CELEX: 62015TJ0020
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de opoziție
Cerere de înregistrare a mărcii verbale a Uniunii Europene PICCOLOMINI
Marca verbală anterioară a Uniunii Europene PICCOLO
Lipsa unei utilizări serioase a mărcii anterioare
Articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 207/2009

Istoricul cauzei
La 16 ianuarie 2012, intervenienta, Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola, a formulat o cerere de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene la Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) în temeiul Regulamentului (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind marca comunitară (
JO L 78, p. 1
).
Marca a cărei înregistrare a fost solicitată este semnul verbal PICCOLOMINI.
Produsele pentru care s‑a solicitat înregistrarea fac parte din clasa 33 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare, și corespund următoarei descrieri: „Băuturi alcoolice (cu excepția berii)”.
Cererea de înregistrare a unei mărci comunitare a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 35/2012 din 20 februarie 2012.
La 14 mai 2012, reclamanta, Henkell & Co. Sektkellerei KG, a formulat opoziție, în temeiul articolului 41 din Regulamentul nr. 207/2009, la înregistrarea mărcii solicitate pentru produsele din clasa 33 menționate la punctul 3 de mai sus.
Opoziția s‑a întemeiat pe marca verbală anterioară a Uniunii Europene PICCOLO, înregistrată la 14 august 2001 sub numărul 952770.
Marca anterioară desemnează produsele și serviciile din clasele 33 și 42 și corespund următoarei descrieri:
—
clasa 33: „Băuturi alcoolice (cu excepția berii), în special vin, vin dulce, vin spumos, vin perlat, vin aromatizat și vermut, băuturi spirtoase”;
—
clasa 42: „Restaurante și cazare temporară”.
Motivul invocat în susținerea opoziției a fost cel prevăzut la articolul 8 alineatul (1) litera (b) din Regulamentul nr. 207/2009.
La 28 noiembrie 2012, intervenienta a solicitat ca reclamanta să facă dovada utilizării serioase a mărcii anterioare, conform articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
La 19 februarie 2013, reclamanta a susținut că a utilizat marca PICCOLO pentru vin spumos în 16 state membre ale Uniunii Europene și marca PIKKOLO pentru vin spumos în Germania și în Austria. Aceasta a adăugat că diferența la nivel ortografic dintre elementul „pikkolo” și elementul „piccolo” este minimă, iar publicul relevant o va remarca cu greu pentru motivul că aceste două elemente sunt pronunțate în același fel. Pe de altă parte, reclamanta a depus documente și alte elemente menite să dovedească utilizarea serioasă a mărcii anterioare.
Prin decizia din 17 septembrie 2013, divizia de opoziție a concluzionat că reclamanta făcuse dovada utilizării serioase a mărcii anterioare și a admis opoziția în totalitate.
La 18 noiembrie 2013, intervenienta a formulat la EUIPO o cale de atac împotriva deciziei diviziei de opoziție, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009.
Prin Decizia din 31 octombrie 2014 (denumită în continuare „decizia atacată”), Camera întâi de recurs a EUIPO a admis calea de atac și a anulat decizia diviziei de opoziție pentru motivul că reclamanta nu a depus suficiente elemente pentru a dovedi utilizarea serioasă a mărcii anterioare. Aceasta a respins în plus opoziția în temeiul articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
Pentru a statua că nu a existat o utilizare serioasă a mărcii anterioare, în primul rând, camera de recurs a apreciat că, ținând seama de elementele de probă în ansamblul lor, era rezonabil să se concluzioneze că termenul „piccolo” face parte dintr‑o terminologie din domeniul vinicol utilizată la scară internațională și că, în consecință, el ar fi cunoscut de consumatorul mediu. În al doilea rând, aceasta a subliniat că acei consumatori care nu înțeleg termenul „piccolo” nu ar prezuma în mod automat că este vorba despre o marcă atunci când l‑ar întâlni în cadrul comercializării vinului spumos. În al treilea rând, aceasta a subliniat că semnul PIKKOLO sau PICCOLO este cu certitudine utilizat în mod descriptiv sau sub o formă abreviată, respectiv sub forma termenului „picc.”, și că este asociat în mod exclusiv cu alți termeni descriptivi precum termenii „trocken” și „dry” pentru diferitele produse aparținând reclamantei sau cu o parte a denumirii sociale a acesteia din urmă, respectiv termenul „henkell”. În al patrulea rând, aceasta a considerat că acest ultim termen, care face parte din denumirea socială a reclamantei, este elementul dominant din cauza amplasării și a dimensiunii sale, atât pe etichetele sticlelor, cât și pe ambalaj. Aceasta a adăugat că termenul menționat nu are nicio semnificație aparentă, astfel încât, având în vedere modul în care este reprezentat, va fi considerat imediat un semn distinctiv.
