CELEX: 62021CJ0323
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Nariadenie (ES) č. 604/2013
Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu
Podanie viacerých žiadostí o medzinárodnú ochranu v troch členských štátoch
Článok 29
Lehota na odovzdanie
Uplynutie lehoty
Prenesenie zodpovednosti za posúdenie žiadosti
Článok 27
Opravný prostriedok
Rozsah súdneho preskúmania
Možnosť žiadateľa odvolávať sa na prenesenie zodpovednosti za posúdenie žiadosti

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 27 ods. 1 a článku 29 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (
Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31
, ďalej len „nariadenie Dublin III“).
Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania boli podané v rámci sporov medzi Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (Štátny tajomník pre oblasť bezpečnosti a spravodlivosti, Holandsko) (ďalej len „štátny tajomník“) na jednej strane a B a F, štátnymi príslušníkmi tretích krajín, na druhej strane a medzi K, rovnako štátnym príslušníkom tretej krajiny, na jednej strane a štátnym tajomníkom na druhej strane vo veci rozhodnutí prijatých týmto štátnym tajomníkom, ktorými sa po prvé bez preskúmania zamietli žiadosti o medzinárodnú ochranu, ktoré podali B a K, a rozhodlo sa o ich odovzdaní do Talianska, a po druhé sa rozhodlo o zaistení F na účely jeho odsunu.
Právny rámec
Odôvodnenia 4, 5 a 19 nariadenia Dublin III uvádzajú:
„(4)
V záveroch z [Európskej rady na jej mimoriadnom zasadnutí v] Tampere [15. a 16. októbra 1999] sa… konštatuje, že [spoločný európsky azylový systém (SEAS)] by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.
(5)
Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.
…
(19)
S cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb by sa mali v súvislosti s rozhodnutiami o odovzdaní do zodpovedného členského štátu stanoviť právne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy predovšetkým v súlade s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie. S cieľom zabezpečiť dodržanie medzinárodného práva by mal účinný prostriedok nápravy voči takýmto rozhodnutiam zahŕňať preskúmanie uplatňovania tohto nariadenia, ako aj právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva.“
Článok 3 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Členské štáty posúdia každú žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podá štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek z nich, ako aj na hranici alebo v tranzitnom priestore. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.“
Článok 18 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Členský štát zodpovedný podľa tohto nariadenia je povinný:
…
b)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť žiadateľa, ktorého žiadosť je v procese posudzovania a ktorý podal žiadosť v inom členskom štáte alebo ktorý sa nachádza na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt;
c)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorí vzali posudzovanú žiadosť späť a podali žiadosť v inom členskom štáte, alebo ktorí sa nachádzajú na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt;
d)
za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 prijať späť štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátnej príslušnosti, ktorých žiadosti boli zamietnuté a ktorí podali žiadosť v inom členskom štáte alebo ktorí sa nachádzajú na území iného členského štátu bez povolenia na pobyt.“
Článok 20 ods. 5 tohto nariadenia stanovuje:
„Žiadateľa, ktorý sa nachádza v inom členskom štáte bez povolenia na pobyt alebo ktorý tam podá žiadosť o medzinárodnú ochranu po tom, ako vzal späť svoju prvú žiadosť podanú v inom členskom štáte počas procesu určovania zodpovedného členského štátu, prijme späť za podmienok stanovených v článkoch 23, 24, 25 a 29 členský štát, v ktorom bola podaná prvá žiadosť o medzinárodnú ochranu s cieľom ukončiť proces určovania zodpovedného členského štátu.“
Článok 23 ods. 1 až 3 nariadenia Dublin III stanovuje:
„1.   Ak členský štát, v ktorom osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d) podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje za zodpovedný iný členský štát v súlade s článkom 20 ods. 5 a článkom 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d), môže tento iný členský štát požiadať, aby prijal späť túto osobu.
2.   Dožiadanie o prijatie späť sa podá čo najskôr a v každom prípade do dvoch mesiacov od získania kladného výsledku porovnávania zo systému Eurodac…
Ak sa dožiadanie o prijatie späť zakladá na inom dôkaze než na údajoch získaných zo systému Eurodac, zašle sa dožiadanému členskému štátu do troch mesiacov od dátumu podania žiadosti o medzinárodnú ochranu….
3.   Ak sa dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehotách stanovených v odseku 2, za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je zodpovedný členský štát, v ktorom sa podala nová žiadosť.“
Podľa článku 24 ods. 1 tohto nariadenia:
„1.   Ak členský štát, na území ktorého sa osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d) zdržiava bez povolenia na pobyt a ktorému sa nepodala žiadna nová žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje za zodpovedný iný členský štát v súlade s článkom 20 ods. 5 a článkom 18 ods. 1 písm. b), c) alebo d), môže tento iný členský štát požiadať, aby prijal uvedenú osobu späť.“
Článok 27 ods. 1 tohto nariadenia znie:
„Žiadateľ alebo iná osoba uvedená v článku 18 ods. 1 písm. c) alebo d) má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.“
Článok 29 ods. 1 a 2 tohto nariadenia stanovuje:
„1.   Odovzdanie žiadateľa… zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční v súlade s vnútroštátnym právom žiadajúceho členského štátu, po porade medzi dotknutými členskými štátmi, akonáhle to je prakticky možné a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú… odkladný účinok.
…
2.   Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť pre uväznenie dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.“
Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
Vec C‑323/21
Dňa 3. júla 2017 B podal v Nemecku žiadosť o medzinárodnú ochranu. Nemecké orgány predložili talianskym orgánom dožiadanie o prijatie B späť z dôvodu, že predtým požiadal o túto ochranu v Taliansku. Dňa 4. októbra 2017 talianske orgány vyhoveli tomuto dožiadaniu, v dôsledku čoho začala plynúť lehota šiestich mesiacov na odovzdanie B do Talianska. Lehota na odovzdanie bola následne predĺžená do 4. apríla 2019, pretože B bol na úteku.
