CELEX: 62019CJ0300
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Sociálna politika
Hromadné prepúšťanie
Smernica 98/59/ES
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a)
Pojem ‚hromadné prepúšťanie‘
Metódy výpočtu počtu prepustení
Referenčné obdobie, ktoré treba zohľadniť

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania (
Ú. v. ES L 225, 1998, s. 16
; Mim. vyd. 05/003, s. 327).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi UQ a spoločnosťou Marclean Technologies SLU vo veci zákonnosti jej individuálneho prepustenia.
Právny rámec
Právo Únie
Podľa odôvodnení 2 až 4, 7 a 8 smernice 98/59 platí, že:
„(2)
keďže je dôležité, aby sa väčšia pozornosť sústredila na ochranu pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania, zohľadňujúc potrebu rovnovážneho hospodárskeho a sociálneho rozvoja v rámci spoločenstva;
(3)
keďže napriek vzrastajúcemu zbližovaniu stále pretrvávajú rozdiely medzi platnými ustanoveniami členských štátov o praktickej úprave a postupoch takýchto prepúšťaní a opatreniami zameranými na zmiernenie dôsledkov prepustenia pre pracovníkov;
(4)
keďže tieto rozdiely môžu mať priamy vplyv na fungovanie vnútorného trhu;
…
(7)
keďže táto aproximácia musí byť preto podporovaná za súčasného udržania zlepšovania podmienok v zmysle článku 117 [Z]mluvy [o ES];
(8)
keďže s cieľom vypočítať počet prepustení, ktorý je stanovený vo vymedzení hromadného prepúšťania v zmysle tejto smernice, sa iné formy ukončenia pracovných zmlúv na podnet zamestnávateľa považujú za rovnocenné k prepusteniu za predpokladu, že ide aspoň o päť prepustení.“
Oddiel I tejto smernice s názvom „Vymedzenie a pôsobnosť“ je tvorený článkom 1, ktorého odsek 1 stanovuje, že:
„Na účely tejto smernice:
a)
‚hromadné prepúšťanie‘ znamená prepúšťanie vyvolané zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov, ak počet nadbytočných pracovných miest je podľa voľby v členských štátoch:
i)
buď počas obdobia 30 dní:
–
aspoň 10 v zariadeniach, ktoré zamestnávajú viac ako 20 a menej ako 100 zamestnancov,
–
aspoň 10 % počtu pracujúcich v zariadeniach, ktoré zvyčajne zamestnávajú aspoň 100, ale nie viac ako 300 zamestnancov,
–
aspoň 30 v zariadeniach, ktoré zamestnávajú 300 alebo viac zamestnancov,
ii)
alebo počas obdobia 90 dní, aspoň 20 bez závislosti na počte zamestnancov zvyčajne zamestnaných v danom zariadení;
b)
…
Na účely výpočtu počtu prepustení stanoveného v prvom pododseku písmena a), ukončenie pracovnej zmluvy, ktoré je vyvolané na podnet zamestnávateľa z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných pracujúcich, sa považuje za prepustenie, za predpokladu, že ide aspoň o päť prepustení.“
Španielske právo
Estatuto de los Trabajadores (Zákonník práce) vyplýva z Real Decreto Legislativo 2/2015, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores (kráľovský legislatívny dekrét č. 2/2015, ktorým bolo schválené konsolidované znenie Zákonníka práce), z 23. októbra 2015 (BOE č. 255 z 24. októbra 2015, s. 100224). Článok 51 tohto zákonníka s názvom „Hromadné prepúšťanie“ v odseku 1 stanovuje:
„Na účely tohto zákona sa za ‚hromadné prepúšťanie‘ považuje ukončenie pracovných zmlúv z ekonomických, technických, organizačných alebo výrobných dôvodov, pokiaľ sa počas 90 dní toto ukončenie týka aspoň:
a)
10 zamestnancov v podnikoch, ktoré zamestnávajú menej než 100 zamestnancov;
b)
10 % počtu zamestnancov v podnikoch, ktoré zamestnávajú od 100 do 300 zamestnancov;
c)
30 zamestnancov v podnikoch, ktoré zamestnávajú viac než 300 zamestnancov.
