CELEX: 62021CJ0130
Odvolanie
Ochrana finančných záujmov Európskej únie
Boj proti podvodom
Viacročný finančný rámec
Údajný konflikt záujmov predsedu vlády Českej republiky
Žiadosť o zabránenie jeho stretnutiu s kolégiom európskych komisárov
Žiadosť o ukončenie priamych platieb z rozpočtu Únie v prospech niektorých agropotravinárskych skupín
Žaloba pre nečinnosť
Údajná nečinnosť Európskej komisie
Zloženie Všeobecného súdu Európskej únie
Údajný nedostatok nestrannosti
Neprípustnosť žaloby
Vyjadrenie
Aktívna legitimácia
Záujem na konaní

Svojím odvolaním sa pán Lukáš Wagenknecht domáha zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. decembra 2020, Wagenknecht/Komisia (T‑350/20, ďalej len „napadnuté uznesenie“, neuverejnené,
EU:T:2020:635
), ktorým tento súd zamietol ako neprípustnú jeho žalobu pre nečinnosť podľa článku 265 ZFEÚ, ktorou sa domáhal určenia, že Európska komisia protiprávne opomenula konať v reakcii na jeho žiadosť o prijatie záväzných a odrádzajúcich opatrení s cieľom odstrániť alebo vyriešiť údajný konflikt záujmov pána Andreja Babiša, predsedu vlády Českej republiky.
Okolnosti predchádzajúce sporu
Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 1 až 4 napadnutého uznesenia takto:
„1
Listom z 30. januára 2020 žalobca…, člen Senátu Parlamentu Českej republiky, požiadal Európsku komisiu, aby prijala záväzné a odrádzajúce opatrenia s cieľom odstrániť alebo vyriešiť údajný konflikt záujmov pána Andreja Babiša, predsedu vlády Českej republiky, a to najmä tým, že na jednej strane zabráni členom kolégia komisárov, najmä jeho predsedníčke, stretávať sa s [pánom Babišom] a diskutovať s ním o otázkach týkajúcich sa viacročného finančného rámca na roky 2021 – 2027 a rozpočtu Únie vo všeobecnosti, ako aj na druhej strane prijme opatrenia na ukončenie vyplácania priamej poľnohospodárskej pomoci z rozpočtu Únie niektorým spoločnostiam, ktoré pán Babiš ovláda a ktorých je skutočným vlastníkom (ďalej len ‚výzva na konanie‘), a to z dôvodu údajného konfliktu záujmov tohto zástupcu Českej republiky, ktorý vyplýva z jeho osobných a rodinných záujmov v podnikoch skupiny Agrofert a skupiny Synbiol, ktoré pôsobia najmä v agropotravinárskej oblasti.
Komisia vo svojej odpovedi z 25. marca 2020 konštatovala, že výzva na konanie, ktorá jej bola zaslaná, zodpovedá vo veľkej miere výzve, ktorá už bola adresovaná Európskej rade a ktorá je predmetom žaloby pre nečinnosť, ktorú momentálne Všeobecný súd prejednáva v rámci veci T‑715/19, Wagenknecht/Európska rada, a vysvetlila, že už prijala potrebné a primerané opatrenia s cieľom chrániť rozpočet Únie. Komisia sa odvolávala po prvé na skutočnosť, že žiadna platba z európskych štrukturálnych a investičných fondov nebola vyplatená príjemcom potenciálne dotknutým údajným konfliktom záujmov a po druhé na rozhodnutie z 28. novembra 2019, ktorým sa pozastavujú platby z Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV). V tejto súvislosti Komisia spresnila, že toto posledné uvedené rozhodnutie bolo napadnuté pred Všeobecným súdom vo veci T‑76/20, Česká republika/Komisia. Z dôvodu tejto veci, ktorá sa v tom čase prejednávala a ktorá bola medzičasom vymazaná z registra Všeobecného súdu v dôsledku späťvzatia návrhu zo strany žalobkyne (uznesenie z 25. augusta 2020, Česká republika/Komisia,
T‑76/20
, neuverejnené,
EU:T:2020:379
), sa teda Komisia rozhodla nepredložiť ďalšie pripomienky.