Dňa 17. februára 2018 B požiadal 17. februára 2018 o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Štátny tajomník podal 17. marca 2018 talianskym orgánom dožiadanie o jeho prijatie späť. Dňa 1. apríla 2018 talianske orgány vyhoveli tomuto dožiadaniu. Štátny tajomník listom z 29. júna 2018 informoval tieto orgány, že B je na úteku, čo podľa neho znamenalo predĺženie lehoty na odovzdanie do 1. októbra 2019.
Dňa 9. júla 2018 B podal druhú žiadosť o medzinárodnú ochranu v Nemecku. Nemecké orgány vydali 14. septembra 2018 rozhodnutie podľa nariadenia Dublin III, proti ktorému nebolo podané odvolanie.
Dňa 27. decembra 2018 B podal druhú žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Rozhodnutím z 8. marca 2019 štátny tajomník zamietol túto žiadosť bez preskúmania z dôvodu, že Talianska republika bola aj naďalej členským štátom zodpovedným za jej posúdenie.
Dňa 29. apríla 2019 bol B odovzdaný do Talianska.
B podal žalobu proti rozhodnutiu štátneho tajomníka z 8. marca 2019 na príslušný súd. Rozsudkom z 12. júna 2019 tento súd vyhovel tejto žalobe a zrušil toto rozhodnutie z dôvodu, že Spolková republika Nemecko sa 4. apríla 2019 stala zodpovedným členským štátom z dôvodu uplynutia lehoty na odovzdanie stanovenej v článku 29 nariadenia Dublin III.
Štátny tajomník podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Raad van State (Štátna rada, Holandsko), ktorá je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Na podporu tohto odvolania predovšetkým uviedol na jednej strane, že lehota na odovzdanie sa má počítať s ohľadom na vzťah medzi Holandským kráľovstvom a Talianskou republikou a na druhej strane že v okamihu, keď B podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku, začala plynúť Spolkovej republike Nemecko nová lehota na odovzdanie.
Vnútroštátny súd považuje za nesporné, že Talianska republika bola zodpovedným členským štátom v čase podania druhej žiadosti o medzinárodnú ochranu B v Holandsku, teda 27. decembra 2018. Naproti tomu však zdôrazňuje, že účastníci konania vo veci samej sa nezhodujú v otázke prípadného uplynutia lehoty na odovzdanie 4. apríla 2019, a to po uplynutí lehoty 18 mesiacov od okamihu prijatia prvého dožiadania o prijatie späť Talianskou republikou, teda žiadosti predloženej nemeckými orgánmi.
V prejednávanej veci zároveň existovali dve „platné dohody“ o prijatí späť s dvomi rôznymi lehotami na odovzdanie, čo odôvodňuje potrebu spresnenia vzťahu medzi týmito dvomi lehotami. V tomto ohľade by bolo potrebné určiť, či sa má prvý členský štát, ktorý predložil dožiadanie o prijatie späť, konkrétne Spolková republika Nemecko, aj naďalej považovať za „žiadajúci členský štát“ v zmysle článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, alebo či sa má takéto postavenie priznať poslednému členskému štátu, ktorý predložil takéto dožiadanie, teda Holandskému kráľovstvu. V prípade použitia druhého výkladu sa vnútroštátny súd pýta, či je tento posledný uvedený členský štát akýmkoľvek spôsobom viazaný lehotou na odovzdanie, ktorá platí pre prvý členský štát.
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Má sa pojem ‚žiadajúci členský štát‘ v zmysle článku 29 ods. 2 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že sa pod ním má rozumieť členský štát (v tomto prípade tretí členský štát, t. j. Holandské kráľovstvo), ktorý ako posledný podal inému členskému štátu dožiadanie o prijatie späť alebo prevzatie?
b)
V prípade zápornej odpovede, má okolnosť, že medzi dvoma členskými štátmi (v tomto prípade medzi Spolkovou republikou Nemecko a Talianskou republikou) bola už skôr uzavretá dohoda o uznávaní zodpovednosti, potom ešte dôsledky na právne povinnosti tretieho členského štátu (v tomto prípade Holandského kráľovstva) z nariadenia [Dublin III] voči cudzincovi alebo voči členským štátom zúčastneným na tejto skoršej dohode, a ak áno, aké?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku má sa článok 27 ods. 1 nariadenia [Dublin III], s prihliadnutím na jeho odôvodnenie 19, vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby osoba, ktorá žiada o medzinárodnú ochranu, v rámci opravného prostriedku proti rozhodnutiu o odovzdaní úspešne namietala, že odovzdanie nemožno vykonať, pretože lehota na odovzdanie, ktoré bolo už skôr dojednané medzi dvoma členskými štátmi (v tomto prípade Spolkovou republikou Nemecko a Talianskou republikou), už uplynula?“
Vec C‑324/21
Dňa 24. novembra 2017 F podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Keďže F už predtým požiadal o poskytnutie takejto ochrany v Taliansku, štátny tajomník dožiadal talianske orgány o prijatie späť. Dňa 19. decembra 2017 talianske orgány vyhoveli tejto žiadosti, v dôsledku čoho začala plynúť lehota šiestich mesiacov na odovzdanie F do Talianska. Štátny tajomník listom z 12. apríla 2018 uvedené orgány informoval, že F je na úteku, a požiadal o predĺženie lehoty na odovzdanie do 19. júna 2019.
Dňa 29. marca 2018 F podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Nemecku. Prípadné rozhodnutia o tejto žiadosti nie sú vnútroštátnemu súdu známe.
Dňa 30. septembra 2018 F podal druhú žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Rozhodnutím z 31. januára 2019 štátny tajomník zamietol túto žiadosť bez preskúmania z dôvodu, že Talianska republika bola aj naďalej členským štátom zodpovedným za jej posúdenie.
