of America a i.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
Podľa ustálenej judikatúry však platí, že keď sa Únia rozhodne vykonávať svoje právomoci, takýto výkon sa musí realizovať tak, aby sa dodržalo relevantné medzinárodné právo [rozsudky z 24. novembra 1992, Poulsen a Diva Navigation,
C‑286/90
,
EU:C:1992:453
, bod
, ako aj z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída),
C‑626/15 a C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, bod
].
Z toho vyplýva, že Súdny dvor musí v rámci svojich právomocí najmä na základe článku 263 ZFEÚ zohľadniť relevantné pravidlá medzinárodného práva v rozsahu, v akom sa toto zohľadnenie zdá byť nevyhnutné na vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený.
V prejednávanej veci je pritom na vyriešenie tohto sporu nevyhnutné, aby Súdny dvor zohľadnil dohovor o IMO na účely určenia, či Únia má alebo nemá v rámci tejto organizácie určité postavenie.
Za týchto podmienok Súdny dvor má právomoc rozhodovať o žalobe Komisie.
O veci samej
Komisia uvádza na podporu svojej žaloby dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení článku 3 ods. 2 ZFEÚ, a teda na porušení výlučnej vonkajšej právomoci, ktorou Únia disponuje podľa tohto ustanovenia, pokiaľ aktom, ktorý má prijať orgán zriadený medzinárodnou dohodou, „môžu byť… dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti“. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ, a teda na porušení inštitucionálnych výsad Komisie.
V prvom rade je potrebné preskúmať druhý žalobný dôvod.
O druhom žalobnom dôvode
–
Tvrdenia účastníkov konania
Na podporu svojho druhého žalobného dôvodu Komisia tvrdí, že vzhľadom na to, že napadnuté rozhodnutie sa netýka SZBP, má v prejednávanej veci v súlade s článkom 17 ods. 1 šiestou vetou ZEÚ právomoc zastupovať Úniu navonok. Práve z tohto dôvodu a vzhľadom na výlučnú právomoc Únie v oblasti, do ktorej patrí sporné oznámenie, navrhla, aby bolo toto oznámenie predložené „Európskou komisiou v mene Európskej únie“.
Komisia dodáva, že ani pravidlá uplatniteľné na spoluprácu s IMO, vrátane dohody o spolupráci z roku 1974, vykladané s ohľadom na rezolúciu 65/276, ani rokovací poriadok MSC‑MEPC, najmä jeho bod 1.5.6, nebránia tomu, aby bolo uvedené oznámenie predložené v mene Únie.
Naopak, pokiaľ ide na jednej strane o rezolúciu 65/276, táto rezolúcia uznáva nový inštitucionálny rámec Únie v nadväznosti na nadobudnutie platnosti Lisabonskej zmluvy. Táto rezolúcia osobitne zdôrazňuje, že „každej regionálnej organizácii prináleží definovať spôsob, akým bude zastupovaná navonok“. Vzhľadom na to, že toto uznanie má všeobecnú povahu, skutočnosť, že uvedená rezolúcia sa neuplatňuje na špecializované agentúry Organizácie Spojených národov, nemá nijaký vplyv na jej relevantnosť na účely určenia postavenia Únie a jej inštitúcií vo vzťahu k týmto špecializovaným agentúram. Okrem toho vo verbálnej nóte z 27. novembra 2009 Rada a Komisia informovali IMO o právnych dôsledkoch vyplývajúcich z nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy, a to že od 1. decembra 2009„bude Európska únia vykonávať všetky práva a prevezme všetky povinnosti Európskeho spoločenstva, vrátane jeho postavenia v organizácii“ a že „zmeny, ktoré z toho vyplývajú, pokiaľ ide o spôsoby zastupovania, budú oznámené včas“.
Na druhej strane bod 1.5.6 rokovacieho poriadku MSC‑MEPC výslovne umožňuje účasť organizácií, ktoré majú postavenie pozorovateľa, na práci MEPC.
Komisia však poznamenáva, že po prijatí napadnutého rozhodnutia predsedníctvo Rady zaslalo IMO napadnuté oznámenie v mene „členských štátov a Komisie“, a nie v mene Únie.
Okrem toho sa Rada nesprávne domnievala, že právomoc Únie je výlučná, len pokiaľ ide o časť sporného oznámenia, a že toto oznámenie treba považovať za hybridné zo svojej podstaty. Okrem toho, ak by sa odkaz na „Komisiu“ mal chápať ako nepriamy odkaz na Úniu, napadnuté rozhodnutie by bránilo Komisii zabezpečiť zastupovanie Únie navonok, pokiaľ ide o túto časť uvedeného oznámenia.