E‑mailom z 30. marca 2020 sa žalobca znovu obrátil na Komisiu, pričom zopakoval otázky, ktoré položil vo výzve na konanie, a to z dôvodu, že podľa jeho názoru sa k nim Komisia vo svojej odpovedi z 25. marca 2020 nevyjadrila. V tom istom e‑maile žalobca položil dodatočné otázky, pričom uznal, že tieto otázky prekračovali rámec výzvy na konanie.
Listom z 23. apríla 2020 Komisia vzala na vedomie e‑mail žalobcu z 30. marca 2020 a odpovedala, že k predchádzajúcej korešpondencii nemá čo dodať.“
Žaloba na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 9. júna 2020 odvolateľ podal na základe článku 265 ZFEÚ žalobu, ktorou sa domáhal konštatovania nečinnosti Komisie, ktorej sa táto inštitúcia údajne dopustila tým, že opomenula konať v reakcii na jeho výzvu na konanie.
Dňa 11. augusta 2020 Komisia vzniesla námietku neprípustnosti na základe článku 130 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Žalobca nepredložil pripomienky k tejto námietke neprípustnosti.
Napadnutým uznesením Všeobecný súd vyhovel návrhu Komisie, aby sa nezohľadnili časti žaloby odkazujúce na stanovisko právnej služby tejto inštitúcie z 19. novembra 2018, a po tom, ako po prvé v bodoch 28 až 31 tohto uznesenia konštatoval, že odvolateľ nemá záujem na konaní ani aktívnu legitimáciu, a po druhé v bodoch 32 až 36 tohto uznesenia rozhodol, že Komisia sa listom z 25. marca 2020 vyjadrila k výzve na konanie, žalobu zamietol ako neprípustnú.
Návrhy účastníkov v konaní na Súdnom dvore
Odvolateľ svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie a
–
vyhovel návrhom predloženým v prvostupňovom konaní.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie a
–
uložil odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania.
O odvolaní
Tvrdenia odvolateľa uvedené v jeho návrhu treba rozdeliť do šiestich odvolacích dôvodov, z ktorých prvý je založený na porušení článku 18 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, druhý na tom, že Všeobecný súd nesprávne kvalifikoval list Komisie z 25. marca 2020 ako vyjadrenie, tretí na tom, že Všeobecný súd nesprávne posúdil záujem odvolateľa na konaní a jeho aktívnu legitimáciu, štvrtý na porušení článku 6 ods. 1 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), článkov 2, 41 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a článku 2 ZEÚ, piaty na tom, že Všeobecný súd nesprávne posúdil spôsob, akým odvolateľ využil právne stanovisko Komisie z 19. novembra 2018 a šiesty na porušení všeobecnej zásady predvídateľnosti práva, pokiaľ ide o trovy konania.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 18 druhý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie tým, že jeden z členov rozhodovacieho zloženia Všeobecného súdu, ktorý rozhodoval o jeho žalobe – sudca J. Laitenberger – si nesplnil svoju povinnosť objektívnej nestrannosti, keď sa nachádzal v situácii zdanlivého konfliktu záujmov vo veci, ale napriek tomu nenamietol svoju zaujatosť. Okrem toho predseda Všeobecného súdu porušil svoju povinnosť upozorniť tohto sudcu na to, že sa nachádza v konflikte záujmov.
Podľa odvolateľa má tento konflikt záujmov svoj pôvod v dvoch okolnostiach, pričom aj jedna z nich postačuje na preukázanie nesplnenia uvádzanej povinnosti nestrannosti.
V prvom rade odvolateľ uvádza, že pán Laitenberger predtým, ako bol vymenovaný za sudcu Všeobecného súdu, strávil 20 rokov v službe v Komisii, a to konkrétne na generálnom riaditeľstve (GR) pre hospodársku súťaž a v oddelení hovorcu. Tento sudca sa pri rozhodovaní vo veci týkajúcej sa údajnej nečinnosti jeho bývalého zamestnávateľa približne deväť mesiacov po jeho odchode nachádzal v situácii zdanlivého konfliktu záujmov, a teda nesplnil požiadavku objektívnej nestrannosti.