…
Na účely určenia počtu ukončení zmlúv, na ktorý odkazuje prvý pododsek tohto odseku, sa zohľadnia tiež akékoľvek ďalšie ukončenia, ktoré nastanú v príslušnom období na podnet zamestnávateľa z iných dôvodov, ktoré sa netýkajú osoby zamestnanca a ktoré sú odlišné od dôvodov stanovených v článku 49 ods. 1 písm. c) tohto zákona, pokiaľ ich počet dosiahne aspoň päť.
Ak podnik počas po sebe nasledujúcich 90‑dňových období a s cieľom vyhnúť sa požiadavkám stanoveným v tomto článku pristúpi k ukončeniam zmlúv na základe článku 52 písm. c) toho zákona v prípade nižšieho počtu, než je uvedený limitný počet, a bez toho, aby existoval nový dôvod pre také konanie, považujú sa tieto nové ukončenia za vykonané s cieľom obchádzať zákon a vyhlásia sa za neplatné a neúčinné.
“
Článok 122 Ley 36/2011 reguladora de la jurisdicción social (zákon č. 36/2011, ktorým sa upravuje súdnictvo v sociálnych veciach) z 10. októbra 2011 (BOE č. 245 z 11. októbra 2011, s. 106584) s názvom „Preskúmanie ukončenia pracovnej zmluvy“ stanovuje:
„1.   Rozhodnutie o výpovedi sa označí za oprávnené, pokiaľ zamestnávateľ po splnení požadovaných formálnych náležitostí preukáže prítomnosť zákonného dôvodu uvedeného v písomnom oznámení. Pokiaľ ho nepreukáže, bude rozhodnutie označené za protiprávne.
2.   Rozhodnutie o výpovedi je neplatné:
…
b)
ak pri jeho prijatí došlo k porušeniu zákona s cieľom vyhnúť sa ustanoveniam týkajúcim sa hromadného prepúšťania v prípadoch uvedených v článku 51 ods. 1 poslednom pododseku [Zákonníka práce].
…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 31. októbra 2016 UQ začala pracovať ako kontrolórka kvality pre spoločnosť Marclean Technologies. Rovnako ako všetci ostatní zamestnanci tejto spoločnosti vykonávala svoje úlohy v prevádzkarňach spoločnosti Sandhar Group, kde sa venovala kontrole dielov, ktoré vyrobila táto spoločnosť.
Dňa 28. mája 2018 bola UQ vyhlásená za dočasne práceneschopnú.
Dňa 31. mája 2018 Marclean Technologies oboznámila UQ s rozhodnutím o jej prepustení. V čase tohto prepustenia Marclean Technologies uznala, že toto prepustenie bolo protiprávne a táto spoločnosť následne zaplatila UQ odstupné, ktoré je podľa nej splatné v prípadoch, keď súd vyhlási prepustenie za protiprávne.
UQ podala 11. júna 2018 na Juzgado de lo Social n
o
3 de Barcelona (Pracovný súd č. 3 Barcelona, Španielsko), súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu proti jej prepusteniu, v ktorej navrhovala, aby bolo toto prepustenie vyhlásené za neplatné, alebo subsidiárne za protiprávne.
V období od 31. mája do 14. augusta 2018 prestalo pre Marclean Technologies pracovať sedem osôb. Štyri z týchto osôb prestali pracovať z dôvodov, ktoré nemožno pripísať im osobne, dve prestali pracovať z vlastnej vôle a v prípade poslednej uplynula doba, na ktorú bola dojednaná jej dočasná pracovná zmluva.
Ďalších 29 osôb zamestnaných spoločnosťou Marclean Technologies pre túto spoločnosť prestalo pracovať 15. augusta 2018. V ten istý deň Marclean Technologies ukončila svoje činnosti v celom rozsahu. Dňa 16. augusta 2018 týchto 29 osôb začalo pracovať pre spoločnosť Risk steward SL.
Marclean Technologies predložila vnútroštátnemu súdu dokumenty, podľa ktorých uvedených 29 osôb podalo 26. júla 2018 výpovede z vlastnej vôle s účinnosťou od 15. augusta 2018.
