CELEX: 62015TJ0020
Európai uniós védjegy
Felszólalási eljárás
A PICCOLOMINI európai uniós szóvédjegy bejelentése
A PICCOLO korábbi európai uniós szóvédjegy
A korábbi védjegy tényleges használatának hiánya
A 207/2009/EK rendelet 42. cikkének (2) bekezdése

A jogvita előzményei
2012. január 16‑án a beavatkozó fél, a Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (
HL 2009. L 78., 1. o.
) alapján európai uniós védjegybejelentést nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO).
A lajstromoztatni kívánt védjegy a PICCOLOMINI szómegjelölés volt.
A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 33. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, amelyek az alábbi leírásnak felelnek meg: „Alkoholtartalmú italok (a sörök kivételével)”.
A európai uniós védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
2012. február 20‑i, 35/2012. számában hirdették meg.
2012. május 14‑én a felperes Henkell & Co. Sektkellerei KG a 207/2009 rendelet 41. cikke alapján felszólalást terjesztett elő a bejelentett védjegynek a fenti 3. pontban említett, a 33. osztályba tartozó áruk tekintetében történő lajstromozásával szemben.
A felszólalás a korábbi, 2001. augusztus 14‑én a 952770. számon lajstromozott PICCOLO európai uniós szóvédjegyen alapult.
A korábbi védjegy a 33. és 42. osztályba tartozó árukat és szolgáltatásokat jelöli, melyek az alábbi leírásnak felelnek meg:
—
33. osztály: „Alkoholtartalmú italok (a sörök kivételével), különösen borok, édes borok, pezsgő borok, gyöngyöző borok, fűszerborok és vermutok, szeszes italok”;
—
42. osztály: „Vendéglátás (étkeztetés); ideiglenes szállásadás”.
A felszólalás alátámasztásaként hivatkozott jogalap a 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja volt.
2012. november 28‑án a beavatkozó fél a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdésének megfelelően kérte, hogy a felperes szolgáltasson bizonyítékot a korábbi védjegy tényleges használatára vonatkozóan.
2013. február 19‑én a felperes megerősítette, hogy a PICCOLO védjegyet pezsgőborok vonatkozásában az Európai Unió tizenhat tagállamában használta, a PIKKOLO védjegyet pedig Németországban és Ausztriában használta pezsgőbor vonatkozásában. Hozzáfűzte, hogy a helyesírás szintjén tapasztalható eltérés a „pikkolo” és a „piccolo” elemek között igen csekély volt, és az érintett vásárlóközönség alig észlelte, mivel a két elem kiejtése megegyezik. Ezenfelül dokumentumokat és más elemeket nyújtott be a korábbi védjegy tényleges használatának alátámasztására.
2013. szeptember 17‑i határozatával a felszólalási osztály úgy találta, hogy a felperes bizonyította a korábbi védjegy tényleges használatát, és teljes egészében helyt adott a felszólalásnak.
2013. november 18‑án a beavatkozó fél a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az EUIPO‑hoz a felszólalási osztály határozatával szemben.
2014. október 31‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO első fellebbezési tanácsa a fellebbezésnek helyt adott, és a felszólalási osztály határozatát hatályon kívül helyezte azzal az indokkal, hogy a felperes nem nyújtott be megfelelő bizonyítékokat a korábbi védjegy tényleges használatának alátámasztására. A fellebbezési tanács a felszólalást a 207/2009/EK rendelet 42. cikkének (2) bekezdése értelmében elutasította.