V druhom rade odvolateľ tvrdí, že keď bol pán Laitenberger generálnym riaditeľom GR pre hospodársku súťaž, obhajoval nečinnosť Komisie voči skupine Agrofert v inom spore týkajúcom sa štrukturálne tej istej otázky, ako bola otázka položená v tejto veci.
V tejto súvislosti odvolateľ tvrdí, že v období od januára do marca 2018 s pánom Laitenbergerom prostredníctvom jeho hovorcu korešpondoval v nadväznosti na tri otázky, ktoré odvolateľ položil s cieľom zistiť, či skutočnosť, že členský štát nevymáha sumu zodpovedajúcu grantu, ktorý Komisia odmietla uhradiť z rozpočtu Únie, pretože Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) dospel k záveru, že bola vyplatená v rozpore s pravidlami Únie, a ktorá bola preto vyplatená z rozpočtu tohto členského štátu, predstavovala protiprávnu štátnu pomoc podľa práva Únie. V podstate dostal odpoveď, že Komisia v zásade nemôže nariadiť členskému štátu, aby vymáhal pomoc len z toho dôvodu, že táto pomoc bola poskytnutá protiprávne, ak nebola preukázaná nezlučiteľnosť so spoločným trhom. Táto odpoveď, ktorú poskytol hovorca pána Laitenbergera v mene GR pre hospodársku súťaž sa obmedzovala len na všeobecné vyjadrenie k zásadám, na ktorých spočíva štátna pomoc, a nie na konkrétne riešenie sporu, ktorý sa týkal dcérskej spoločnosti Agrofertu.
Komisia tvrdí, že prvý odvolací dôvod nemá právny základ.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, že záruky prístupu k nezávislému a nestrannému súdu vopred zriadenému zákonom, a najmä záruky, ktoré vymedzujú pojem rovnako ako jeho zloženie, predstavujú základný kameň práva na spravodlivý proces. To znamená, že každý súd má povinnosť overiť, či jeho zloženie zodpovedá takémuto súdu, ak v tejto otázke vzniknú vážne pochybnosti. Toto overenie je nevyhnutné vzhľadom na dôveru, ktorú musia súdy demokratickej spoločnosti vzbudiť u osoby podliehajúcej súdnej právomoci (rozsudok z 26. marca 2020, Preskúmanie Simpson/Rada a HG/Komisia,
C‑542/18 RX‑II a C‑543/18 RX‑II
,
EU:C:2020:232
, bod
a citovaná judikatúra).
Súdny dvor mal tiež už príležitosť rozhodnúť, že požiadavka nestrannosti, ktorá je zaručená v článku 47 Charty, pokrýva dva aspekty. Súd musí byť jednak subjektívne nestranný, teda žiadny z jeho členov nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, pričom osobná nestrannosť sa predpokladá, pokiaľ sa nepreukáže opak. Súd musí byť zároveň objektívne nestranný, to znamená, že musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek oprávnených pochybností v tomto ohľade (rozsudok zo 4. decembra 2019, H/Rada,
C‑413/18 P
, neuverejnený,
EU:C:2019:1044
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci sa odvolateľ tým, že sa obmedzil na tvrdenie, že jeden z členov rozhodovacieho zloženia, ktoré vydalo napadnuté uznesenie, sa nachádzal v situácii zdanlivého konfliktu záujmov, nesnaží spochybniť osobnú nestrannosť tohto člena, ale objektívnu nestrannosť rozhodovacieho zloženia.