UQ tvrdí, že vzhľadom na to, že tieto výpovede sa časovo zhodujú a že v takomto prípade dotknutí pracovníci nemajú nárok na dávky v nezamestnanosti, táto situácia v skutočnosti predstavuje skryté hromadné prepúšťanie. Jej prepustenie by sa preto malo považovať za neplatné podľa článku 122 ods. 2 zákona č. 36/2011, ktorým sa upravuje súdnictvo v sociálnych veciach.
Marclean Technologies odpovedala, že dôvodom na prepustenie UQ nebolo len znižovanie činnosti tejto spoločnosti, ale aj skutočnosť, že tejto pracovníčke a ďalším zamestnancom, ktorí boli tiež prepustení, bolo možné pripísať, že neplnia svoje pracovné zmluvy.
Vnútroštátny súd uznesením zo 6. februára 2019 konštatoval, že prepustených bolo 30 až 35 pracovníkov, čo je podľa neho možné kvalifikovať ako „hromadné prepúšťanie“ v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59. Tento súd uvádza, že španielska právna úprava, do ktorej bola prebratá táto smernica, odkazuje na obdobie 90 dní. V tejto súvislosti spresňuje, že jeho otázky sa netýkajú toho, či je španielska právna úprava v tejto súvislosti priaznivejšia ako uvedená smernica.
Tento súd má pochybnosti, pokiaľ ide o referenčné obdobie 30 alebo 90 dní, ktoré treba zohľadniť na účely posúdenia, či ukončenia pracovných zmlúv predstavujú „hromadné prepúšťanie“ v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59. Uvádza, že počas 90 dní odo dňa prepustenia UQ je na výpočet počtu prepustení v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) bodu ii) možné vziať do úvahy 35 ukončení pracovnej zmluvy zo strany spoločnosti Marclean Technologies.
Vnútroštátny súd však zdôrazňuje, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko) dospel v rámci výkladu článku 51 ods. 1 Zákonníka práce k záveru, že obdobie 90 dní uvedené v tomto ustanovení sa musí vypočítať výlučne s odkazom na obdobie predchádzajúce dátumu sporného prepustenia.
Okrem toho článok 51 ods. 1 posledný pododsek Zákonníka práce umožňuje zohľadniť ukončenia pracovného pomeru, ku ktorým došlo po spornom prepustení, ale len v prípade, ak zamestnávateľ konal s cieľom obchádzať zákon. Cieľom tohto ustanovenia je teda bojovať proti konaniu s cieľom obchádzať zákon spočívajúcemu v „dávkovaní“ prepustení s cieľom vyhnúť sa prerokovaniu a účasti zástupcov zamestnancov.
Podľa vnútroštátneho súdu je možné dosiahnuť tento cieľ prerokovania a účasti zástupcov zamestnancov prísnejšie, ak sa vezme do úvahy referenčné obdobie tak pred, ako aj po dátume prepustenia dotknutého pracovníka, čo by mu umožnilo argumentovať aj ďalšími individuálnymi prepusteniami, o ktorých mohol nevedieť v čase, keď došlo k jeho prepusteniu, ale ktoré, ak sa následne pripočítajú k jeho prepusteniu, dosahujú vyžadovaný počet, aby bolo možné konštatovať existenciu hromadného prepúšťania v zmysle smernice 98/59.
V tejto súvislosti treba článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) tejto smernice vykladať autonómne. Nič nebráni tomu, aby sa referenčné obdobie stanovené v tomto ustanovení zohľadnilo v celom rozsahu, teda pre ukončenie pracovných zmlúv pred alebo po individuálnom prepustení, ktoré je predmetom konania, pričom toto obdobie možno dokonca vypočítať tak, že sa zohľadní časť pred a časť po uvedenom prepustení.
Za týchto podmienok Juzgado de lo Social n
o
3 de Barcelona (Pracovný súd č. 3 Barcelona) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) body i) a ii) smernice [98/59] vykladať v tom zmysle, že referenčné obdobie 30 alebo 90 dní stanovené na preukázanie existencie hromadného prepúšťania sa má vždy počítať odo dňa, kedy došlo k individuálnemu prepusteniu, ktoré je predmetom sporu?
