CELEX: 62018TJ0380
EU-tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus sanamerkin INTAS rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi
Aikaisemmat EU-tavaramerkeiksi ja kansallisiksi tavaramerkeiksi rekisteröidyt kuviomerkit, jotka sisältävät sanaosan indas
Suhteellinen hylkäysperuste
Sekaannusvaara
Merkkien ja tavaroiden samankaltaisuus
Asetuksen (EU) 2017/1001 8 artiklan 1 kohdan b alakohta
Näyttö aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käyttämisestä
Asetuksen 2017/1001 47 artikla

) (
)
[– –]
Oikeudellinen arviointi
[– –]
Tutkittavaksi ottaminen
[– –]
Väliintulijan esittämät oikeudenkäyntiväitteet
Väliintulija katsoo, että kantajan väitteet, joilla se pyrkii kiistämään aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käyttämisestä esitetyn näytön ja kyseisten merkkien merkityssisällön vertailun, on jätettävä tutkimatta. Väliintulijan mukaan näissä väitteissä esitetyt oikeudelliset ja tosiasioita koskevat kysymykset on jo ratkaistu lopullisesti väiteosaston 16.3.2017 samojen osapuolten välillä käydyssä toisessa väitemenettelyssä antamassa päätöksessä. Kyseessä oli päätös menettelyssä, joka koski samoja merkkejä kuin nyt käsiteltävä asia ja jossa haetun tavaramerkin kattamat tavarat erosivat niistä tavaroista, jotka haettu tavaramerkki kattaa nyt käsiteltävässä asiassa (asiat R 816/2017-4 ja R 1031/2017-4) (jäljempänä 16.3.2017 tehty päätös). Kantaja ja väliintulija riitauttivat 16.3.2017 tehdyn päätöksen samassa valituslautakunnassa, joka on tehnyt riidanalaisen päätöksen nyt käsiteltävässä asiassa. Valituslautakunta, jota oli pyydetty lausumaan kysymyksistä, jotka koskivat kyseessä olevien aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käyttämisestä esitettyä näyttöä ja kyseisten merkkien merkityssisällön samankaltaisuutta, vahvisti väiteosaston 16.3.2017 tekemässä päätöksessä esittämät arvioinnit. Koska valituslautakunnan päätöstä ei näin ollen ole riitautettu edellä mainittujen kysymysten osalta unionin yleisessä tuomioistuimessa, 16.3.2017 tehtyyn päätökseen sisältyvät arvioinnit ovat tulleet lainvoimaisiksi. Konkreettisesti väliintulija väittää, että käsiteltävässä asiassa riidanalaisella päätöksellä pelkästään vahvistetaan 16.3.2017 tehty päätös siltä osin kuin siinä ei oteta huomioon uusia seikkoja eikä tutkita osapuolten tilannetta uudelleen, koska valituslautakunta nimenomaisesti viittasi analyysin, jonka se oli tehnyt näistä kysymyksistä näiden samojen osapuolten välillä aikaisemmin käydyssä väitemenettelyssä. Vaatiessaan riidanalaisen päätöksen kumoamista nyt käsiteltävässä asiassa kantaja vaati tosiasiallisesti 16.3.2017 tehdyn päätöksen kumoamista. Jos unionin yleisen tuomioistuimen ei olisi jätettävä kyseisiä väitteitä tutkimatta, päätöksellä loukattaisiin res iudicata- ja ne bis in idem ‑periaatteita ja luotaisiin – väliintulijan oikeutettujen odotusten ja oikeusvarmuuden periaatteen vastainen – epävarma tilanne väliintulijan yksinoikeuksien osalta.