Pokiaľ ide o dôvody, na ktorých odvolateľ zakladá toto tvrdenie, treba konštatovať, že samotná skutočnosť, že uvedený člen rozhodovacieho zloženia pracoval pred výkonom svojej funkcie sudcu Všeobecného súdu v službe Komisie, ktorá bola žalovanou v prvostupňovom konaní, nestačí na vyvolanie legitímnej pochybnosti, pokiaľ ide o jeho objektívnu nestrannosť, ako aj o nestrannosť tohto rozhodovacieho zloženia v prejednávanej veci (pozri v tomto zmysle uznesenie z 2. apríla 2020, Kerstens/Komisia,
C‑577/18 P‑REV
, neuverejnené,
EU:C:2020:250
, body
až
).
V tejto súvislosti článok 18 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorý je vyjadrením práva na prístup k nezávislému a nestrannému súdu zakotveného v článku 47 Charty, vo svojom prvom odseku stanovuje, že žiadny sudca ani generálny advokát sa nemôže zúčastniť rozhodovania o veci, v ktorej predtým vystupoval ako splnomocnený zástupca alebo poradca alebo konal za jedného z účastníkov konania, alebo v ktorej bol vyzvaný, aby o nej rozhodol ako člen súdu, vyšetrovacej komisie alebo z akéhokoľvek iného dôvodu, a v prvej vete druhého odseku, že ak sa z nejakého osobitného dôvodu ktorýkoľvek sudca alebo generálny advokát domnieva, že by sa nemal zúčastniť rozhodovania alebo preskúmavania konkrétnej veci, oznámi to predsedovi.
Pokiaľ však ide o zákaz uvedený v článku 18 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého sa sudca nesmie zúčastniť na rozhodovaní o veci, v ktorej predtým vystupoval v inej funkcii, a o odkaz v druhom odseku tohto článku 18 na „osobitný dôvod“, z ktorého by sa sudca nemal zúčastniť rozhodovania o konkrétnej veci, je vzhľadom na konkrétne okolnosti, ktoré uvádza odvolateľ, bezpredmetné odvolávať sa na to, že pán Laitenberger ako generálny riaditeľ GR Komisie pre hospodársku súťaž obhajoval nečinnosť tejto inštitúcie voči skupine Agrofert v inom spore, ktorý sa údajne týkal rovnakej otázky ako spor v tejto veci.
Po prvé, hoci sa korešpondencia medzi odvolateľom a Komisiou v priebehu roka 2018, tak isto ako jeho žaloba v prejednávanej veci, týkala údajného konfliktu záujmov českého predsedu vlády, predmetom tejto korešpondencie bola protiprávna štátna pomoc, ktorú údajne poskytla Česká republika, zatiaľ čo predmet prejednávanej veci sa týka platieb z rozpočtu Únie. Nejde teda o tú istú vec, ako uznáva samotný odvolateľ.
Po druhé, ako to tiež uznal odvolateľ, v tejto korešpondencii sa Komisia obmedzila na všeobecné pripomenutie zásad, na ktorých spočíva štátna pomoc, bez toho, aby sa konkrétne zaoberala sporom, na ktorý poukázal odvolateľ. Z toho vyplýva, že tieto odpovede sú v prejednávanej veci irelevantné a v žiadnom prípade nemôžu predstavovať nepriamy dôkaz o existencii zaujatosti.
Po tretie a v každom prípade platí, že, hoci sa zdá, že osoby, s ktorými bol odvolateľ v kontakte, patrili do oddelenia hovorcu Komisie a jednou z nich bol tlačový atašé GR pre hospodársku súťaž, z tejto korešpondencie nevyplýva, že by pán Laitenberger osobne spísal alebo schválil poskytnuté odpovede. Tvrdenie odvolateľa, založené na tom, že s posledným menovaným komunikoval prostredníctvom jeho hovorcu, preto nie je preukázané.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolateľ nepreukázal ani u sudcu Laitenbergera, ani u rozhodovacieho zloženia Všeobecného súdu, ktoré vydalo napadnuté uznesenie, nedostatok objektívnej nestrannosti v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 16 tohto rozsudku.
Prvý odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľ Všeobecnému súdu vytýka, že sa v bode 36 napadnutého uznesenia dopustil dvoch nesprávnych posúdení, keď kvalifikoval list Komisie z 25. marca 2020 ako vyjadrenie k výzve na konanie.