Po odchode z centra pre žiadateľov o azyl, v ktorom bol ubytovaný, bol F vypočutý a neskôr zaistený v súlade s rozhodnutím štátneho tajomníka z 1. júla 2019 na účely jeho odovzdania do Talianska.
F podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na príslušný súd. Rozsudkom zo 16. júla 2019 tento súd žalobe vyhovel a zrušil uvedené rozhodnutie z dôvodu, že Holandské kráľovstvo sa 19. júna 2019 stalo zodpovedným členským štátom z dôvodu uplynutia lehoty na odovzdanie F do Talianska.
Štátny tajomník podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Raad van State (Štátna rada), ktorá je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Na podporu tohto odvolania najmä uviedol, že Holandské kráľovstvo má k dispozícii novú lehotu na odovzdanie F do Talianska, teda lehotu, ktorá začala plynúť odo dňa, keď F podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Nemecku. V dôsledku toho sa domnieval, že Talianska republika je naďalej zodpovedným členským štátom.
Vnútroštátny súd považuje za nesporné, že Talianska republika sa má považovať za zodpovedný členský štát, a to prinajmenšom k 19. júnu 2019.
Vzhľadom na argumentáciu štátneho tajomníka sa však pýta na to, či je relevantná skutočnosť, že pred uplynutím lehoty na odovzdanie F do Talianska F podal novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Má sa článok 29 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že plynúca lehota na odovzdanie v zmysle [tohto] článku 29 ods. 1 a 2 začne plynúť nanovo v okamihu, keď cudzinec po tom, čo útekom zmaril svoje odovzdanie jedným členským štátom, v nejakom inom (v tomto prípade v treťom) členskom štáte nanovo požiada o medzinárodnú ochranu?“
Vec C‑325/21
Dňa 6. septembra 2018 K podal žiadosť o medzinárodnú ochranu vo Francúzsku. Francúzske orgány predložili rakúskym orgánom dožiadanie o prijatie K späť z dôvodu, že predtým požiadal o túto ochranu v Rakúsku. Dňa 4. októbra 2018 rakúske orgány akceptovali toto dožiadanie, čo spôsobilo začatie plynutia lehoty šiestich mesiacov na odovzdanie K do Rakúska. K bol následne na úteku a nebol odovzdaný do Rakúska.
Dňa 27. marca 2019 K podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku. Štátny tajomník predložil 3. mája 2018 rakúskym orgánom dožiadanie o prijatie K späť. Dňa 10. mája 2019 tieto orgány zamietli toto dožiadanie z dôvodu, že Francúzska republika tým, že neinformovala Rakúsku republiku, že odovzdanie K sa nemôže uskutočniť v lehote šiestich mesiacov, bola od 4. apríla 2019, teda odo dňa uplynutia lehoty na odovzdanie K do Rakúska, členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti K.
Dňa 20. mája 2019 štátny tajomník predložil francúzskym orgánom dožiadanie o prijatie K späť. Tieto orgány zamietli toto dožiadanie z dôvodu, že šesťmesačná lehota na odovzdanie do Rakúska ešte neuplynula ku dňu podania žiadosti K o medzinárodnú ochranu v Holandsku.
Dňa 31. mája 2019 štátny tajomník požiadal tak rakúske, ako aj francúzske orgány, aby opätovne posúdili svoje odpovede na dožiadania o prijatie späť, ktoré im boli zaslané. V žiadosti zaslanej rakúskym orgánom sa uvádzalo, že nová lehota na odovzdanie medzi Francúzskou republikou a Rakúskou republikou začala plynúť v deň, keď K podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v Holandsku, a že v dôsledku toho bola Rakúska republika členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti K o medzinárodnú ochranu. Dňa 3. júna 2019 rakúske orgány vyhoveli žiadosti o prijatie K späť.
Rozhodnutím z 24. júla 2019 štátny tajomník zamietol bez ďalšieho preskúmania žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podal K.
K podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na príslušný súd. Rozsudkom zo 17. októbra 2019 tento súd zamietol uvedenú žalobu z dôvodu, že štátny tajomník správne konštatoval, že Rakúska republika bola zodpovedným členským štátom za preskúmanie žiadosti K o medzinárodnú ochranu.
K podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Raad van State (Štátna rada), ktorá je vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Na podporu tohto odvolania uviedol, že podanie žiadosti o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte nemôže brániť uplynutiu lehoty na odovzdanie stanovenej medzi dvoma inými členskými štátmi.
Vnútroštátny súd uvádza, že je nesporné, že francúzske orgány neinformovali rakúske orgány ani o úteku K, a ani o tom, že nemohli vykonať jeho odovzdanie v lehote šiestich mesiacov. Vzhľadom na uplynutie tejto lehoty preto už od 4. apríla 2019 nemožno Rakúsku republiku považovať za zodpovedný členský štát.
Uvedený súd sa však pýta na to, či je relevantná skutočnosť, že pred uplynutím lehoty pre odovzdanie podala dotknutá osoba novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 29 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že plynúca lehota na odovzdanie v zmysle [tohto] článku 29 ods. 1 a 2 začne plynúť odznova v okamihu, keď cudzinec po tom, čo útekom zmaril svoje odovzdanie jedným členským štátom, v nejakom inom (v tomto prípade v treťom) členskom štáte nanovo požiada o medzinárodnú ochranu?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku má sa článok 27 ods. 1 nariadenia [Dublin III], s prihliadnutím na odôvodnenie 19, vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby osoba, ktorá žiada o medzinárodnú ochranu, v rámci opravného prostriedku proti rozhodnutiu o odovzdaní úspešne namietala, že odovzdanie nemožno vykonať, pretože lehota na odovzdanie, ktoré bolo už skôr dojednané medzi dvoma členskými štátmi (v tomto prípade Francúzskou republikou a Rakúskou republikou), už uplynula, s tým dôsledkom, že lehota, v ktorej ho mohlo odovzdať Holandské kráľovstvo, uplynula?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke vo veciach C‑323/21 a C‑325/21 a jedinej otázke vo veci C‑324/21
Svojou prvou otázkou vo veciach C‑323/21 a C‑325/21 a jedinou otázkou vo veci C‑324/21 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 29 nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že ak začala plynúť lehota na odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny medzi dožiadaným členským štátom a prvým žiadajúcim členským štátom, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej touto osobou sa v dôsledku uplynutia tejto lehoty prenesie na žiadajúci členský štát, aj keď táto osoba medzitým podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte, na základe čoho dožiadaný členský štát vyhovel žiadosti o prijatie späť, ktorú podal tento tretí členský štát. Svojou prvou otázkou vo veci C‑323/21 sa vnútroštátny súd tiež pýta Súdneho dvora na prípadné dôsledky uplynutia uvedenej lehoty pre tento tretí členský štát.