Ensinnäkin on muistutettava, ettei oikeusvoiman periaatetta, joka edellyttää, ettei oikeuden päätöksen lopullisuutta aseteta kyseenalaiseksi, sovelleta väiteosaston päätöksen ja eri menettelyssä myöhemmin esitetyn väitteen välisessä suhteessa, koska yhtäältä EUIPO:n menettelyt ovat luonteeltaan hallinnollisia eivätkä oikeudenkäyntejä (ks. tuomio 8.12.2015, Giand v. SMHV – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:943
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sitä suuremmalla syyllä väiteosaston eri väitemenettelyssä antaman päätöksen perusteluilla ei ole oikeusvoimaa. Näillä perusteluilla ei voida luoda saavutettuja oikeuksia kyseisille osapuolille eivätkä ne voi johtaa perustellun luottamuksen syntymiseen.
Näin ollen väliintulija ei voi väittää, että sen oikeudenkäyntiväitteiden hylkääminen loisi – vastoin sen oikeutettuja odotuksia ja oikeusvarmuuden periaatetta – epävarman tilanteen sen yksinoikeuksien osalta.
Toiseksi ne bis in idem ‑periaate, jossa kielletään seuraamuksen määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta toiminnasta saman oikeudellisen intressin suojelemiseksi, on Euroopan unionin yleinen oikeusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuin varmistaa. Tätä periaatetta sovelletaan kuitenkin ainoastaan seuraamuksiin, mistä EUIPO:n väitemenettelyssä antamissa päätöksissä ei ole kyse (ks. tuomio 8.12.2015, FLAMINAIRE,
T‑583/14
, ei julkaistu,
EU:T:2015:943
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen tähän periaatteeseen vetoaminen käsiteltävässä asiassa on tehotonta.
Kolmanneksi päätös, jolla pelkästään vahvistetaan aikaisempi päätös, josta ei ole nostettu kannetta määräajassa, ei ole kannekelpoinen toimi. Jotta määräaika kanteen nostamiselle aikaisemmasta päätöksestä ei alkaisi uudelleen, tällaisesta pelkästään vahvistavasta päätöksestä nostettu kanne on jätettävä tutkimatta. Mikäli riidanalaisella toimella pelkästään vahvistetaan aiempi toimi, kanne otetaan käsiteltäväksi ainoastaan, mikäli vahvistetusta toimesta on nostettu kanne määräajassa (ks. määräys 13.7.2017, myToys.de v. EUIPO – Laboratorios Indas (myBaby),
T‑519/15
, ei julkaistu,
EU:T:2017:502
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Päätös katsotaan pelkäksi aiemman päätöksen vahvistavaksi päätökseksi, jos se ei sisällä aikaisemmin annettuun päätökseen verrattuna mitään uutta ja jos sen, jolle aikaisempi päätös on osoitettu, tilannetta ei ole tutkittu uudelleen ennen myöhemmän päätöksen tekemistä (ks. määräys 13.7.2017, myBaby,
T‑519/15
, ei julkaistu,
EU:T:2017:502
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä on todettava, että valituslautakunnan päätös on siitä huolimatta, että se sisältää samoja päätelmiä kuin väiteosaston eri väitemenettelyssä tekemä aikaisempi päätös, valituslautakunnalle esitettyjen oikeudellisia ja tosiseikkoja koskevien kysymysten uudelleentutkimisen tulos. Uudelleentutkiminen voi toki johtaa samaan tulokseen kuin väiteosastossa aikaisemmin samojen osapuolten välillä käydyssä eri menettelyssä, joka koski samoja merkkejä, joista EUIPO:ssa myöhemmin käydyssä menettelyssä on kyse, saatu tulos. Se, että EUIPO:n kaksi eri elintä on omaksunut saman ratkaisun eri väitemenettelyissä, ei kuitenkaan merkitse sitä, että valituslautakunnan tekemällä päätöksellä vahvistettaisiin väiteosaston aiemmin eri menettelyssä tekemä päätös.