V prvom rade na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd tvrdí v uvedenom bode, Komisia v tomto liste odvolateľovi nevysvetlila dôvody, pre ktoré odmietla konať požadovaným spôsobom. Táto inštitúcia sa jednoducho vyhla odpovedi na obe žiadosti formulované vo výzve na konanie bez toho, aby sa nimi zaoberala.
V druhom rade Všeobecný súd kvalifikoval list Komisie z 25. marca 2020 ako vyjadrenie, hoci táto inštitúcia neodpovedala na žiadosť odvolateľa o ukončenie vyplácania priamej poľnohospodárskej pomoci z rozpočtu Únie patriacej do prvého piliera spoločnej poľnohospodárskej politiky (SPP) spoločnostiam, ktoré ovláda predseda vlády Českej republiky. Komisia však poukázala na to, že platby z európskych štrukturálnych a investičných fondov a EPFRV, ktoré patria do druhého piliera SPP, určené týmto spoločnostiam, boli pozastavené. Za týchto podmienok je podľa odvolateľa použitie článku 263 ZFEÚ, tak ako ho navrhuje Všeobecný súd, bezpredmetné, keďže odvolateľ nevzniesol žiadnu námietku proti vyhláseniu, ktoré Komisia urobila v súvislosti s týmto druhým pilierom, a opatreniam, ktoré v súvislosti s týmto pilierom prijala.
Neposkytnutie odpovede na žiadosť týkajúcu sa uvedeného prvého piliera predstavuje nečinnosť zo strany Komisie a musí viesť k zrušeniu napadnutého uznesenia. Okrem toho Všeobecný súd podľa odvolateľa nesprávne odkázal na EPFRV v spojení s vyplácaním priamej poľnohospodárskej pomoci, aby zakryl neexistenciu takejto odpovede.
Komisia spochybňuje dôvodnosť tejto argumentácie.
Posúdenie Súdnym dvorom
Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, Všeobecný súd v bodoch 33 až 35 napadnutého uznesenia správne pripomenul, že podmienky prípustnosti žaloby pre nečinnosť uvedené v článku 265 ZFEÚ nie sú splnené, ak sa inštitúcia vyzvaná konať vyjadrila k tejto výzve pred podaním žaloby (uznesenia z 8. februára 2018, CBA Spielapparate‑ und Restaurantbetrieb/Komisia,
C‑508/17 P
, neuverejnené,
EU:C:2018:72
, bod
, a z 3. decembra 2019, WB/Komisia,
C‑270/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2019:1038
, bod
), a že prijatie iného aktu než toho, ktorý si dotknuté osoby želali alebo ktorý považovali za nevyhnutný, ako napríklad riadne odôvodnené odmietnutie konať tak, ako sa požaduje vo výzve na konanie, predstavuje vyjadrenie, ktoré ukončuje nečinnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. novembra 2013, Komisia/Rada,
C‑196/12
,
EU:C:2013:753
, bod
a citovanú judikatúru).
Práve na základe tejto judikatúry Všeobecný súd v bode 36 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, že list Komisie z 25. marca 2020 v odpovedi na výzvu na konanie z 30. januára 2020, ktorý obsahoval rozhodnutie tejto inštitúcie nepodniknúť kroky v zmysle odporúčanom v tejto výzve, ukončil nečinnosť, čím spôsobil neprípustnosť žaloby žalobcu podľa článku 265 ZFEÚ. Všeobecný súd ďalej uviedol, že odvolateľ mohol proti uvedenému rozhodnutiu podať žalobu podľa článku 263 ZFEÚ pod podmienkou, že preukáže svoju aktívnu legitimáciu.