A korábbi védjegy tényleges használata hiányának megállapításához a fellebbezési tanács először is úgy találta, hogy a bizonyítékok összességét figyelembe véve helyénvaló azt a következtetést levonni, hogy a „piccolo” elem a nemzetközi szinten használt bortermelő‑terminológia részét képezi, és mint ilyen az átlagos fogyasztó számára ismert. Másodszor kiemelte, hogy azon fogyasztók, akik nem értik a „piccolo” kifejezést, nem feltételeznék automatikusan, hogy védjegyről van szó, amikor a pezsgőbor forgalmazása keretében találkoznak e kifejezéssel. Harmadszor a fellebbezési tanács megjegyezte, hogy a PIKKKOLO vagy a PICCOLO megjelöléseket egyértelműen leíró jelleggel vagy rövidítve – azaz „picc” formában – használták, valamint hogy azok a felperes különböző árui vonatkozásában kizárólag más leíró elemekhez, mint például a „trocken” vagy a „dry” kifejezések, vagy a felperes cégnevének egy részéhez, azaz a „henkell” kifejezéshez társultak. Negyedszer úgy találta, hogy utóbbi kifejezés – amely a felperes cégnevének részét képezi – volt a domináns elem az elhelyezkedéséből és a méretéből adódóan, mind az palackok címkéjén, mind a csomagoláson. Hozzáfűzte, hogy e kifejezés olyannyira nem bír semmi olyan egyértelmű jelentéssel, hogy – tekintettel a megjelenítésének módjára – azonnal megkülönböztető jelnek legyen tekinthető.
A felek kérelmei
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;
—
az EUIPO‑t és a beavatkozót kötelezze a költségek viselésére.
Az EUIPO és a beavatkozó fél azt kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a keresetet;
—
kötelezze a felperest a költségek viselésére,
A jogkérdésről
Keresetének alátámasztásaként a felperes egyetlen, a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.
Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 207/2009 rendelet (10) preambulumbekezdéséből következik, hogy a jogalkotó szerint a korábbi védjegy oltalma csak annyiban indokolt, amennyiben azt ténylegesen használták. Ekképpen a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdése értelmében a bejelentő kérelmére a felszólalást előterjesztő, korábbi európai uniós védjegy jogosultjának, illetve ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében a felszólalást előterjesztő, korábbi nemzeti védjegy jogosultjának igazolnia kell a európai uniós védjegybejelentés meghirdetését megelőző öt évre vonatkozóan a felszólalás alapjául szolgáló korábbi védjegynek az Unióban vagy az adott tagállamban való tényleges használatát az árujegyzékben szereplő és a felszólalásban hivatkozott árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, vagy kellőképpen igazolnia kell a használat elmaradását, feltéve hogy a korábbi európai uniós védjegyet az európai uniós védjegybejelentés meghirdetésének napjánál legalább öt évvel korábban lajstromozták. Ilyen igazolás hiányában a felszólalást el kell utasítani.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon követelmény létezésének, miszerint a európai uniós védjegybejelentéssel szemben akkor tehető felszólalás, ha a korábbi védjegyet ténylegesen használták, az a célja, hogy korlátozza a két védjegy közötti összeütközést, amennyiben nincs a piacon jelenlevő védjegy tényleges rendeltetéséből származó valós gazdasági indok (lásd ebben az értelemben: 2004. július 8‑iSunrider kontra OHIM – Espadafor Caba [VITAFRUIT],
T‑203/02
, EBHT,
EU:T:2004:225
,
–
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, és a 2009. november 30‑iEsber kontra OHIM – Coloris Global Coloring Concept [COLORIS],
T‑353/07
, nem tették közzé,
EU:T:2009:475
,
20.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló 1995. december 13-i 2868/95/EK rendelet (
HL 1995. L 303., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás: 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 22. szabályának (3) bekezdése alapján a tényleges használat igazolásának a korábbi védjegy árujegyzékében szereplő – a felszólalás alapjául szolgáló – áruk és szolgáltatások tekintetében való használatának helyére, idejére, mértékére és jellegére kell irányulnia.
Másodszor az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát, ha alapvető rendeltetésének megfelelően használják, amely abban áll, hogy a védjegy biztosítja azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan a védjegyet lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által biztosított jogok fenntartása (lásd analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul‑ítélet,
C‑40/01
, EBHT,
EU:C:2003:145
,
43.
pont).
A védjegyhasználat ténylegességének mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek alapján megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos‑e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági ágazatban annak érdekében igazoltnak tekintett használatok, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások számára megteremtsék és fenntartsák a piaci részesedést, az említett áruk és szolgáltatások természete, a piac jellegzetességei, valamint a védjegy használatának mértéke és gyakorisága (2004. július 8‑iVITAFRUIT‑ítélet,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
40.
pont; lásd még analógia útján: 2003. március 11‑iAnsul‑ítélet,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
pont).