Tämä pitää paikkansa sitä suuremmalla syyllä silloin kun ajatellaan sitä, että näyttö aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käyttämisestä voi vaihdella ajan myötä eikä koskaan voida lähteä siitä, että se olisi esitetty lopullisella tavalla siitä väitemenettelystä, jossa näyttöä pyydetään, eroavassa menettelyssä. Koska kyseisten merkkien vertailu voi vaihdella kohdeyleisön ja ajan mukaan, ei voida myöskään katsoa, että tällainen vertailu on lopullisesti ratkaistu sellaisella EUIPO:n aikaisemmalla päätöksellä, josta ei ole nostettu kannetta unionin yleisessä tuomioistuimessa.
Näin ollen ei voida katsoa, että riidanalaisella päätöksellä ”vahvistetaan”, siltä osin kuin se koskee kyseessä olevien aikaisempien tavaramerkkien tosiasiallisesta käyttämisestä esitettyä näyttöä ja kyseisten merkkien merkityssisällön samankaltaisuutta koskevia kysymyksiä, väiteosaston samojen osapuolten välillä käydyssä eri väitemenettelyssä samojen tavaramerkkien osalta tekemä päätös.
Edellä olevasta seuraa, että väliintulijan esittämät oikeudenkäyntiväitteet eivät voi menestyä ja ne on hylättävä.
Asiakysymys
Näyttö aikaisemman tavaramerkin tosiasiallisesta käyttämisestä
[– –]
–
Aikaisemman EU-tavaramerkin tosiasiallinen käyttö
Kantaja väittää, että valituslautakunta on tehnyt virheen katsoessaan, että aikaisemman EU-tavaramerkin käyttö Espanjassa riittää osoittamaan, että tätä tavaramerkkiä oli käytetty tosiasiallisesti unionissa. Kantajan mukaan 19.12.2012 annetusta tuomiosta Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) ilmenee, että aikaisempaa EU-tavaramerkkiä täytyy käyttää laajemmalla alueella kuin pelkästään yhden ainoan jäsenvaltion alueella, jotta sen käyttö voitaisiin katsoa tosiasialliseksi ja että ainoastaan joissakin erityisissä tilanteissa yhden ainoan jäsenvaltion alueella tapahtunut käyttö riittää osoittamaan, että tätä tavaramerkkiä on käytetty tosiasiallisesti unionissa.
Tästä on todettava, että unionin tuomioistuin on katsonut kantajan mainitsemassa 19.12.2012 annetussa tuomiossa Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) yhtäältä asetuksen 2017/1001 47 artiklan 2 ja 3 kohdan kannalta, että oikeuskäytännöstä käy ilmi, että ilmaisua ”käyttö [unionissa]” on tulkittava siten, että käytön alueellinen laajuus ei ole tosiasiallisen käytön erillinen arviointiperuste, vaan yksi tämän käytön osatekijöistä, jonka on sisällyttävä kokonaisarviointiin ja jota on tarkasteltava rinnakkain käytön muiden osatekijöiden kanssa ja että ilmaisulla ”[unionissa]” tarkennetaan maantieteelliset viitemarkkinat kaikenlaista EU-tavaramerkin ”tosiasiallisen käytön” arvioimista varten. Toisaalta unionin tuomioistuin on todennut, että asetuksen 2017/1001 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ilmaisu ”tosiasiallinen käyttö [unionissa]” tarkoittaa, ettei EU-tavaramerkin käyttöä kolmansissa maissa voida ottaa huomioon (tuomio 19.12.2012Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
–
kohta ja tuomionlauselman 1 kohta).
Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että asetuksen 2017/1001 tavoitteena on poistaa jäsenvaltioiden lainsäädännöissä tavaramerkkien haltijoille kuuluvien oikeuksien alueellisen ominaisuuden muodostama este mahdollistamalla se, että yritykset voivat mukauttaa liiketoimintansa unionin mittasuhteisiin ja harjoittaa sitä esteittä. Unionin tuomioistuimen mukaan EU-tavaramerkin haltija voi merkitä tavaransa tai palvelunsa samalla tavalla koko unionissa, ottamatta huomioon rajoja. Sitä vastoin yritykset, jotka eivät halua tavaramerkeilleen unioninlaajuista suojaa, voivat valita kansallisten tavaramerkkien käyttämisen, eikä niitä velvoiteta rekisteröimään tavaramerkkejään EU-tavaramerkeiksi. Unionin tuomioistuin on korostanut, että EU-tavaramerkki on yhtenäinen, mikä tarkoittaa sitä, että se saa yhdenmukaista suojaa kaikkialla unionissa sillä tavoin, että EU-tavaramerkin voi lähtökohtaisesti rekisteröidä ainoastaan olemaan voimassa koko unionissa, sen voi luovuttaa, siitä voi luopua, sen hallintaoikeus voidaan menettää tai se voidaan julistaa mitättömäksi ja sen käyttö voidaan kieltää ainoastaan koko unionissa. Unionin tuomioistuimen mukaan se, että Euroopan unionin tavaramerkkijärjestelmässä jäsenvaltioiden alueille annettaisiin erityinen merkitys, vaikeuttaisi edellä mainitun tavoitteen toteuttamista ja aiheuttaisi haittaa EU-tavaramerkin yhtenäisyydelle. Unionin tuomioistuin päätteli tästä, että arvioitaessa ”tosiasiallisen käytön [olemassaoloa] [unionissa]”, jäsenvaltioiden aluerajat on jätettävä huomioon ottamatta (tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
–
ja
kohta).
Sen sijaan unionin tuomioistuin on hylännyt nimenomaisesti yhtäältä sille esitetyn väitteen, jonka mukaan EU-tavaramerkin käytön alueellinen laajuus ei voi missään tapauksessa rajoittua vain yhden ainoan jäsenvaltion alueelle (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta) ja toisaalta se on hylännyt väitteen, jonka mukaan siitä huolimatta, että jäsenvaltioiden rajoja ei oteta huomioon sisämarkkinoilla, vaatimus EU-tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä edellyttää, että sitä käytetään olennaisessa osassa unionin aluetta, mikä voi tarkoittaa jäsenvaltion aluetta (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
ja
kohta).
Unionin tuomioistuin täsmensi tästä, että vaikka onkin järkevää odottaa, että EU-tavaramerkkiä käytetään laajemmalla alueella kuin yhden ainoan jäsenvaltion alueella, jotta sitä voitaisiin pitää tosiasiallisena käyttönä, tämän käytön ei toisaalta tarvitse olla maantieteellisesti laajaa, jotta sitä voitaisiin pitää tosiasiallisena käyttönä, koska se, onko käyttö tosiasiallista, riippuu kyseisen tavaran tai palvelun ominaispiirteistä vastaavilla markkinoilla (tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen mukaan on nimittäin mahdollista, että ”joissakin tilanteissa” niiden tavaroiden tai palvelujen markkinat, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity, ovat tosiasiassa rajoittuneet yhden ainoan jäsenvaltion alueelle. Tällaisessa tapauksessa EU-tavaramerkin käyttö tällä alueella voisi samalla täyttää edellytyksen sekä EU-tavaramerkin että kansallisen tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä (tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, unionin tuomioistuimen tarkoituksena ei näin ollen ollut silloin kun se käytti 19.12.2012 annetun tuomion Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) 50 kohdassa ilmaisua ”joissakin tilanteissa”, vahvistaa, että yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa tapahtuvan EU-tavaramerkin käytön tunnustaminen tosiasialliseksi käytöksi on poikkeus pääperiaatteesta. Unionin tuomioistuin viittasi pikemminkin vakiintuneessa oikeuskäytännössä vahvistettuihin edellytyksiin arvioidakseen tavaramerkin käytön tosiasiallisuutta, eli kaikkiin niihin tosiseikkoihin ja olosuhteisiin, joiden avulla voitiin osoittaa, että tavaramerkin kaupallinen hyödyntäminen voi luoda tai säilyttää niiden tavaroiden tai palvelujen markkinaosuuksia, joita varten tavaramerkki on rekisteröity. Unionin tuomioistuin painotti nimittäin erityisesti sitä, että on mahdotonta määrittää a priori abstraktisti, millaista alueellista laajuutta olisi sovellettava ratkaistaessa, oliko EU-tavaramerkin käyttö tosiasiallista vai ei, eikä de minimis –sääntöä voida näin ollen määrittää (ks. tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuimen mukaan tavaramerkin käyttö on tosiasiallista silloin kun sitä käytetään sen keskeisen tehtävän mukaisesti ja sen kattamien tavaroiden tai palvelujen markkinaosuuksien säilyttämiseksi tai luomiseksi unionissa. Näin ollen tosiasiallisen käytön arvioinnissa on otettava huomioon relevanttien markkinoiden ominaispiirteet, tavaramerkillä suojattujen tavaroiden tai palvelujen luonne, käytön alueellinen ja määrällinen laajuus sekä sen taajuus ja säännöllisyys (tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta).