Treba však pripomenúť, že vyjadrenie v zmysle článku 265 druhého odseku ZFEÚ musí jasne a s konečnou platnosťou určovať stanovisko dotknutej inštitúcie k žiadosti odvolateľa a že považovanie odpovede tejto inštitúcie na uvedenú žiadosť za „vyjadrenie“, ktorým sa ukončuje údajná nečinnosť, predstavuje právnu otázku, ktorá môže byť vznesená v rámci odvolania (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. júna 2020, CJ/Súdny dvor Európskej únie,
C‑634/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:474
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci argumentácia, ktorú odvolateľ uvádza v rámci druhého odvolacieho dôvodu, nemôže spochybniť kvalifikáciu listu Komisie z 25. marca 2020 ako „vyjadrenia“, a teda ani záver Všeobecného súdu, podľa ktorého je žaloba z tohto dôvodu neprípustná.
V tejto súvislosti zo znenia tohto listu jasne vyplýva, že Komisia odmietla konať v reakcii na výzvu, ktorá jej bola doručená. Komisia totiž prostredníctvom toho, že žalobcovi v uvedenom liste vysvetlila, že už prijala potrebné a primerané opatrenia na ochranu rozpočtu Únie tým, že nevyplatila príjemcom potenciálne dotknutým konfliktom záujmov platby z európskych štrukturálnych a investičných fondov, ako aj tým, že prerušila vyplácanie platieb z EPFRV, implicitne, ale jednoznačne odmietla konať v súlade s dvoma žiadosťami žalobcu obsiahnutými vo výzve na konanie, pričom mu poskytla odôvodnenie. Z toho vyplýva, že sa nevyhýbala odpovedi na tieto žiadosti. Všeobecný súd sa tak nedopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 36 napadnutého uznesenia konštatoval, že list Komisie z 25. marca 2020 predstavoval vyjadrenie v zmysle článku 265 druhého odseku ZFEÚ.
Za týchto podmienok je neúčinné tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Všeobecný súd v bode 36 napadnutého uznesenia nesprávne odkázal na finančné prostriedky EPFRV ako týkajúce sa priamej poľnohospodárskej pomoci z rozpočtu Únie, keďže bez ohľadu na kvalifikáciu platieb z týchto fondov Komisia odmietla konať v súlade s požiadavkami odvolateľa z toho dôvodu, že pozastavenie týchto platieb predstavuje jedno z potrebných a primeraných opatrení, ktorých účelom je ochrana rozpočtu Únie.
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že otázka podmienok prípustnosti žaloby pre nečinnosť sa líši od otázky, či akt prijatý dožiadanou inštitúciou Únie, ktorá ním ukončí svoju nečinnosť, môže byť predmetom žaloby o neplatnosť (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. júna 2020, CJ/Súdny dvor Európskej únie,
C‑634/19 P
, neuverejnené,
EU:C:2020:474
, bod
a citovanú judikatúru). Preto je neúčinné tvrdenie odvolateľa založené na tom, že podanie žaloby podľa článku 263 ZFEÚ proti listu Komisie z 25. marca 2020 je bezpredmetné.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že druhý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľ kritizuje body 28 až 31 napadnutého uznesenia, v ktorých Všeobecný súd dospel k záveru, že odvolateľ nemá v rámci žaloby pre nečinnosť ani aktívnu legitimáciu, ani záujem na konaní.
Podľa odvolateľa sa ho akty, ktorých prijatie žiadal vo vzťahu k tretím osobám, môžu priamo a osobne týkať. Ak je prijatie takýchto aktov nevyhnutné na zabezpečenie dodržiavania základných hodnôt uvedených v článku 2 ZEÚ, podľa odvolateľa je potrebné uplatniť široký výklad kritérií prípustnosti, aby sa jednotlivcom umožnilo podať na Všeobecný súd žalobu, ktorou sa napáda nedodržanie týchto hodnôt zo strany inštitúcie Únie.
Odvolateľ tiež tvrdí, že má záujem na konaní. V prvom rade má ako člen parlamentu členského štátu a predseda stáleho výboru českého Senátu povereného kontrolou správy verejných prostriedkov záujem podať na Všeobecný súd návrh, aby preskúmal, či Komisia dodržala povinnosti vyplývajúce z právnej úpravy Únie. V druhom rade má ako európsky daňovník záujem podať na Všeobecný súd návrh, aby overil, či Komisia dodržala a uplatnila pravidlá týkajúce sa riadneho rozdelenia svojich peňazí.