Na úvod treba uviesť, že podľa článku 3 ods. 1 nariadenia Dublin III každú žiadosť o medzinárodnú ochranu podanú štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti na území ktoréhokoľvek členského štátu posúdi jeden členský štát.
Pokiaľ sa teda žiadateľ o medzinárodnú ochranu nachádza na území iného členského štátu, než je členský štát, ktorému prináleží posúdiť jeho žiadosť, postupy stanovené nariadením Dublin III majú za cieľ najmä umožniť jeho odovzdanie do tohto posledného uvedeného členského štátu.
V tejto súvislosti článok 29 ods. 1 prvý pododsek nariadenia Dublin III stanovuje, že odovzdanie dotknutej osoby do zodpovedného členského štátu sa uskutoční hneď, keď je to prakticky možné, a najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania týmto členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť tejto osoby späť alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak má odkladný účinok.
Článok 29 ods. 2 tohto nariadenia spresňuje, že ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát je zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presúva na žiadajúci členský štát.
V článku 29 nariadenia Dublin III sa teda nestanovujú osobitné pravidlá pre situáciu, keď po tom, čo žiadosť o prijatie späť štátneho príslušníka tretej krajiny podanú žiadajúcim členským štátom už prijal iný členský štát, táto osoba podá žiadosť o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte.
S cieľom posúdiť, či by sa v takejto situácii malo na účely uplatňovania týchto ustanovení zohľadniť podanie žiadosti o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte alebo následné opatrenia prijaté v súvislosti s touto žiadosťou, je potrebné určiť pravidlá upravujúce postupy, ktoré sa majú uplatňovať podľa nariadenia Dublin III v prípade postupných žiadostí o medzinárodnú ochranu podaných vo viacerých členských štátoch.
Rozsah postupu prijatia späť je definovaný v článkoch 23 a 24 nariadenia Dublin III. Z článku 23 ods. 1 a článku 24 ods. 1 tohto nariadenia vyplýva, že tento postup sa uplatní na osoby uvedené v článku 20 ods. 5 alebo v článku 18 ods. 1 písm. b) až d) tohto nariadenia (rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/17 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
).
Článok 20 ods. 5 tohto nariadenia okrem iného stanovuje, že sa vzťahuje na žiadateľa, ktorý podá žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte po tom, čo vzal späť svoju prvú žiadosť podanú v inom členskom štáte počas procesu určovania členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti. Toto ustanovenie sa tiež uplatňuje v situácii, keď žiadateľ opustil členský štát, v ktorom podal svoju prvú žiadosť, predtým, ako bol ukončený proces určovania členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti bez toho, aby informoval príslušný orgán tohto prvého členského štátu o svojom želaní vzdať sa svojej žiadosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/19 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, body
a
).
Pokiaľ ide o článok 18 ods. 1 písm. b) až d) nariadenia Dublin III, toto ustanovenie odkazuje na osobu, ktorá podala žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorá je v štádiu posudzovania, vzala túto žiadosť späť alebo jej bola táto žiadosť zamietnutá, a ktorá buď podala žiadosť v inom členskom štáte, alebo sa bez povolenia na pobyt zdržiava na území iného členského štátu (rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/17 P a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Článok 20 ods. 5 a článok 18 ods. 1 písm. b) až d) tohto nariadenia sa teda dopĺňajú, keďže prvé z týchto ustanovení sa uplatňuje na situáciu, keď členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu ešte nebol určený, zatiaľ čo druhé z nich sa týka prípadov, v ktorých už bola určená zodpovednosť za posúdenie žiadosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/19 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, body
,
, ako aj 67).
Za týchto okolností, keďže článok 23 ods. 1 uvedeného nariadenia sa všeobecne vzťahuje na členský štát, v ktorom bola podaná nová žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorý sa domnieva, že iný členský štát je zodpovedný v súlade s článkom 20 ods. 5 alebo článkom 18 ods. 1 písm. b) až d) tohto nariadenia, treba usudzovať, že postup spätného prevzatia sa má uplatniť nielen na druhý členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny podal takúto žiadosť, ale aj na tretí členský štát, v ktorom tento štátny príslušník tretej krajiny následne podá novú žiadosť o medzinárodnú ochranu.
Pokiaľ ide o podmienky týkajúce sa konaní o prijatie späť, ktoré sa začali po postupnom podaní žiadostí o medzinárodnú ochranu vo viacerých členských štátoch, je dôležité uviesť, že normotvorca Únie nijako nerozlíšil v ustanoveniach týkajúcich sa začatia a priebehu konania o prijatie späť, konkrétne v článkoch 23 až 25 nariadenia Dublin III, či toto konanie iniciuje druhý členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, alebo tretí členský štát, v ktorom bola takáto žiadosť podaná neskôr.
Keďže neexistuje žiadne osobitné ustanovenie, nie je ani potrebné zavádzať rozlišovanie medzi týmito dvoma situáciami, ktoré toto nariadenie nepozná (pozri analogicky rozsudok z 10. septembra 2015, FCD a FMB,
C‑106/14
,
EU:C:2015:576
, bod
).