Edellä olevasta seuraa ensinnäkin, että alueellinen laajuus on ainoastaan yksi tekijä niiden muiden tekijöiden joukossa, jotka on otettava huomioon arvioitaessa EU-tavaramerkin tosiasiallista käyttöä, ja toiseksi, että de minimis ‑sääntöä sille, onko tämä tekijä kyseessä, ei voida vahvistaa. Ei nimittäin ole välttämätöntä, että EU-tavaramerkin käytön on oltava maantieteellisesti laajaa, jotta sitä voitaisiin pitää tosiasiallisena käyttönä, koska se, onko käyttö tosiasiallista, riippuu kyseisen tavaran tai palvelun ominaispiirteistä vastaavilla markkinoilla ja yleisemmin kaikista niistä tosiseikoista ja olosuhteista, joiden avulla voidaan osoittaa, että tavaramerkin kaupallinen hyödyntäminen voi luoda tai säilyttää niiden tavaroiden tai palvelujen markkinaosuuksia, joita varten tavaramerkki on rekisteröity (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
,
kohta). Siihen, että käyttöä pidetään EU-tavaramerkin tosiasiallisena käyttönä, ei vaadita, että EU-tavaramerkkiä käytetään olennaisessa osassa unionin aluetta. Lisäksi ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kyseistä tavaramerkkiä käytettiin yhden ainoan jäsenvaltion alueella, koska jäsenvaltioiden aluerajat jätetään ottamatta huomioon ja huomioon otetaan kyseisten tavaroiden tai palveluiden ominaispiirteet.
Unionin yleinen tuomioistuin on todennut johdonmukaisesti 19.12.2012 annetussa tuomiossa Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) vahvistettujen periaatteiden kanssa useaan otteeseen, että EU-tavaramerkin käyttö yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa (esim. Saksassa, Espanjassa tai Yhdistyneessä kuningaskunnassa), jopa unionin jäsenvaltion, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan, yhdessä ainoassa kaupungissa (esim. Lontoossa) riittää täyttämään alueellista laajuutta koskevan arviointiperusteen vaatimuksen (ks. vastaavasti tuomio 30.1.2015, Now Wireless v. SMHV – Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:57
,
ja
kohta; tuomio 15.7.2015, TVR Automotive v. SMHV – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
,
kohta; tuomio 9.11.2016, Gallardo Blanco v. EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería (H:n muotoinen hevosen kuolaimesta koostuva kuviomerkki),
T‑716/15
, ei julkaistu,
EU:T:2016:649
,
–
kohta; tuomio 30.11.2016, K&K Group v. EUIPO – Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner),
T‑2/16
, ei julkaistu,
EU:T:2016:690
,
kohta; tuomio 28.6.2017, Tayto Group v. EUIPO – MIP Metro (real),
T‑287/15
, ei julkaistu,
EU:T:2017:443
,
kohta; tuomio 15.11.2018, DRH Licensing & Managing v. EUIPO – Merck (Flexagil),
T‑831/17
, ei julkaistu,
EU:T:2018:791
,
kohta ja tuomio 6.3.2019, Serenity Pharmaceuticals v. EUIPO – Gebro Holding (NOCUVANT),
T‑321/18
, ei julkaistu,
EU:T:2019:139
,
–
kohta).