Komisia sa domnieva, že argumentácia odvolateľa je nedôvodná.
Posúdenie Súdnym dvorom
Keďže z dôvodov uvedených v bodoch 31 až 38 tohto rozsudku sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že žaloba je neprípustná z dôvodu, že Komisia vyjadrila stanovisko k výzve na konanie z 30. januára 2020 pred podaním tejto žaloby, nie je potrebné preskúmať argumentáciu odvolateľa založenú na nesprávnom posúdení jeho aktívnej legitimácie a jeho záujmu na konaní. Za týchto podmienok by totiž prípadné nesprávne právne posúdenie nemalo vplyv na riešenie sporu a neovplyvnilo by výrok napadnutého uznesenia v rozsahu, v akom bola žaloba odmietnutá ako neprípustná (pozri analogicky rozsudok z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, bod
, ako aj uznesenie z 25. októbra 2016, VSM Geneesmiddelen/Komisia,
C‑637/15 P
, neuverejnené,
EU:C:2016:812
, body
a
).
Tretí odvolací dôvod treba teda zamietnuť ako nedôvodný.
O štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľ namieta porušenie článku 6 ods. 1 EDĽP, článkov 2, 41 a 47 Charty, ako aj článku 2 ZEÚ, ku ktorým došlo tým, že Všeobecný súd v bode 37 napadnutého uznesenia vyhovel námietke neprípustnosti, ktorú vzniesla Komisia bez toho, aby preskúmal meritum veci, pričom konkrétnejšie rozhodol, že hoci odvolateľ je členom vnútroštátneho parlamentu a je vystavený vyhrážkam voči jeho fyzickej integrite, cieľom článku 47 Charty nie je zmeniť systém súdneho preskúmania ustanovený Zmluvami.
Odvolateľ sa domnieva, že Všeobecný súd porušil svoju povinnosť nezávislosti v zmysle článku 6 ods. 1 EDĽP, a to z troch dôvodov. Po prvé nekriticky zohľadnil tvrdenia Komisie ako výkonnej moci, pričom takmer úplne ignoroval tvrdenia odvolateľa, čím porušil právo na spravodlivý proces, ktoré vyžaduje preskúmanie hlavných tvrdení všetkých účastníkov konania. Po druhé Všeobecný súd tým, že rozhodol o neprípustnosti žaloby odvolateľa, obmedzil svoje právomoci ako súdny orgán vo vzťahu k výkonnej moci Únie. Po tretie Všeobecný súd porušil požiadavku súdnej nezávislosti z hľadiska základných hodnôt a práv tým, že nekritizoval konanie výkonnej moci a nezachoval vhodnú rovnováhu medzi súdnou mocou a výkonnou mocou.
V tejto súvislosti odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd toleroval nerovnomerné použitie sporovej stratégie zo strany Komisie, spočívajúcej vo vznesení námietky neprípustnosti s cieľom umožniť porušenie základných hodnôt zakotvených v článku 2 ZEÚ, akými sú demokracia, právny štát, rovnosť a spravodlivosť.
Okrem toho Všeobecný súd tým, že ignoroval vyhrážky voči fyzickej integrite odvolateľa, porušil jeho právo na život, ako ho zaručuje článok 2 Charty.
Odvolateľ dodáva, že Všeobecný súd tým, že nerozhodol o veci samej a ignoroval väčšinu jeho tvrdení, prostredníctvom neposkytnutia odôvodnenia porušil svoju povinnosť odôvodnenia, ktorá je zakotvená v článku 41 Charty a zakladá sa na práve na spravodlivý proces.
Komisia dôvodnosť týchto tvrdení spochybňuje.
Posúdenie Súdnym dvorom
Odvolateľ tým, že uvádza porušenie článku 6 ods. 1 EDĽP, článkov 2, 41 a 47 Charty, ako aj článku 2 ZEÚ v podstate kritizuje skutočnosť, že Všeobecný súd na základe článku 130 svojho rokovacieho poriadku rozhodol o námietke neprípustnosti bez prejednania veci samej.