V dôsledku toho sú v uvedených situáciách členské štáty, ktoré sa zúčastňujú na postupoch prijatia späť, povinné dodržiavať záväzné lehoty, ktorými normotvorca Únie tieto postupy vymedzil.
Tieto lehoty totiž rozhodujúcim spôsobom prispievajú k dosiahnutiu cieľa urýchlenia vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu stanoveného v odôvodnení 5 nariadenia Dublin III tým, že zaručujú, že tieto konania sa uskutočnia bez zbytočného odkladu, a odrážajú osobitný význam, ktorý tento normotvorca pripisuje rýchlemu určeniu členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako aj skutočnosť, že so zreteľom na cieľ zabezpečiť účinný prístup ku konaniam o udelení medzinárodnej ochrany a neohroziť cieľ rýchleho vybavenia žiadostí o medzinárodnú ochranu je podľa tohto normotvorcu dôležité, aby tieto žiadosti v prípade potreby posudzoval iný členský štát ako ten, ktorý je určený ako zodpovedný podľa kritérií stanovených v kapitole III uvedeného nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2018, X a X,
C‑47/17 a C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, body
a
).
Z toho v prvom rade vyplýva, že záväzné lehoty uvedené v článku 23 ods. 2 nariadenia Dublin III musí dodržať tak druhý, ako aj tretí členský štát, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny podal žiadosť o medzinárodnú ochranu, pokiaľ tieto členské štáty podajú dožiadanie o prijatie späť.
Keďže sa však niektoré prípady vo veci samej týkajú situácií, v ktorých štátny príslušník tretej krajiny podal niekoľko žiadostí o medzinárodnú ochranu v tom istom členskom štáte, je dôležité uviesť, že ak žiadateľ podá novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte po tom, čo tento členský štát prijal rozhodnutie o odovzdaní tohto žiadateľa, výkon tohto rozhodnutia je v zásade naďalej možný bez toho, aby tento členský štát musel podať nové dožiadanie o prijatie žiadateľa späť, aj keď tento žiadateľ medzitým podal žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte.
Keby sa totiž rozhodnutiu o odovzdaní nepriznal takýto účinok, umožnilo by to každému štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, voči ktorému členský štát prijal rozhodnutie o odovzdaní, definitívne sa vyhnúť jeho výkonu skôr, ako by mohlo nadobudnúť účinnosť, podaním žiadosti o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte a následným návratom do prvého členského štátu, čo by mohlo úplne ochromiť mechanizmus vybavovania žiadostí o medzinárodnú ochranu ustanovený nariadením Dublin III a narušiť cieľ rýchleho vybavovania takýchto žiadostí.
V dôsledku toho členský štát, ktorý prijal rozhodnutie o odovzdaní, ktoré ešte nebolo vykonané a ktorého lehota na vykonanie ešte neuplynula, nemôže byť zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu len preto, že po podaní novej žiadosti o medzinárodnú ochranu na svojom území nepodal nové dožiadanie o prijatie dotknutej osoby späť v lehotách stanovených v článku 23 ods. 2 nariadenia Dublin III.
Naopak, takéto dožiadanie sa musí nevyhnutne podať s cieľom umožniť vykonať odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého sa týka rozhodnutie o odovzdaní do dotknutého členského štátu, ak toto rozhodnutie už bolo vykonané (pozri analogicky rozsudok z 25. januára 2018, Hasan,
C‑360/16
,
EU:C:2018:35
, bod
).
V takejto situácii ak sa dožiadanie o prijatie osoby späť nepodá v lehote stanovenej v článku 23 ods. 2 nariadenia Dublin III, členský štát, v ktorom bola podaná nová žiadosť o medzinárodnú ochranu, sa v súlade s článkom 23 ods. 3 tohto nariadenia stane členským štátom zodpovedným za posúdenie tejto žiadosti bez toho, aby na to malo vplyv prípadné uplynutie lehoty na odovzdanie stanovenej v článku 29 ods. 1 tohto nariadenia.
V druhom rade z úvah uvedených v bodoch 52 až 54 tohto rozsudku vyplýva, že pravidlá týkajúce sa lehôt na odovzdanie uvedené v článku 29 ods. 1 a 2 nariadenia Dublin III sa uplatňujú v rámci prebiehajúcich postupov prijatia späť, zatiaľ čo dotknutý štátny príslušník tretej krajiny postupne podal žiadosti o medzinárodnú ochranu vo viacerých členských štátoch.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že šesťmesačná lehota na odovzdanie stanovená v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III má vzhľadom na praktickú zložitosť a organizačné ťažkosti spojené s odovzdaním štátneho príslušníka tretej krajiny, najmä poskytnúť čas na to, aby sa oba dotknuté členské štáty dohodli na realizácii tohto odovzdania, a konkrétne, aby žiadajúci členský štát upravil podmienky realizácie tohto odovzdania [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
V dôsledku toho a vzhľadom na to, že toto ustanovenie nestanovuje osobitnú úpravu pre prípad, keď bolo postupne prijatých viacero žiadostí o prijatie späť, lehota na odovzdanie uplatniteľná na žiadajúci členský štát sa musí počítať odo dňa, keď dožiadaný členský štát vyhovel žiadosti tohto členského štátu, a to aj v prípade, keď už začala plynúť lehota na odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny medzi iným žiadajúcim členským štátom a týmto dožiadaným členským štátom.
Okrem toho v takejto situácii, keďže jednotlivé postupy spätného prevzatia vykonáva každý žiadajúci členský štát nezávisle a nariadenie Dublin III nestanovuje koordinačný mechanizmus, ktorý by umožňoval odchýliť sa od pravidiel stanovených v článku 29 tohto nariadenia, lehota na odovzdanie vyplývajúca zo skutočnosti, že dožiadaný členský štát vyhovel prvému dožiadaniu o prijatie späť, sa nemôže prerušiť ani predĺžiť z dôvodu, že dožiadaný členský štát vyhovel novému dožiadaniu o prijatie späť, ktoré podal iný členský štát.