Concluziile părților
Reclamanta solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea EUIPO și a intervenientei la plata cheltuielilor de judecată.
EUIPO și intervenienta solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii, reclamanta invocă un motiv unic, întemeiat pe încălcarea articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
În primul rând, trebuie amintit că din cuprinsul considerentului (10) al Regulamentului nr. 207/2009 rezultă că legiuitorul a apreciat că nu se justifică protecția unei mărci anterioare decât în măsura în care aceasta a fost în mod efectiv utilizată. Din acest motiv, potrivit articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, la cererea solicitantului, titularul unei mărci anterioare a Uniunii Europene sau, conform alineatului (3) al acestui articol, al unei mărci naționale anterioare care a formulat opoziția trebuie să aducă dovada că, în decursul a cinci ani ce precedă publicarea cererii de înregistrare a mărcii Uniunii Europene, marca anterioară a făcut obiectul unei utilizări serioase în cadrul Uniunii sau al statului membru în care aceasta este protejată, pentru produsele sau serviciile pentru care a fost înregistrată și pe care se întemeiază opoziția, sau că există motive întemeiate pentru neutilizare, cu condiția ca la data respectivă marca anterioară să fi fost înregistrată cu cel puțin cinci ani în urmă. În absența unei astfel de dovezi, opoziția se respinge.
Potrivit unei jurisprudențe constante,
ratio legis
a cerinței potrivit căreia marca anterioară trebuie să fi făcut obiectul unei utilizări serioase pentru a fi opozabilă unei cereri de înregistrare a unei mărci a Uniunii Europene constă în limitarea conflictelor dintre două mărci, în măsura în care nu există un motiv economic întemeiat care să decurgă dintr‑o funcție efectivă a mărcii pe piață [a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iulie 2004, Sunrider/EUIPO – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
, Rec.,
EU:T:2004:225
, punctele
-
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 30 noiembrie 2009, Esber/EUIPO – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS), T‑353/07, nepublicată, punctul 20 și jurisprudența citată].
Potrivit normei 22 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembrie 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului privind marca comunitară (
JO L 303, p. 1
, Ediție specială, 17/vol. 1, p. 189), dovada utilizării trebuie să vizeze locul, durata, importanța și natura utilizării mărcii anterioare pentru produsele și serviciile pentru care este înregistrată și pe care se întemeiază opoziția.
În al doilea rând, din jurisprudență rezultă că o marcă face obiectul unei utilizări serioase atunci când este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a garanta identitatea originii produselor sau serviciilor pentru care a fost înregistrată, în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru aceste produse și servicii, cu excluderea utilizărilor cu caracter simbolic având ca unic obiect menținerea drepturilor conferite de marcă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
, Rec.,
EU:C:2003:145
, punctul
).
Aprecierea caracterului serios al utilizării mărcii trebuie să se bazeze pe o apreciere globală a tuturor factorilor pertinenți din cauză, respectiv faptele și împrejurările adecvate pentru a stabili realitatea exploatării comerciale a acesteia, în special utilizările considerate justificate în sectorul economic vizat pentru menținerea sau pentru crearea cotelor de piață pentru produsele sau serviciile protejate prin marcă, natura acestor produse sau a acestor servicii, caracteristicile pieței, întinderea și pe frecvența utilizării mărcii (Hotărârea din 8 iulie 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, punctul
; a se vedea de asemenea prin analogie Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctul
).
Utilizarea serioasă a unei mărci nu poate fi demonstrată prin probabilități sau prin prezumții, ci trebuie să se întemeieze pe elemente concrete și obiective care să dovedească o utilizare efectivă și suficientă a mărcii pe piața relevantă [Hotărârea din 12 decembrie 2002, Kabushiki Kaisha Fernandes/OAPI – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
,
EU:T:2002:316
, punctul
, și Hotărârea din 6 octombrie 2004, Vitakraft‑Werke Wührmann/OAPI – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
,
EU:T:2004:292
, punctul
].
Acestea sunt considerațiile în raport cu care trebuie să se analizeze dacă, la punctele 21 și 51 din decizia atacată, camera de recurs a concluzionat în mod întemeiat că reclamanta nu a prezentat suficiente elemente pentru a dovedi că marca anterioară făcuse obiectul unei utilizări serioase, în sensul articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
Cu titlu introductiv, este necesar să se constate că, întrucât cererea prin care s‑a solicitat înregistrarea mărcii Uniunii Europene a fost publicată la data de 20 februarie 2012, perioada de cinci ani menționată la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 se întinde, în speță, de la 20 februarie 2007 la 19 februarie 2012 (denumită în continuare „perioada relevantă”).
În susținerea motivului unic, reclamanta pretinde că elementele depuse în cursul procedurii care s‑a aflat pe rolul EUIPO demonstrau, contrar concluziei camerei de recurs, utilizarea serioasă a mărcii anterioare.