Valamely védjegy tényleges használatát nem lehet valószínűség vagy feltételezések alapján igazolni, ehhez konkrét és objektív bizonyítékokra kell támaszkodni, amelyek igazolják a védjegynek az érintett piacon történő tényleges és kellő mértékű használatát (2002. december 12‑iKabushiki Kaisha Fernandes kontra OHIM – Harrison [HIWATT] ítélet,
T‑39/01
, EBHT,
EU:T:2002:316
,
47.
pont; 2004. október 6‑iVitakraft‑Werke Wührmann kontra OHIM – Krafft [VITAKRAFT] ítélet,
T‑356/02
, EBHT,
EU:T:2004:292
,
28.
pont).
Ezen megállapításokra tekintettel kell megvizsgálni, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította‑e meg a megtámadott határozat 21. és 51. pontjában, hogy a beavatkozó nem bizonyította megfelelően azt, hogy a korábbi védjegyet tényleges használat tárgyát képezte a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdésének értelmében.
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a mivel a korábbi védjegy lajstromozására irányuló európai uniós védjegybejelentést 2012. február 20‑án tették közzé, a 207/2009 rendelet 42. cikkének (2) bekezdésében említett ötéves időszak 2007. február 20‑tól 2012. február 19‑ig tartott (a továbbiakban: releváns időszak).
A felperes az egyetlen jogalapjának alátámasztására úgy érvel, hogy a fellebbezési tanács által levont következtetéssel ellentétben az EUIPO előtti eljárás során benyújtott bizonyítékok alátámasztják a korábbi védjegy tényleges használatát.
Először is a felperes lényegében arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács értékelése, mely szerint a „piccolo” kifejezést tisztán leíró jellegűként érzékeli a közönség,
de facto
a korábbi védjegy törlését vonja maga után. Másodszor úgy véli, hogy a fellebbezési tanács jogellenesen járt el, amikor a korábbi védjegy tényleges használata bizonyítékainak értékelésekor megvizsgálta e védjegy megkülönböztető képességét, és arra a következtetésre jutott, hogy ez utóbbi nem rendelkezik ilyennel. Harmadszor úgy véli, hogy a fellebbezési tanács azon értékelése, mely szerint a korábbi védjegy nem rendelkezik megkülönböztető képességgel, kizárólag a releváns időszaknál későbbi keltezésű dokumentumokon alapul, melyeket a beavatkozó fél terjesztett elő a felszólalási osztály határozata elleni fellebbezés indokolását tartalmazó beadványában. A felperes szerint tehát semmilyen bizonyíték nem támasztja alá, hogy a korábbi védjegy ne rendelkezett volna megkülönböztető képességgel a releváns időszakban. Végül negyedszer úgy érvel, hogy még amennyiben a Törvényszék ki is mondaná, hogy a fellebbezési tanács hatásköre kiterjed annak megállapítására, hogy a korábbi védjegy nem rendelkezett megkülönböztető képességgel, a megtámadott határozat jogszerűségének Törvényszék általi felülvizsgálata egyértelműen megállapítaná, hogy a fellebbviteli tanács által levont következtetéssel ellentétben az említett védjegyet védjegyként használták, és nem kizárólag leíró jelleggel.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja a felperes állításainak megalapozottságát. Úgy vélik, hogy a felperes által az eljárás folyamán előterjesztett vagy hivatkozott bizonyítékok alapos vizsgálata megerősíti, hogy a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy a korábbi védjegy tényleges használatára vonatkozóan nem szolgáltattak bizonyítékot.
A Törvényszék úgy véli, hogy az első három érv vizsgálatát megelőzően célszerű vizsgálni a felperes negyedik érvét, mely lényegében a korábbi védjegy használatának jellegével kapcsolatos.
Negyedik érvében a felperes úgy érvel, hogy a fellebbezési tanács által megállapítottakkal ellentétben a korábbi védjegyet védjegyként használták, és nem kizárólag leíró jelleggel (lásd a fenti 27. pontot).