Je nesporné, ako uviedol vnútroštátny súd, že odo dňa, keď osoba, ktorej sa rozhodnutie o odovzdaní týka, opustila územie členského štátu a zostala mimo tohto územia, tento členský štát už nie je fyzicky spôsobilý vykonať odovzdanie, čo znamená, že lehota na odovzdanie stanovená v článku 29 nariadenia Dublin III by sa mohla skončiť bez toho, aby tento členský štát mal k dispozícii celú lehotu, ktorú normotvorca Únie považuje za vhodnú na to, aby upravil podmienky realizácie odovzdania.
Tento normotvorca však výslovne zohľadnil riziko, že dotknutá osoba sa vyhýba výkonu rozhodnutia o odovzdaní a je na úteku, a v článku 29 ods. 2 tohto nariadenia stanovil, že v takej situácii môže žiadajúci členský štát výnimočne predĺžiť lehotu na odovzdanie až na osemnásť mesiacov [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Toto riešenie, ktoré predstavuje vyjadrenie rovnováhy stanovenej týmto normotvorcom medzi rôznymi cieľmi nariadenia Dublin III a existujúcimi protichodnými záujmami, sa uplatní vo všetkých prípadoch úteku, a teda platí tak v prípade, keď dotknutá osoba ujde a zdržiava sa na území žiadajúceho členského štátu, ako aj v prípade, keď toto územie počas svojho úteku opustí.
Okrem toho je dôležité pripomenúť, že ten istý normotvorca neusudzoval, že by sa skutočnosť, že rozhodnutie o odovzdaní nebolo možné fyzicky vykonať, mala považovať za dôvod na prerušenie alebo pozastavenie lehoty na odovzdanie uvedenej v článku 29 ods. 1 nariadenia Dublin III [pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
, ako aj citovanú judikatúru].
Súdny dvor preto rozhodol, že lehota na odovzdanie upravená v tomto ustanovení sa má uplatniť v situáciách, keď odovzdanie dotknutej osoby nebolo možné [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. februára 2017, C. K. a i.,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
, bod
; z 31. marca 2022, Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl a i. (Umiestnenie žiadateľa o azyl na psychiatrickom oddelení nemocnice),
C‑231/21
,
EU:C:2022:237
, bod
, ako aj z 22. septembra 2022, Bundesrepublik Deutschland (Správny odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní),
C‑245/21 a C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, bod
].
Za týchto podmienok okolnosť, že dotknutá osoba podala počas svojho úteku novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, ako je žiadajúci členský štát, alebo že po podaní takejto žiadosti bolo prijaté nové dožiadanie o prijatie späť, nemôže v prípade neexistencie pravidla stanoveného na tento účel nariadením Dublin III odôvodniť prerušenie alebo predĺženie jednej zo záväzných lehôt stanovených v článku 29 tohto nariadenia. Takáto okolnosť navyše vôbec neznamená, že uvedená osoba zostáva trvalo mimo územia prvého žiadajúceho členského štátu, a teda bráni tomuto štátu uskutočniť odovzdanie, ako to dokazujú skutkové okolnosti vo veciach C‑323/21 a C‑324/21.
Z toho vyplýva, že ak lehota na odovzdanie vyplývajúca z akceptovania dožiadania o prijatie späť podanej žiadajúcim členským štátom uplynula, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu sa v súlade s článkom 29 ods. 2 nariadenia Dublin III prenáša na tento žiadajúci členský štát, aj keď bola medzitým podaná nová žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte alebo ak sa vyhovie novému dožiadaniu o prijatie späť po podaní takej žiadosti.
Po tretie prenos zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny vyplývajúci z uplatnenia článkov 23 alebo 29 nariadenia Dublin III musia riadne zohľadniť všetky členské štáty pri vykonávaní prípadných postupov prijatia späť týkajúcich sa tohto žiadateľa.
Po prvé z toho vyplýva, že pokiaľ sa uplatňuje článok 20 ods. 5 nariadenia Dublin III, ako to vyplýva z bodu 50 tohto rozsudku, len v prípade, že členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu ešte nebol určený, dožiadanie o prijatie späť nemožno v súlade s článkami 18 a 23 uvedeného nariadenia platne adresovať členskému štátu, v ktorom štátny príslušník tretej krajiny podal svoju prvú žiadosť o medzinárodnú ochranu po tom, čo bola zodpovednosť za posúdenie tejto žiadosti prenesená na iný členský štát. V takom prípade treba prípadné dožiadanie o prijatie späť zaslať tomuto poslednému uvedenému členskému štátu.
Keďže ustanovenia nariadenia Dublin III, ktoré stanovujú záväzné lehoty, prispievajú, rovnako ako kritériá uvedené v kapitole III tohto nariadenia, k určeniu zodpovedného členského štátu v zmysle tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júla 2017, Mengesteab,
C‑670/16
,
EU:C:2017:587
, bod
), pravidlo uvedené v bode 74 tohto rozsudku sa uplatní najmä vtedy, keď prenos zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu vyplýva z týchto ustanovení a najmä z článkov 23 alebo 29 tohto nariadenia.
Konkrétne v situácii, keď uplynula lehota na odovzdanie vyplývajúca zo skutočnosti, že žiadosti o prijatie späť podanej prvým žiadajúcim členským štátom dožiadaný členský štát vyhovel skôr, než sa vyhovelo novej žiadosti o prijatie späť podanej iným členským štátom, tento iný členský štát bude musieť zaslať svoju žiadosť tomuto prvému žiadajúcemu členskému štátu, keďže tento prvý členský štát sa musí na základe článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III od tohto okamihu považovať za zodpovedný členský štát.