2.
Možno článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) body i) a ii) smernice 98/59 vykladať v tom zmysle, že referenčné obdobie 30 alebo 90 dní stanovené na preukázanie existencie hromadného prepúšťania možno počítať odo dňa, kedy došlo k individuálnemu prepusteniu, ktoré je predmetom sporu, bez potreby vyhlásenia následných ukončení pracovných pomerov za obchádzanie zákona?
3.
Pripúšťajú referenčné obdobia uvedené v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59 taký výklad, ktorý umožňuje zohľadniť prepustenia alebo ukončenia pracovných pomerov, ku ktorým došlo počas 30 alebo 90 dní, pričom k individuálnemu prepusteniu, ktoré je predmetom sporu, došlo v rámci uvedených období?“
O prejudiciálnych otázkach
Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59 vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia, či je sporné individuálne prepustenie súčasťou hromadného prepúšťania, sa má referenčné obdobie 30 alebo 90 dní stanovené v tomto ustanovení vypočítať tak, že sa zohľadní buď výlučne obdobie predchádzajúce tomuto individuálnemu prepusteniu, alebo obdobie nasledujúce po tomto individuálnom prepustení, a to nielen v prípade konania s cieľom obchádzať zákon, ale aj v prípade neexistencie akéhokoľvek konania s cieľom obchádzať zákon, teda celé obdobie 30 alebo 90 dní, počas ktorého došlo k tomuto individuálnemu prepusteniu.
Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59 stanovuje, že pojem „hromadné prepúšťanie“ znamená prepúšťanie vyvolané zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov, pokiaľ sú splnené určité kvantitatívne a časové podmienky (rozsudky z 10. decembra 2009, Rodríguez Mayor a i.,
C‑323/08
,
EU:C:2009:770
, bod
, a z 22. februára 2018, Porras Guisado,
C‑103/16
,
EU:C:2018:99
, bod
).
V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že španielsky zákonodarca stanovil referenčné obdobie 90 dní. V súlade s článkom 1 ods. 1 prvým pododsekom písm. a) bodom ii) smernice 98/59 na to, aby išlo o hromadné prepúšťanie v zmysle tejto smernice, musí počas takéhoto referenčného obdobia dôjsť aspoň k 20 prepusteniam bez závislosti na počte zamestnancov zvyčajne zamestnaných v danom zariadení.
Treba preskúmať, akým spôsobom sa má referenčné obdobie stanovené vnútroštátnou právnou úpravou zohľadniť z časového hľadiska.
V tejto súvislosti na účely výpočtu limitných počtov stanovených v článku 1 ods. 1 prvom pododseku písm. a) bodoch i) a ii) smernice 98/59 treba pripomenúť, že táto smernica sa nemá vykladať v tom zmysle, že spôsob výpočtu týchto limitných počtov, a teda aj samotné uvedené limitné počty sú vecou členských štátov, pretože takýto výklad by umožnil členským štátom zmeniť rozsah pôsobnosti uvedenej smernice, a tak ju zbaviť jej plného účinku (rozsudky z 18. januára 2007, Confédération générale a i.,
C‑385/05
,
EU:C:2007:37
, bod
, ako aj z 11. novembra 2015, Pujante Rivera,
C‑422/14
,
EU:C:2015:743
, bod
).
Vnútroštátny súd vo svojich otázkach uvádza tri možné metódy na účely určenia, či bol dosiahnutý počet prepustení, ktorý vyžaduje článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59. V prvom rade odkazuje na dve metódy spočívajúce vo výpočte referenčného obdobia v prípade spochybnenia individuálneho prepustenia tak, že sa zohľadní buď výlučne obdobie predchádzajúce tomuto prepusteniu, alebo v prípade konania s cieľom obchádzať zákon tiež obdobie po uvedenom prepustení. V druhom rade podľa tretej metódy, ktorú tento súd navrhuje, referenčné obdobie pozostáva z akéhokoľvek obdobia 30 alebo 90 dní, počas ktorého došlo k spornému individuálnemu prepusteniu, bez toho, aby sa rozlišovalo podľa toho, či toto obdobie predchádzalo tomuto individuálnemu prepusteniu, nasledovalo po ňom, alebo čiastočne plynulo pred ním či po ňom.