A jelen esetben ki kell emelni, hogy a korábbi védjegy tényleges használatának vizsgálata keretében a fellebbezési tanács először is hangsúlyozta, hogy az EUIPO előtti eljárásban részt vevő felek nem jutottak megegyezésre azon kérdést illetően, hogy a korábbi védjegyet egy bizonyos méretű palack leíró megjelöléseként használták‑e inkább, mintsem védjegyként az alapvető rendeltetésének megfelelően, amely abban áll, hogy biztosítja azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan az említett védjegyet lajstromozták. Ezt követően megjegyezte egyfelől, hogy e kérdés elkülönül azon kérdéstől, hogy a korábbi védjegy lajstromozható volt‑e a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megfelelően, és másfelől, hogy e kérdés kizárólag a törlési osztály előtti törlési eljárás tárgyát képezhetné ugyanezen rendelet 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján. Végül előadta a 2013. május 16‑iReber kontra OHIM – Klusmeier ítéletre (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, nem tették közzé,
EU:T:2013:250
) hivatkozva, hogy hatáskörrel rendelkezik annak megállapítására, hogy a korábbi védjegy sajátos használata leíró jellegű volt‑e a tényleges használat 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdésében meghatározott követelménye szempontjából.
Egyébiránt meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott határozat 8. pontjában megállapítást nyert, és amint az EUIPO Törvényszék részére átadott aktájában szereplő dokumentáció elemzéséből kitűnik – a korábbi védjegy tényleges használatának bizonyításához a felperes az EUIPO előtti eljárás során a következő bizonyítékokat nyújtotta be:
—
marketingigazgatójának 2013. február 13‑i, eskü alatt tett nyilatkozatát, amely pezsgőboros palackok fényképeire hivatkozik, és feltünteti a „piccolo”, illetve „pikkolo” felirattal ellátott pezsgőborok értékesítési adatait az Unió különböző tagállamaiban 2007 és 2011 között;
—
pezsgőboros palackok fényképeit;
—
áruleírások és a 2007. április 1‑jétől alkalmazandó, majd azt követő években alkalmazott árlisták németül szövegezett, részleges fordítással ellátott kivonatait, melyekből tartalmazták például a „pikkolo” megjelöléssel ellátott 0,2 literes palackok skáláját;
—
a 2008. április 1‑jétől, illetve 2009. április 1‑jétől alkalmazandó exportárlista angolul szövegezett kivonatát, mely tartalmazta a „piccolo” megjelöléssel ellátott 0,2 literes palackok skáláját;
—
számos a 2007 és 2012 közötti időszakra vonatkozó, görögországi, olaszországi és finnországi vállalkozásoknak kiállított számlát, melyek többek között „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.” 0,2 literes palackok leszállítását említik;
—
egy marketingbrosúra kivonatát.
A fenti 32. pontban hivatkozott, valamint a beavatkozó fél által benyújtott dokumentumok elemzését követően a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 51. pontjában megállapította, hogy a korábbi védjegy nem képezte tényleges használat tárgyát az alapvető rendeltetésével összhangban, mely abban állt, hogy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan lajstromozták.
A Törvényszék úgy véli, hogy a fenti 32. pontban hivatkozott dokumentumok vizsgálatából e következtetés jogosan volt levonható.
E tekintetben meg kell jegyezni először is, hogy a fellebbezési tanács nem kérdőjelezte meg a korábbi védjegy használatának sem az időtartamát, sem a jelentőségét, és ezt a felek sem vitatták.
Ezt követően a használat helyét illetően a felperes vitatja a fellebbezési tanács azon megállapítását, mely szerint kizárólag Németországban, Görögországban, Olaszországban és Finnországban forgalmazná az áruit. Azt állítja, hogy az Unió 20 tagállamában értékesítette áruit a PICCOLO megjelöléssel, és két tagállamban PIKKOLO megjelöléssel, amint az marketingigazgatójának 2013. február 13‑i, eskü alatt tett nyilatkozatából is kitűnik.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy valamely irat bizonyító erejének megítélésekor mindenekelőtt a benne foglalt információ valószínűségét kell vizsgálni. Figyelembe kell tehát venni különösen az irat eredetét, készítésének körülményeit, címzettjét, valamint hogy tartalma alapján értelmesnek és hitelesnek tűnik‑e. A jelen esetben az eskü alatt tett nyilatkozatot magának a felperesnek a marketingigazgatója tette, és ekképpen az nem rendelkezik ugyanolyan megbízható és hiteles jelleggel, mint egy harmadik, vagy az érintett vállalkozástól független személy által tett nyilatkozat. Az eskü alatt tett nyilatkozat magában nem elégséges, és csupán mutatóul szolgál, melyet további bizonyítékokkal kell alátámasztani (lásd ebben az értelemben: 2013. május 16‑iWolfgang Amadeus Mozart PREMIUM ítélet,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
,
36.