Pokiaľ ide po druhé o situáciu, v ktorej došlo k prenosu zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu na iný členský štát, ako je dožiadaný členský štát, po tom, čo tretí členský štát vyhovel žiadosti o prijatie späť, treba pripomenúť, že nariadenie Dublin III je založené na základnej zásade stanovenej v jeho článku 3 ods. 1, podľa ktorej žiadosť o medzinárodnú ochranu posudzuje len jeden členský štát, čo znamená, že len jeden členský štát možno v danom čase považovať za členský štát zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/19 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
).
Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že štátneho príslušníka tretej krajiny možno odovzdať len do zodpovedného členského štátu, ak prenos zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu vyplýva z uplynutia procesnej lehoty po prijatí žiadosti o prijatie späť a prijatí rozhodnutia o odovzdaní [pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. októbra 2017, Shiri,
C‑201/16
,
EU:C:2017:805
, bod
, a z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, bod
].
Prenos zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny na členský štát podľa článkov 23 alebo 29 nariadenia Dublin III preto bráni výkonu rozhodnutia zahŕňajúceho odovzdanie dotknutej osoby do iného členského štátu.
V takejto situácii však treba zdôrazniť, že členský štát, ktorého rozhodnutie o odovzdaní sa tak stane nevykonateľným, môže zaslať členskému štátu, na ktorý bola uvedená zodpovednosť prenesená, dožiadanie o prijatie späť.
Je nesporné, že článok 23 ods. 3 nariadenia Dublin III stanovuje prenos zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu na členský štát, v ktorom bola podaná nová žiadosť o medzinárodnú ochranu, ak tento členský štát nepodá v lehotách stanovených v článku 23 ods. 2 tohto nariadenia dožiadanie o prijatie späť.
Členský štát, ktorý v týchto lehotách zaslal žiadosť o prijatie späť členskému štátu, ktorý bol k tomuto dátumu zodpovedný za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, však nemožno považovať za členský štát, ktorý túto žiadosť nepodal včas.
Z toho na jednej strane vyplýva, že pravidlo uvedené v článku 23 ods. 3 nariadenia Dublin III sa na takýto členský štát neuplatňuje.
Uplatnenie tohto pravidla v takejto situácii by navyše nebolo v súlade s cieľom lehôt stanovených v článku 23 ods. 2 tohto nariadenia, ktorým je zabezpečiť, aby žiadajúci členský štát začal konanie o prijatie späť v primeranej lehote odo dňa, keď má k dispozícii informácie, ktoré mu umožnia zaslať žiadosť o prijatie späť inému členskému štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. januára 2018, Hasan,
C‑360/16
,
EU:C:2018:35
, bod
).
Na druhej strane z toho vyplýva, že prenos zodpovednosti uvedený v bode 79 tohto rozsudku spôsobuje, že členskému štátu, na ktorého území sa nachádza žiadateľ, začína plynúť nová lehota podľa článku 23 ods. 2 nariadenia Dublin III na zaslanie dožiadania o prijatie späť členskému štátu, na ktorý bola uvedená zodpovednosť prenesená.
Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba na prvú otázku vo veciach C‑323/21 a C‑325/21, ako aj na jedinú otázku vo veci C‑324/21 odpovedať tak, že články 23 a 29 nariadenia Dublin III sa majú vykladať v tom zmysle, že ak začala plynúť lehota na odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny medzi dožiadaným členským štátom a prvým žiadajúcim členským štátom, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej touto osobou sa v dôsledku uplynutia tejto lehoty prenesie na žiadajúci členský štát, aj keď táto osoba medzitým podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte, na základe čoho dožiadaný členský štát vyhovel dožiadaniu o prijatie späť, ktoré podal tento tretí členský štát, za predpokladu, že táto zodpovednosť nebola prenesená na uvedený tretí členský štát v dôsledku uplynutia jednej z lehôt stanovených v tomto článku 23.
Po tomto prenesení zodpovednosti členský štát, v ktorom sa táto osoba nachádza, nemôže túto osobu odovzdať do iného členského štátu, ako je nový zodpovedný členský štát, ale pri dodržaní lehôt stanovených v článku 23 ods. 2 tohto nariadenia môže tomuto poslednému uvedenému členskému štátu zaslať dožiadanie o prijatie späť.
O druhej prejudiciálnej otázke vo veciach C‑323/21 a C‑325/21
Svojou druhou otázkou vo veciach C‑323/21 a C‑325/21 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III vo svetle odôvodnenia 19 tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu postupne v troch členských štátoch, sa môže v rámci opravného prostriedku podľa článku 27 ods. 1 tohto nariadenia odvolať proti rozhodnutiu o jeho odovzdaní do prvého z týchto členských štátov prijatému tretím z týchto členských štátov z dôvodu, že po prijatí tohto rozhodnutia o odovzdaní bola zodpovednosť za posúdenie jeho žiadosti z dôvodu uplynutia lehoty na odovzdanie stanovenej v článku 29 ods. 1 a 2 tohto nariadenia prenesená na druhý z týchto členských štátov.
Článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje, že osoba, voči ktorej bolo prijaté rozhodnutie o odovzdaní, má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti tomuto rozhodnutiu alebo vo forme preskúmania uvedeného rozhodnutia z vecného a právneho hľadiska na súde.
Rozsah tohto opravného prostriedku je spresnený v odôvodnení 19 tohto nariadenia, ktoré uvádza, že s cieľom zabezpečiť dodržanie medzinárodného práva by mal účinný prostriedok nápravy voči takýmto rozhodnutiam zahŕňať jednak preskúmanie uplatňovania tohto nariadenia, a jednak preskúmanie právnej a skutkovej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva (rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/17 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
, a z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, bod
].