V každom prípade z právomoci zastupovať Úniu, ktorú Komisii zverujú Zmluvy, vyplýva, že predsedníctvo Rady nemôže nikdy právne zastupovať Úniu ani vykonávať jej vonkajšie právomoci. Keďže zaslanie sporného oznámenia IMO prostredníctvom e‑mailu predstavuje akt zastupovania navonok, toto oznámenie bolo prijaté v rozpore s článkom 17 ods. 1 ZEÚ.
Okrem toho samotná skutočnosť, že Únia nie je členom medzinárodnej organizácie, nijako nesplnomocňuje členský štát, aby, konajúc individuálne v rámci svojho členstva v tejto medzinárodnej organizácii, prebral záväzky, ktoré by sa mohli dotknúť pravidiel Únie stanovených na dosiahnutie cieľov Zmluvy.
Napokon zmeny zavedené Lisabonskou zmluvou, z ktorých vychádzajú najmä článok 1, článok 17 ods. 1 a článok 47 ZEÚ, ako aj článok 220 ZFEÚ, majú vplyv na spôsob, akým sa Spoločenstvo, ktoré sa stalo Úniou, zúčastňuje na činnosti špecializovaných agentúr Organizácie Spojených národov. Predovšetkým od nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy Únia vykonáva všetky práva a preberá všetky povinnosti Spoločenstva, vrátane záväzkov spojených s postavením Spoločenstva v medzinárodných organizáciách, s ktorými Komisia udržiava vzťahy v súlade s článkom 229 Zmluvy o EHS (teraz článok 302 ES). Okrem toho tieto právne zmeny boli odvtedy všeobecne uznané na medzinárodnej úrovni. Najvýznamnejším prejavom tohto uznania je práve rezolúcia 65/276.
Podľa Rady, ktorú podporujú všetky členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, je druhý žalobný dôvod nedôvodný.
–
Posúdenie Súdnym dvorom
Svojím druhým žalobným dôvodom Komisia tvrdí, že v prejednávanej veci článok 17 ods. 1 ZEÚ priznáva Komisii výlučnú právomoc na zabezpečenie zastupovania Únie navonok, takže IMO mala sporné oznámenie predložiť práve táto inštitúcia. Okrem toho, keďže k tomuto oznámeniu došlo v oblasti patriacej do výlučnej právomoci Únie, malo byť predložené v mene Únie, a nie v mene členských štátov a Komisie.
V tejto súvislosti treba na úvod spresniť, že keďže argumentáciu Komisie možno chápať tak, že napadnutému rozhodnutiu sa vytýka, že v ňom bolo predsedníctvo Rady oprávnené predložiť IMO sporné oznámenie nielen v mene členských štátov, ale aj v mene Komisie, hoci Komisia s tým nesúhlasila, takáto argumentácia je zjavne oneskorená, keďže bola po prvýkrát uvedená až v replike. Preto ju treba považovať za neprípustnú.
Pokiaľ ide o meritum tohto žalobného dôvodu, treba v prvom rade pripomenúť, že podľa samotného znenia článku 17 ods. 1 šiestej vety ZEÚ s výnimkou SZBP a iných prípadov ustanovených v Zmluvách, ktoré nie sú v prejednávanej veci relevantné, Komisia zabezpečuje zastupovanie Únie navonok.
Toto ustanovenie však nezavádza žiadne rozlíšenie podľa toho, či Únia vykonáva svoju výlučnú vonkajšiu právomoc podľa článku 3 ods. 2 ZFEÚ alebo či vykonáva spoločnú vonkajšiu právomoc s členskými štátmi, či tak robí spolu s týmito členskými štátmi alebo či Rada využíva možnosť získať vo svojom okruhu väčšinu nevyhnutnú na to, aby Únia mohla túto vonkajšiu právomoc vykonávať sama [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. novembra 2018, Komisia/Rada (CHMO Antarktída),
C‑626/15 a C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, bod
].
Z toho vyplýva, že právomoc Komisie zastupovať Úniu pri výkone jej vonkajšej právomoci nemôže závisieť od výlučnej alebo spoločnej povahy tejto vonkajšej právomoci, ktorá vyplýva len z vnútorných pravidiel Únie, ktoré nezaväzujú tretie štáty alebo iné medzinárodné organizácie.