pont).
Márpedig, amint arra az EUIPO és a beavatkozó fél helytállóan utalt, az eskü alatt tett nyilatkozatban szereplő információkat nem támasztja alá a nyilatkozatot kísérő többi bizonyíték. Éppen ellenkezőleg, a felperes által benyújtott számlákból egyértelműen kiderül, hogy azok csupán négy tagállam területét érintik. Ennélfogva a fellebbezési tanács nem követett el hibát, amikor a megtámadott határozat 37. pontjában úgy találta, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékokból az tűnik ki, hogy a felperes nem az egész Unió területén forgalmazta pezsgőborát, hanem csupán Németországban, Görögországban, Olaszországban és Finnországban.
Végül ami a megtámadott határozatban a korábbi védjegy használatának jellegével kapcsolatban végzett elemzést illeti, melyet a felperes különösen és legfőképp vitat (lásd a fenti 27. pontot), a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 39–51. pontjában lényegében úgy találta, hogy függetlenül azon kérdéstől, hogy a fogyasztók értik‑e „piccolo” kifejezés jelentését, a korábbi védjegy felperes pezsgőboros palackjain, illetve az áruleírásokon és számlákon való használatának módja nem enged arra következtetni, hogy az említett védjegyet védjegyként használták volna.
A felperes vitatja ezen elemzést, elsősorban azzal érvelve, hogy különleges jelentőséget kell tulajdonítani a korábbi védjegy árukon való használata módjának, hiszen pontosan ekként jelenik meg a védjegy a fogyasztók számára, mivel az áruleírások, árlisták és számlák kizárólag az üzleti világnak szólnak, nem a fogyasztónak. Szerinte az áruk megjelenéséből egyértelműen kitűnik, hogy az említett védjegyet védjegyként használták, és nem leíró jelleggel. Hozzáfűzi, hogy az érintett ágazatban szokásos kizárólag a védjegyet jelölne kiemelt módon. Ennélfogva a szóban forgó védjegy kiemelt módon való, hangsúlyos megjelenítése, mely magára vonzza a tekintetet, tükrözi a felperes szándékát, hogy a kifejezést védjegyként használja, és ne a palack méretének leírásaként, ami megfelel a kifejezés használata fogyasztó általi észlelésének.
Meg kell állapítani, hogy a felperes érvelésének nem lehet helyt adni.
Ugyanis függetlenül attól a kérdéstől, hogy a „piccolo” kifejezés a borászati vállalkozások ágazatában használt szakkifejezés‑e, vagy hogy azt ugyanígy általánosan alkalmazzák a pezsgőborok forgalmazása során is egy átlagos borfogyasztó irányában, úgy kell tekinteni mindenesetre, hogy a korábbi védjegynek magán a terméken, azaz a pezsgőbor palackjain történő használata módjából nem vonható le olyan következtetés, hogy az említett védjegyet védjegyként, azaz alapvető rendeltetésének megfelelően használták, amely abban áll, hogy jelölje az érintett áru kereskedelmi származását. Márpedig akkor állapítható meg, hogy valamely védjegy tényleges használat tárgyát képezi, ha annak érdekében használják, hogy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások eredetének azonosíthatóságát, amelyekre vonatkozóan lajstromozták (2015. június 16‑iPolytetra kontra OHIM – EI du Pont de Nemours [POLYTETRAFLON] ítélet,
T‑660/11
,
EU:T:2015:387
,
70.
pont).