Toisin sanoen – kuten julkisasiamies Sharpston korosti asiassa Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
) antamassaan ratkaisuehdotuksessa – on merkityksetöntä, onko EU-tavaramerkkiä käytetty yhdessä vai useassa jäsenvaltiossa. Merkityksellistä on käytön vaikutus sisämarkkinoilla: tarkemmin se, onko se riittävää merkin kattamien tavaroiden ja palvelujen markkinaosuuden säilyttämiseksi tai luomiseksi näillä markkinoilla ja vaikuttaako se osaltaan tavaroiden ja palvelujen kaupallisesti merkitykselliseen läsnäoloon näillä markkinoilla. Sillä, johtaako käyttö tosiasialliseen kaupalliseen menestykseen, ei ole merkitystä (julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus asiassa Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin väliintulijan esittämän huomattavan suuren todistemäärän, toiseksi näillä asiakirjoilla todistetun käytön keston ja taajuuden, kolmanneksi niiden tavaroiden ominaispiirteiden, joiden osalta tämä käyttö osoitettiin, ja tavanomaisten jakelukanavien, eli, sen että kyse on terveydenhoidon alaan kuuluvista tavaroista, joita muun muassa apteekit ja sairaalat toimittavat, ja neljänneksi tämän käytön sekä tavaroiden myyntimäärien että liikevaihdon mukaan mitattavan merkittävyyden takia on 19.12.2012 annetussa tuomiossa Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) vahvistettujen periaatteiden valossa, joista on yhteenveto edellä olevassa 80 kohdassa, katsottava, että valituslautakunta ei ole tehnyt arviointivirhettä katsoessaan riidanalaisen päätöksen 22 kohdassa, että väliintulija on näyttänyt, että tavaramerkkiä INDAS oli käytetty Espanjassa ja koska jäsenvaltioiden aluerajat on jätettävä ottamatta huomioon, tämä käyttö riitti todistamaan käyttämisen unionissa.
On nimittäin katsottava, että aikaisempi EU-tavaramerkin käyttö jäsenvaltiossa voi vaikuttaa sisämarkkinoilla esimerkiksi varmistamalla, että laajempien markkinoiden kuin se alue, jolla merkkiä käytetään, toimijat tuntevat tavarat kaupallisesti merkityksellisellä tavalla (julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus asiassa Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
,
kohta).
Kaikki väliintulijan esittämät todisteet todistavat, että kyseessä on riittävä käyttö markkinaosuuksien säilyttämistä tai luomista varten kyseisillä markkinoilla ja että tämä käyttö vaikuttaa osaltaan edellä 15 kohdassa mainittujen tavaroiden, jotka kuuluvat luokkaan 10 ja jotka aikaisempi EU-tavaramerkki kattaa, kaupallisesti merkitykselliseen läsnäoloon. Näin ollen valituslautakunta saattoi myös arviointivirhettä tekemättä katsoa riidanalaisen päätöksen 34 kohdassa, että kyseessä olevan tavaramerkin tosiasiallinen käyttö on osoitettu näiden tavaroiden osalta.
Näin ollen on kantajan edellä 44 kohdassa mainittu toinen väite hylätään.
[– –]
Oikeudenkäyntikulut
[– –]

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (yhdeksäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Intas Pharmaceuticals Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Julistettiin Luxemburgissa 7 päivänä marraskuuta 2019.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.
(
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.
(
)	Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena. Pois jätettyjen kohtien osalta viitataan unionin yleisen tuomioistuimen .., ../.. (T‑.., EU:..).