V druhom rade, hoci je pravda, ako v podstate tvrdí Komisia, že Zmluvy obmedzujú jej právomoc na zabezpečenie zastupovania Únie navonok len na základe výnimiek výslovne uvedených v článku 17 ods. 1 ZEÚ, nič to nemení na tom, ako už bolo pripomenuté v bode 32 tohto rozsudku, že ak sa Únia ako subjekt medzinárodného práva rozhodne vykonávať svoje právomoci, takýto výkon musí byť v súlade s relevantným medzinárodným právom.
Na jednej strane z článku 4 dohovoru o IMO vyplýva, že k nemu môžu pristúpiť len štáty. Hoci sú teda všetky členské štáty Únie členmi IMO, samotná Únia jej členom nie je.
Na druhej strane je pravda, že v súlade s článkom 25 písm. a) tohto dohovoru môže Rada IMO uzatvárať dohody alebo dojednania týkajúce sa vzťahov s inými organizáciami a že podľa článku 66 uvedeného dohovoru IMO môže v oblastiach patriacich do jej pôsobnosti spolupracovať s inými medzivládnymi organizáciami, ktoré nie sú špecializovanými agentúrami Organizácie Spojených národov, ale ktorých záujmy a činnosti súvisia s jej cieľmi.
Práve v tomto kontexte Komisia na základe článku 229 Zmluvy o EHS uzavrela s IMO dohodu o spolupráci z roku 1974, ktorá okrem iného stanovila možnosť Komisie zúčastňovať sa na činnosti IMO ako pozorovateľ, a umožnila jej tak vo vlastnom mene predkladať oznámenia tejto organizácii.
Je však nesporné, že dohodu s IMO neuzavrelo ani Spoločenstvo, ani Únia, takže Únia nemá v rámci tejto poslednej uvedenej organizácie žiadne postavenie.
Z písomností v spise a z diskusií na pojednávaní však vyplýva, že orgány IMO sa na základe predpisov uplatniteľných na túto organizáciu domnievajú, že na jej činnosti sa môžu zúčastňovať len medzivládne organizácie, s ktorými uzatvorila dohody, najmä prostredníctvom predkladania oznámení, ktorých cieľom je prijatie právnych aktov. Okrem toho práve na základe takejto úvahy generálny tajomník IMO 14. februára 2005 odmietol oznámenie, ktoré predložilo Holandské kráľovstvo v mene Spoločenstva v odpovedi na výzvu, ktorú IMO adresovala medzivládnym organizáciám, a to z dôvodu, že Spoločenstvo nie je členom IMO, ani nemá v rámci tejto organizácie postavenie pozorovateľa.
V tomto kontexte je nepochybne pravda, po prvé, že bod 1.5.6 rokovacieho poriadku MSC‑MEPC stanovuje aktívnu účasť organizácií, ktoré majú postavenie pozorovateľa, na činnosti MEPC, po druhé, že v súlade s pravidlom 5 ods. 3 rokovacieho poriadku MEPC môžu v rámci tohto výboru vystupovať pozorovatelia iných medzivládnych organizácií než IMO, s ktorými bola uzavretá dohoda alebo osobitné dojednanie, a medzinárodných mimovládnych organizácií, s ktorými IMO nadviazala vzťahy, a po tretie, že sporné oznámenie bolo predložené IMO v reakcii na výzvu ISWG‑GHG, ktorá sa spomína v bode 18 tohto rozsudku a ktorá bola adresovaná „zainteresovaným členským štátom a medzinárodným organizáciám“. Z týchto okolností však nevyplýva, že Únia, ktorá nie je medzinárodnou organizáciou s postavením pozorovateľa pri IMO a s ktorou táto organizácia neuzavrela žiadnu dohodu alebo osobitné dojednanie, ako bolo pripomenuté v bode 57 tohto rozsudku, bola oprávnená predložiť sporné oznámenie vo svojom vlastnom mene.
Z toho vyplýva, že na rozdiel od Komisie, ktorá uzavrela s IMO dohodu o spolupráci z roku 1974, Únia nemá nijaké oprávnenie, ktoré by jej umožňovalo zúčastňovať sa na činnosti orgánov a výborov tejto organizácie.
Komisia napokon vo svojom odporúčaní Rade, ktorého cieľom bolo splnomocniť Komisiu na začatie a vedenie rokovaní s Medzinárodnou námornou organizáciou (IMO) o podmienkach a pravidlách pristúpenia Európskeho spoločenstva [SEC(2002) 381 final], uznala, že Spoločenstvo nie je oprávnené zúčastňovať sa na činnosti IMO, a teda že je v jeho záujme pristúpiť k dohovoru o IMO.