A felperes állításaival ellentétben a „piccolo” kifejezés nem szerepelt feltűnő helyen – a fogyasztó figyelmének felkeltésére alkalmas módon – sem az árun, sem a csomagolásán. Éppen ellenkezőleg, amint azt a fellebbezési tanács joggal emelte ki a megtámadott határozat 42–45. pontjában, egyértelműen a „henkell” kifejezés az, ami dominál mind az árun, mind a csomagoláson.
Ami árut illeti, amint arra a fellebbezési tanács rámutatott a megtámadott határozat 43. pontjában, a „henkell” kifejezés a palack nyakán lévő címke legtetején található, és azt szalag teszi még szembetűnőbbé. E kifejezés alatt embléma látható, amely a „piccolo” vagy „pikkolo” kifejezés fölött helyezkedik el. A „piccolo” vagy „pikkolo” a „dry sec” megjelölés felett, jóval kisebb betűkkel szerepel. A palack nyakán megjelenő embléma látható a palack központi címkéjén is. Ez a nagy félkövér betűkkel írt „henkell” kifejezés felett található, amely a jóval kisebb betűkkel írt „trocken” felirat felett helyezkedik el.
Ami a csomagolást illeti, a „piccolo” vagy „pikkolo” kifejezés megjelenítése hasonlít az árun szereplőhöz. A csomagoláson ugyanis az embléma a kövér nagybetűkkel írt „henkell” kifejezés felett található, amely a jóval kisebb betűkkel írt „trocken” felirat felett helyezkedik el. A „piccolo” vagy „pikkolo” a csomagolás alján látható a „trocken” kifejezéssel megegyező betűmérettel, és azt még kisebb betűkkel írt más szavak kísérik.
Így – amint azt joggal jegyezte meg mind a fellebbezési tanács, mind a beavatkozó – akár a termékről, akár a csomagolásról legyen szó, egyértelműen a „henkell” kifejezés az, amely méreténél és elhelyezkedésénél fogva dominál. A „piccolo” vagy „pikkolo” kifejezés az összképben csak másodlagosan, kiegészítő elemként jelenik meg.
Ennélfogva, amint az EUIPO és a beavatkozó jogosan jegyzik meg, a palackon vagy a csomagoláson inkább a „henkell” kifejezés érzékelhető úgy, mint amely a termék kereskedelmi származására utal, míg a „piccolo” vagy „pikkolo” szó rendeltetése pusztán az, hogy leírja a palack méretét.
Ezt a következtetést végeredményében teljes mértékben alátámasztják a felperes által az EUIPO előtti eljárás során benyújtott áruleírások, árlisták és számlák is. Amint ugyanis a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 40. pontjában megállapította, és amint azt az EUIPO és a beavatkozó állítja, nyilvánvaló, hogy a „pikkolo” vagy „piccolo” kifejezést egyértelműen a palack méretének leírására használják. Ez a kifejezés a felperes különböző árui tekintetében kizárólag más, leíró jellegű kifejezésekhez kapcsolódik, mint a „trocken” és a „dry”, és következetesen a 0,2 literes palackokhoz társul, ugyanúgy, mint ahogy a „magnum” vagy „double magnum” kifejezés a 1,5 literes vagy 3 literes palackok jelölésére szolgál.
Ami különösen a számlákat illeti, ezeken a „henkell trocken dry sec picc” vagy a „henkell tro. dry sec picc” megjegyzés szerepel, amelyet a borospalack méretére utaló megjegyzés követ, azaz a „200 ml”, egyes esetekben az alkoholtartalomra utaló megjegyzésekkel, például „11,5% vol.”. Márpedig egyértelműen kiderül, hogy ezek az utalások, amelyeket rövidített formában alkalmaznak, nem tekinthetők úgy, mint amelyek a termék kereskedelmi származását jelölik. Amint azt az EUIPO is hangsúlyozza, az a tény, hogy a „picc” rövidített kifejezés mindig a „trocken dry sec” vagy „tro dry sec” után szerepel, amelyek mind a pezsgőbor édességi fokát írják le különböző nyelveken, úgy értelmezendő e tekintetben, hogy a „piccolo” kifejezés maga is leíró jellegű, és nem a kereskedelmi származásra utaló további megjelölés a „henkell” cégnév mellett.