Treba však konštatovať, že ani prvá, ani druhá metóda uvedená vnútroštátnym súdom nie sú v súlade so smernicou 98/59.
Na jednej strane totiž samotné znenie článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) tejto smernice neobsahuje žiadnu zmienku o časovom limite plynúcom výlučne pred alebo po spornom individuálnom prepustení na účely výpočtu počtu prepustení, ku ktorým došlo.
Na druhej strane a predovšetkým platí, že uplatnenie prvých dvoch metód predložených vnútroštátnym súdom by mohlo ohroziť účel smernice 98/59, ktorým je, ako vyplýva z jej odôvodnenia 2, najmä ochrana pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania.
Obmedzenie referenčného obdobia buď výlučne na obdobie pred sporným individuálnym prepustením, alebo tiež na obdobie po uvedenom prepustení v prípade konania s cieľom obchádzať zákon, by totiž mohlo obmedziť práva dotknutých pracovníkov, keďže tieto dve metódy bránia zohľadneniu prepustení, ku ktorým došlo v období 30 alebo 90 dní, ale mimo tohto predchádzajúceho alebo nasledujúceho obdobia, hoci celkový počet prepustení prekročil počet, ktorý vyžaduje článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59.
Naopak, ako uviedol generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, zo štruktúry a účelu tejto smernice vyplýva, že táto smernica vyžaduje, aby takéto obdobie bolo nepretržité.
Pokiaľ ide o tretiu metódu predloženú vnútroštátnym súdom, podľa ktorej referenčné obdobie pozostáva z akéhokoľvek obdobia 30 alebo 90 dní, v priebehu ktorého došlo k spornému individuálnemu prepusteniu, treba konštatovať, že táto metóda sa zdá byť jedinou metódou, ktorá je v súlade s účelom tejto smernice, pripomenutým v bode 31 tohto rozsudku, a s dodržaním jej potrebného účinku.
Bolo by obmedzením plného účinku tejto smernice v rozpore s účelom, ktorý sleduje, ak by sa táto smernica vykladala v tom zmysle, že vnútroštátne súdy nemôžu na účely preukázania alebo nepreukázania existencie hromadného prepúšťania v zmysle uvedenej smernice zohľadniť prepúšťania, ku ktorým došlo pred dátumom sporného individuálneho prepustenia alebo po ňom.
V dôsledku toho treba, ako uviedla Európska komisia vo svojich písomných pripomienkach, preskúmať obdobie, do ktorého spadá sporné individuálne prepustenie a počas ktorého došlo k najvyššiemu počtu prepustení uskutočnených zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov v zmysle článku 1 ods. 1 prvého pododseku písm. a) smernice 98/59.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice 98/59 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia, či je sporné individuálne prepustenie súčasťou hromadného prepúšťania, sa referenčné obdobie stanovené v tomto ustanovení na určenie, či ide o hromadné prepúšťanie, má vypočítať tak, že sa zohľadní celé obdobie 30 alebo 90 po sebe nasledujúcich dní, v priebehu ktorého došlo k tomuto individuálnemu prepusteniu a počas ktorého došlo k najväčšiemu počtu prepustení uskutočnených zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov v zmysle tohto istého ustanovenia.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

Článok 1 ods. 1 prvý pododsek písm. a) smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom zmysle, že na účely posúdenia, či je sporné individuálne prepustenie súčasťou hromadného prepúšťania, sa referenčné obdobie stanovené v tomto ustanovení na určenie, či ide o hromadné prepúšťanie, má vypočítať tak, že sa zohľadní celé obdobie 30 alebo 90 po sebe nasledujúcich dní, v priebehu ktorého došlo k tomuto individuálnemu prepusteniu a počas ktorého došlo k najväčšiemu počtu prepustení uskutočnených zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré sa nevzťahujú na jednotlivých príslušných zamestnancov v zmysle tohto istého ustanovenia.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: španielčina.