V tomto smere stačí poukázať na to, ako v podstate pripomenul Všeobecný súd v bode 37 napadnutého uznesenia, že podmienky prípustnosti žaloby podanej na Súdny dvor treba vykladať z hľadiska základných hodnôt a práv práva Únie, ktoré však nemôžu mať za následok zmenu systému súdneho preskúmania upraveného v Zmluvách a najmä pravidiel o prípustnosti žaloby podanej priamo na súd Únie (uznesenie Wagenknecht/Európska rada,
C‑504/20 P
,
EU:C:2021:305
, bod
a citovaná judikatúra).
Navyše tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Všeobecný súd v napadnutom uznesení porušil svoju povinnosť odôvodnenia, je založené na neexistencii meritórneho preskúmania veci v tomto uznesení, čo je len dôsledkom legitímneho rozhodnutia Všeobecného súdu rozhodnúť bez prejednania veci samej podľa článku 130 rokovacieho poriadku tohto súdu.
Z toho vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.
O piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľ v podstate kritizuje body 14 až 24 napadnutého uznesenia, ktorými Všeobecný súd vyhovel návrhu Komisie nezohľadniť časti žaloby odkazujúce na stanovisko právnej služby tejto inštitúcie z 19. novembra 2018. Odvolateľ sa domnieva, že Všeobecný súd nesprávne posúdil rozsah, v ktorom sa vo svojej žalobe opieral o toto stanovisko.
Odvolateľ tvrdí, že oba odkazy na uvedené právne stanovisko, ktoré uviedol vo svojej žalobe, mali za cieľ poskytnúť doplňujúce, a nie zásadné vysvetlenia jeho vlastných tvrdení, pričom prvý odkaz sa nachádzal v poznámke pod čiarou a druhý odkaz v nadpise jedného bodu žaloby.
Komisia sa domnieva, že tento odvolací dôvod je neúčinný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba konštatovať, že tento odvolací dôvod je neúčinný. Aj za predpokladu, že by bol dôvodný, by totiž nemal vplyv ani na bod 1 výroku napadnutého uznesenia, v ktorom sa konštatuje, že nie je potrebné zohľadniť uvedené stanovisko právnej služby Komisie, ktoré bolo pripojené k žalobe, a jej časti odkazujúce na obsah tohto stanoviska, ani bod 2 tohto výroku, ktorým bola žaloba odvolateľa zamietnutá ako neprípustná.
Piaty odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako neúčinný.
O šiestom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Šiestym odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu právnej predvídateľnosti, keď mu uložil povinnosť nahradiť trovy konania, hoci ich výška nie je v napadnutom uznesení uvedená a články 133 až 141 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ktoré sa týkajú trov konania, nestanovujú vecné pravidlo, ktoré by umožňovalo určiť trovy konania.
Komisia uvádza, že tento odvolací dôvod je neprípustný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Podľa ustálenej judikatúry platí, že pokiaľ boli všetky ostatné odvolacie dôvody zamietnuté, návrhy týkajúce sa údajnej nesprávnosti rozhodnutia Všeobecného súdu o trovách konania je potrebné zamietnuť ako neprípustné na základe článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého sa odvolanie nemôže týkať len výšky trov konania a povinnosti účastníka konania uhradiť ich (uznesenia z 12. januára 2017, Europäischer Tier‑ und Naturschutz a Giesen/Komisia,
C‑343/16 P
, neuverejnené,
EU:C:2017:10
, bod
, ako aj zo 14. apríla 2021, Wagenknecht/Európska rada,
C‑540/20 P
,
EU:C:2021:305
, bod
).
Keďže ostatné odvolacie dôvody sa zamietajú, šiesty odvolací dôvod je potrebné odmietnuť ako neprípustný.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
V súlade s článkom 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľným na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Komisia navrhla uložiť odvolateľovi povinnosť nahradiť trovy konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené rozhodnúť tak, že znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Pán Lukáš Wagenknecht znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.