Meg kell tehát állapítani, hogy a felperes által a felszólalási osztály és a fellebbezési tanács elé terjesztett bizonyítékokból azokat együttesen értékelve sem állapítható meg a jog által megkövetelteknek megfelelően a korábbi védjegy tényleges használata a releváns időszakban. Hozzá kell fűzni, hogy amint az a felperes negyedik érvének elemzésével kapcsolatos fejleményekből következik, a korábbi védjegy tényleges használatának fellebbezési tanács általi vizsgálata megfelel az alkalmazandó szabályoknak és ítélkezési gyakorlatnak. Meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács semmi esetre sem sértette meg a felperes által hivatkozott, a különösen a 2012. május 24‑iFormula One Licensing kontra OHIM ítéletből (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
) következő elveket. Ugyanígy meg kell jegyezni, hogy az említett érv vizsgálatából következik, hogy a fellebbezési tanács semmiképpen sem határozott arról a kérdésről, hogy létezik‑e feltétlen ok, amely kizárná a korábbi védjegy lajstromozását vagy érvényességét, pusztán arra szorítkozott, hogy értékelje, e védjegyet ténylegesen használták‑e az alapvető rendeltetésével összhangban.
Ebből következik, hogy a korábbi védjegy vonatkozásában nem állapítható meg a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdésének megsértése.
Hozzá kell fűzni mindemellett, hogy ez a következetés nem vonható kétségbe a kereset A.8–A.12. mellékleteinek fényében, amelyek az 1935 óta Németországban használt áruk különböző kiszereléseit foglalják össze; tartalmazzák az áru fekete címkéjének kivitelezését; a németországi kiskereskedelmi logóval ellátott árukkal kapcsolatos vizsgálatot; régebbi képeket, reklámokat és egy CD‑ROM‑ot, amelyen az 1957 és 1964 közötti televíziós reklámok szerepelnek, végül a németországi fogyasztók körében végzett, 1991. októberi felmérést.
A kereset A.8–A.12. mellékletei, amelyeket a felperes először a Törvényszék előtti eljárás keretében terjesztett elő, nem vehetők figyelembe, és azokat mint elfogadhatatlant el kell utasítani. Ugyanis a 207/2009 rendelet 65. cikke értelmében a Törvényszékhez benyújtott keresetek az EUIPO fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak, így a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott dokumentumok fényében újból megvizsgálja a tényállási elemeket. A fenti dokumentumokat el kell tehát utasítani, anélkül hogy szükséges lenne bizonyítóerejük vizsgálata (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet,
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
19.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindazonáltal ki kell emelni, hogy még ha a kereset A.8–A.12. mellékletei nem is lennének elfogadhatatlanok, úgy tűnik, azok vagy nem a releváns időszakra vonatkoznak, vagy nem az ügyben érintett védjegyekkel kapcsolatosak, ily módon azokat nem lehetne a jelen ügyben figyelembe venni.
Ami végül a wiesbadeni elsőfokú bíróság által 1972. április 10‑én hozott, a kereset A.13. mellékletében szereplő, és a felperes által a tárgyalás során hivatkozott határozatot illeti, emlékeztetni kell arra, hogy sem a feleket, sem magát a Törvényszéket nem akadályozza semmi, hogy az uniós jog értelmezésében az uniós, a nemzeti vagy nemzetközi bíróság ítélkezési gyakorlatának elemeire támaszkodjanak. A nemzeti bírósági ítéletek egyes elemeire való hivatkozás lehetőségére nem vonatkozik az az ítélkezési gyakorlat, amely szerint a Törvényszékhez benyújtott kereset a fellebbezési tanácsok által hozott határozatok jogszerűségének az első ízben előtte benyújtott bizonyítékok fényében történő vizsgálatára irányul, mivel a fellebbezési tanácsoknak itt nem azt róják fel, hogy nem vettek tekintetbe bizonyos, nemzeti bírósági ítéletben szereplő ténybeli elemeket, hanem egyes ítéletekre hivatkoznak egy arra alapított jogalap alátámasztásául, hogy a fellebbezési tanácsok megsértették a 207/2009 rendelet egyik rendelkezését (lásd ebben az értelemben: 2006. július 12‑iVitakraft‑Werke Wührmann kontra OHIM – Johnson’s Veterinary Products [VITACOAT] ítélet,
T‑277/04
,
EU:T:2006:202
,
70.