Komisia však tvrdí, že nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, najmä zavedením článku 1 tretieho odseku ZEÚ a článku 47 ZEÚ, ako aj článku 220 ZFEÚ došlo k tomu, že Únia bola oprávnená konať v rámci IMO vo svojom vlastnom mene.
V tejto súvislosti, pokiaľ ide na jednej strane o článok 1 tretí odsek ZEÚ a článok 47 ZEÚ, tieto ustanovenia stanovujú, že Únia nahrádza Spoločenstvo, je jeho právnym nástupcom a má právnu subjektivitu. Tento právny dôsledok spojený s Lisabonskou zmluvou Rada a Komisia oznámili IMO spoločnou verbálnou nótou z 27. novembra 2009 a bol zohľadnený v rezolúcii Valného zhromaždenia Organizácie Spojených národov 65/276.
Okrem toho, že táto rezolúcia sa nevzťahuje na špecializované agentúry Organizácie Spojených národov, ako to potvrdil generálny tajomník Organizácie Spojených národov v nóte z 1. júna 2011, však ani uvedená rezolúcia, ani verbálna nóta z 27. novembra 2009, najmä z dôvodu jej jednostrannej povahy, nemôžu v žiadnom prípade priznať Únii v rámci IMO postavenie, ktoré Spoločenstvo nemalo.
Na druhej strane, pokiaľ ide o článok 220 ZFEÚ, je pravda, že tento článok zveruje Únii právomoc nadviazať „všetky vhodné formy spolupráce s orgánmi Organizácie Spojených národov a jej odbornými organizáciami“, zatiaľ čo článok 229 Zmluvy o EHS zveruje Komisii úlohu „udržiavať všetky vhodné vzťahy s orgánmi Organizácie spojených národov [a] jej špecializovanými organizáciami“.
Prijatie tohto článku 220 ZFEÚ však nemalo za následok, že Únia nahradila Komisiu ako zmluvnú stranu dohôd o spolupráci, ktoré Komisia uzavrela na základe článku 229 Zmluvy o EHS, ktorou je aj dohoda o spolupráci z roku 1974. Hoci totiž v súlade s článkom 1 tretím odsekom ZEÚ Únia v čase nadobudnutia platnosti Lisabonskej zmluvy nahradila Spoločenstvo a je jeho právnym nástupcom, ani toto posledné uvedené ustanovenie, ani žiadne iné ustanovenie Zmlúv nestanovuje, že by Únia mohla nahradiť Komisiu.
V treťom rade skutočnosť, že Únia nie je členom IMO a neuzavrela s touto poslednou uvedenou organizáciou žiadne osobitné dohody, ktoré by jej umožňovali zúčastňovať sa na činnosti tejto organizácie, nebráni tomu, aby jej vonkajšia právomoc mohla byť v tejto oblasti skutočne vykonávaná.
Na tieto účely treba na jednej strane zabezpečiť, aby Únia mohla vykonávať svoju právomoc na vnútornej úrovni a aby pri výkone tejto právomoci vymedzila svoje vlastné postavenie v súlade s postupom uplatniteľným v dotknutej oblasti.
Na druhej strane, ak Únia nie je členom medzinárodnej organizácie a príslušné medzinárodné právo jej tak bráni vykonávať v rámci takejto organizácie jej právomoc navonok, túto právomoc môžu vykonávať najmä členské štáty, ktoré konajú spoločne na základe povinnosti lojálnej spolupráce stanovenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ v záujme Únie. V tejto súvislosti nemožno členským štátom brániť, aby tejto organizácii predkladali oznámenia, či už sa týkajú oblastí patriacich do výlučnej právomoci Únie alebo právomoci, ktorú Únia zdieľa s členskými štátmi [pozri v tomto zmysle stanovisko 2/91 (Dohovor MOP č. 170) z 19. marca 1993,
EU:C:1993:106
, bod
; rozsudok z 12. februára 2009, Komisia/Grécko,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
, bod
, a stanovisko 1/13 (Pristúpenie tretích štátov k Haagskemu dohovoru) zo 14. októbra 2014,
EU:C:2014:2303
, bod
].