Vzhľadom najmä na všeobecný vývoj, ktorý zaznamenal systém určovania členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej v jednom z členských štátov v dôsledku prijatia nariadenia Dublin III, a cieľov, ktoré toto nariadenie sleduje, sa má článok 27 ods. 1 uvedeného nariadenia vykladať v tom zmysle, že preskúmanie na základe opravného prostriedku, ktorý stanovuje proti rozhodnutiu o odovzdaní, sa má týkať dodržania tak pravidiel určujúcich zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, ako aj procesných záruk stanovených týmto nariadením (rozsudok z 2. apríla 2019, H. a R.,
C‑582/17 a C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, bod
, a z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, bod
].
Súdny dvor navyše rozhodol, že vzhľadom na cieľ uvedený v odôvodnení 19 nariadenia Dublin III spočívajúci v zabezpečení účinnej ochrany práv dotknutých osôb v súlade s článkom 47 Charty základných práv a na cieľ uvedený v odôvodnení 5 tohto nariadenia, ktorý spočíva v zabezpečení rýchleho určenia členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, musí žiadateľ disponovať účinným a rýchlym opravným prostriedkom, ktorý mu umožní odvolať sa na okolnosti, ktoré nastali po tom, čo bolo voči nemu prijaté rozhodnutie o odovzdaní, ak je zohľadnenie týchto okolností rozhodujúce na účely správneho uplatnenia uvedeného nariadenia [rozsudok z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, bod
a citovaná judikatúra].
Takýto účinný opravný prostriedok musí najmä umožniť žiadateľovi o medzinárodnú ochranu dovolávať sa v členskom štáte, na ktorého území sa nachádza, uplynutia lehoty na odovzdanie stanovenej v článku 29 ods. 1 a 2 nariadenia Dublin III voči inému žiadajúcemu členskému štátu, keďže z bodu 79 tohto rozsudku vyplýva, že zohľadnenie uplynutia tejto lehoty je rozhodujúce pre správne uplatňovanie tohto nariadenia.
Vzhľadom na to treba pripomenúť, že členské štáty nie sú podľa článku 27 tohto nariadenia nevyhnutne povinné organizovať svoje systémy preskúmania tak, aby bola požiadavka zohľadnenia rozhodujúcich okolností, ku ktorým došlo po prijatí rozhodnutia o odovzdaní, zaručená v rámci preskúmania opravného prostriedku umožňujúceho spochybniť zákonnosť rozhodnutia o odovzdaní pod podmienkou, že v rámci vnútroštátneho súdneho systému posudzovaného v celom rozsahu možno zaručiť dostatočnú súdnu ochranu v iných formách [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, body
a
].
Takáto iná forma dostatočnej súdnej ochrany musí dotknutej osobe v praxi zaručiť možnosť dosiahnuť, aby príslušné orgány členského štátu, na ktorého území sa táto osoba nachádza, nemohli v prípade, že uplynutie lehoty na odovzdanie voči prvému žiadajúcemu členskému štátu znamená, že tento členský štát sa stal členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu, odovzdať túto osobu do iného členského štátu. Uvedený opravný prostriedok musí tiež zabezpečiť, aby príslušné orgány členského štátu, na ktorého území sa táto osoba nachádza, boli povinné prijať opatrenia potrebné na to, aby bez zbytočného odkladu vyvodili dôsledky prechodu zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2021, État belge (Okolnosti, ktoré nastali po rozhodnutí o odovzdaní),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, bod
].
Vzhľadom na uvedené treba na druhú otázku vo veciach C‑323/21 a C‑325/21 odpovedať tak, že článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III vo svetle odôvodnenia 19 tohto nariadenia, ako aj článok 47 Charty základných práv sa majú vykladať v tom zmysle, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu postupne v troch členských štátoch, musí mať v treťom z týchto členských štátov k dispozícii účinný a rýchly prostriedok nápravy, ktorý mu umožní sa odvolať na skutočnosť, že zodpovednosť za posúdenie jeho žiadosti bola z dôvodu uplynutia lehoty stanovenej v článku 29 ods. 1 a 2 tohto nariadenia prenesená na v poradí druhý členský štát.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

1.
Veci C‑323/21, C‑324/21 a C‑325/21 sa spájajú na účely vyhlásenia rozsudku.

2.
Články 23 a 29 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov,
sa majú vykladať v tom zmysle, že:
ak začala plynúť lehota na odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny medzi dožiadaným členským štátom a prvým žiadajúcim členským štátom, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej touto osobou sa v dôsledku uplynutia tejto lehoty prenesie na žiadajúci členský štát, aj keď táto osoba medzitým podala novú žiadosť o medzinárodnú ochranu v treťom členskom štáte, na základe čoho dožiadaný členský štát vyhovel dožiadaniu o prijatie späť, ktorú podal tento tretí členský štát, za predpokladu, že táto zodpovednosť nebola prenesená na uvedený tretí členský štát v dôsledku uplynutia jednej z lehôt stanovených v tomto článku 23.
Po tomto prenesení zodpovednosti členský štát, v ktorom sa táto osoba nachádza, nemôže túto osobu odovzdať do iného členského štátu, ako je nový zodpovedný členský štát, ale pri dodržaní lehôt stanovených v článku 23 ods. 2 tohto nariadenia môže tomuto poslednému uvedenému členskému štátu zaslať dožiadanie o prijatie späť.

3.
Článok 27 ods. 1 nariadenia č. 604/2013 vo svetle odôvodnenia 19 tohto nariadenia, ako aj článok 47 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý podal žiadosť o medzinárodnú ochranu postupne v troch členských štátoch, musí mať v treťom z týchto členských štátov k dispozícii účinný a rýchly prostriedok nápravy, ktorý mu umožní sa odvolať na skutočnosť, že zodpovednosť za posúdenie jeho žiadosti bola z dôvodu uplynutia lehoty stanovenej v článku 29 ods. 1 a 2 tohto nariadenia prenesená na v poradí druhý členský štát.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: holandčina.