és
71.
pont).
Márpedig a jelen esetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem azért hivatkozik a wiesbadeni elsőfokú bíróság határozatára, hogy példát szolgáltasson egy adott jogi rendelkezés értelmezésére, hanem hogy tisztázzon egy ténykérdést, azaz annak megállapítását, hogy a felperes a „piccolo” kifejezést védjegyként használta‑e. Következésképpen a korábbi védjegy tényleges használatának olyan bizonyítékáról van szó, melyet a felperesnek az EUIPO előtt kellett volna előterjesztenie. Egyébiránt a kereset A.8–A.12. mellékleteinek fényében meg kell jegyezni, hogy a wiesbadeni elsőfokú bíróság határozata nem a korábbi védjegy tényleges használatáról szól, és nem a releváns időszakra vonatkozik.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a felperes negyedik érvét mint megalapozatlant el kell utasítani.
Ami az első három érvet illeti, amelyek a korábbi védjegy állítólagos
de facto
törlésére, továbbá a korábbi védjegy megkülönböztető jellegének a fellebbezési tanács általi állítólagos értékelésére vonatkoznak (lásd a fenti 27. pontot), azokat el kell utasítani. Ellentétben ugyanis azzal, amit a felperes sejtet, a fellebbezési tanács semmiképpen sem határozott arról a kérdésről, hogy létezik‑e feltétlen ok, amely kizárná a korábbi védjegy lajstromozását vagy érvényességét, pusztán arra szorítkozott, hogy értékelje, e védjegyet ténylegesen használták‑e az alapvető rendeltetésével összhangban (lásd a fenti 50. pontot).
A fellebbezési tanács annak megállapítására szorítkozott, hogy az előterjesztett bizonyítékok azt igazolták, a felperes leíró jelleggel, azaz egy adott méretű palack leírására, használta a korábbi védjegyet. Egyébiránt, amint arra az EUIPO és a beavatkozó fél írásbeli beadványaikban és a tárgyalás során is joggal hivatkoztak, a fellebbezési tanács semmi esetre sem az említett védjegy megkülönböztető jellegét mint olyat vizsgálta meg a felszólalási eljárásban, hanem a megjelölés védjegyként történő, a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) bekezdése értelmében vett használatának konkrét körülményeiből következő észlelését, amint az bármely korábbi védjegy tényleges használatának értékelése keretében a feladata. Ami azt az érvet illeti, mely szerint a fellebbezési tanács a megkülönbözető jelleg hiányát kizárólag a beavatkozó fél által benyújtott, a releváns időszaknál későbbi keltezésű dokumentumok alapján állapította meg (lásd a fenti 27. pontot), azt megalapozatlanként el kell utasítani, egyrészt mivel a fellebbezési tanács egyáltalán nem állapította meg a korábbi védjegy megkülönbözető jellegének hiányát, és másrészt mivel ez az érvelés minden ténybeli alapot nélkülöz. Ellentétben ugyanis azzal, amit a felperes állított a tárgyalás során a Törvényszék egy kérdésére adott válaszában, különösen a megtámadott határozat 21. és 39–44. pontjából egyértelműen következik, hogy a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, a korábbi védjegyet nem használták ténylegesen, és ennek során elsődlegesen a felperes által előterjesztett, a releváns időszaknál nem későbbi keltezésű bizonyítékokra támaszkodott.
Tekintettel a fenti megfontolások összességére, megalapozatlanként el kell utasítani a felperes által előterjesztett egyetlen jogalapot, és következésképpen el kell utasítani a jelen keresetet.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, az EUIPO és a beavatkozó fél kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kilencedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Henkell & Co. Sektkellerei KG‑t kötelezi saját költségei, valamint az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) és a Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola részéről felmerült költségek viselésére.

Berardis
Czúcz
Popescu
Kihirdetve Luxembourgban, a 2016. április 14‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.