V prejednávanej veci je nesporné, že Rada schválila na návrh Komisie oznámenie Únie, ktoré malo byť predložené IMO, pričom Komisia, ako to potvrdila na pojednávaní, nespochybňuje ani spôsoby schválenia tohto oznámenia, ani jeho obsah.
Toto oznámenie z dôvodov uvedených v bodoch 53 až 66 tohto rozsudku a bez ohľadu na to, že patrí do výlučnej alebo spoločnej právomoci Únie, však v každom prípade nemohlo byť predložené IMO v mene Únie bez toho, aby došlo k porušeniu pravidiel upravujúcich činnosť tejto organizácie. Rada sa teda správne domnievala, že sporné oznámenie musia členské štáty predložiť vo svojom mene, konajúc spoločne v záujme Únie.
Pokiaľ ide vo štvrtom a poslednom rade o tvrdenie Komisie, podľa ktorého Chorvátska republika nemohla predložiť sporné oznámenie bez toho, aby porušila vonkajšiu právomoc Únie a právomoc Komisie zastupovať navonok, je pravda, že samotná skutočnosť, že Únia nie je členom medzinárodnej organizácie, nijako nesplnomocňuje členský štát, aby, konajúc individuálne v rámci svojho členstva v medzinárodnej organizácii, prebral záväzky, ktoré by sa mohli dotknúť pravidiel Únie stanovených na dosiahnutie cieľov Zmluvy (rozsudok z 12. februára 2009, Komisia/Grécko,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
, bod
).
V prejednávanej veci však z e‑mailu, ktorý Chorvátska republika zaslala IMO 7. februára 2020, vyplýva, že Chorvátska republika konajúca v mene členských štátov a Komisie len predložila tejto organizácii sporné oznámenie členských štátov a Komisie.
Je pravda, že vzhľadom na vzťahy, ktoré Komisia nadviazala s IMO na základe dohody o spolupráci z roku 1974, a keďže sa nezdá, že by tomu bránilo príslušné medzinárodné právo, členské štáty mohli Komisiu poveriť, aby ich zastupovala pri ich spoločnom vykonávaní vonkajšej právomoci v záujme Únie, ktorú Únia nemohla vykonávať na základe uplatniteľných pravidiel dohovoru o IMO.
Žiadne ustanovenie Zmlúv však nevyžaduje, aby členské štáty poverili svojím zastupovaním Komisiu, hoci relevantné medzinárodné právo tomu nebráni.
Ako totiž v podstate uviedol generálny advokát v bode 84 svojich návrhov, článok 17 ods. 1 ZEÚ okrem výnimiek, ktoré výslovne uvádza, zveruje Komisii výlučnú právomoc len na zabezpečenie zastupovania Únie, a nie členských štátov, a to aj vtedy, keď tieto štáty konajú spoločne v záujme Únie.
Treba teda konštatovať, že členské štáty majú v každom jednotlivom prípade možnosť slobodne rozhodovať o spôsobe svojho zastupovania navonok, a to aj vtedy, keď konajú spoločne v záujme Únie. Uvedeným členským štátom nič nebráni, aby na tieto účely poverili členský štát, ktorý predsedá Rade, pokiaľ tento členský štát nekoná individuálne, ani v mene Únie.
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.
O prvom žalobnom dôvode
Komisia uvádza svoj prvý žalobný dôvod len na účely preukázania, že Únia mala v prejednávanej veci výlučnú právomoc, a preto malo byť sporné oznámenie predložené v mene Únie.
Z dôvodov uvedených v bodoch 51, 52 a 54 tohto rozsudku, bez ohľadu na to, či je vonkajšia právomoc Únie, do ktorej patrí sporné oznámenie, výlučná alebo spoločná, však Únia nemohla v súlade s relevantným medzinárodným právom predložiť toto oznámenie IMO sama.
V dôsledku toho, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 97 svojich návrhov, prvý žalobný dôvod je neúčinný, a preto ho treba zamietnuť.
Keďže žiadnemu z týchto žalobných dôvodov nemožno vyhovieť, túto žalobu treba zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené rozhodnúť, že znáša svoje vlastné trovy konania, a uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada, v súlade s jej návrhmi.
Podľa článku 140 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú vlastné trovy konania. V dôsledku toho Belgické kráľovstvo, Česká republika, Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Francúzska republika, Holandské kráľovstvo, Fínska republika a Švédske kráľovstvo znášajú vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Rada Európskej únie.

3.
Belgické kráľovstvo, Česká republika, Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Francúzska republika, Holandské kráľovstvo, Fínska republika a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.