În primul rând, reclamanta susține, în esență, că aprecierea camerei de recurs potrivit căreia termenul „piccolo” este perceput ca fiind pur descriptiv determină
de facto
anularea mărcii anterioare. În al doilea rând, consideră că, la aprecierea probei privind utilizarea serioasă a mărcii anterioare, camera de recurs a acționat nelegal întrucât a examinat caracterul distinctiv al mărcii anterioare și a concluzionat că era lipsită de caracter distinctiv. În al treilea rând, reclamanta consideră că aprecierea camerei de recurs potrivit căreia marca anterioară nu are caracter distinctiv se întemeiază exclusiv pe documente a căror dată este ulterioară perioadei relevante și care au fost furnizate de intervenientă odată cu memoriul de expunere a motivelor căii de atac formulate împotriva deciziei diviziei de opoziție. În opinia sa, niciun element de probă nu demonstrează, așadar, lipsa de caracter distinctiv a mărcii anterioare în perioada relevantă. În sfârșit, în al patrulea rând, reclamanta susține că, inclusiv în ipoteza în care Tribunalul ar concluziona că era de competența camerei de recurs să aprecieze că marca anterioară nu avea caracter distinctiv, controlul de legalitate a deciziei atacate de către Tribunal va demonstra în mod clar că marca menționată a fost utilizată ca marcă, contrar concluziei camerei de recurs, iar nu doar în mod descriptiv.
EUIPO și intervenienta contestă temeinicia susținerilor reclamantei. Acestea apreciază că o analiză detaliată a elementelor invocate de reclamantă în cursul procedurii sau la care a făcut trimitere confirmă faptul că în mod întemeiat camera de recurs a concluzionat că nu s‑a făcut dovada utilizării serioase a mărcii anterioare.
Tribunalul apreciază ca fiind oportun ca, înainte de a examina primele trei argumente, să examineze al patrulea argument al reclamantei, care, în esență, are legătură cu natura utilizării mărcii anterioare.
Prin intermediul celui de al patrulea argument, reclamanta arată că marca anterioară, contrar celor apreciate de camera de recurs, a fost utilizată ca marcă, iar nu doar în mod descriptiv (a se vedea punctul 27 de mai sus).
În speță, trebuie subliniat că, mai întâi, camera de recurs a subliniat, la examinarea utilizării serioase a mărcii anterioare, că părțile la procedura care s‑a aflat pe rolul EUIPO nu au căzut de acord cu privire la problema dacă marca anterioară fusese utilizată mai curând ca o indicație descriptivă a unei anumite dimensiuni a unei sticle decât ca marcă, în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a garanta identitatea originii produselor sau serviciilor pentru care a fost înregistrată marca respectivă. În continuare, aceasta a subliniat, pe de o parte, că această problemă era distinctă de aceea dacă marca anterioară putea fi înregistrată, în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 207/2009, și, pe de altă parte, că această problemă putea face numai obiectul unei proceduri de declarare a nulității la divizia de anulare, în temeiul articolului 52 alineatul (1) litera (a) din același regulament. În sfârșit, aceasta a indicat, bazându‑se pe Hotărârea din 16 mai 2013, Reber/OAPI – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, nepublicată,
EU:T:2013:250
), că era de competența sa să stabilească dacă utilizarea specifică a mărcii anterioare era de natură descriptivă din perspectiva cerinței utilizării serioase instituite la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009.
Pe de altă parte, trebuie arătat că, astfel cum s‑a indicat la punctul 8 din decizia atacată și cum rezultă din analiza documentației cuprinse în dosarul transmis de EUIPO Tribunalului, pentru a stabili existența unei utilizări serioase a mărcii anterioare, reclamanta a prezentat, pe parcursul procedurii de la EUIPO, următoarele elemente de probă:
—
o declarație sub jurământ a directorului de marketing datată 13 februarie 2013, care face trimitere la fotografii ale unor sticle de vin spumos și care indică cifrele de vânzări de sticle de vin spumos care conțin mențiunile „piccolo” sau „pikkolo” în diferite state membre ale Uniunii Europene pentru anii 2007-2011;
—
fotografii ale unor sticle de vin spumos;
—
extrase ale unor fișe de produse și ale unor bareme de prețuri aplicabile de la 1 aprilie 2007 și în anii următori, redactate în germană și însoțite de traduceri parțiale, care menționează, de exemplu, gama de sticle care conțin mențiunea „pikkolo” de 0,2 l;
—
extrasul unui barem de prețuri la export aplicabil de la 1 aprilie 2008 și de la 1 aprilie 2009, redactat în engleză, care menționează gama de sticle care conțin mențiunea „piccolo” de 0,2 l;
—
mai multe facturi care privesc perioada 2007-2012, adresate unor întreprinderi din Grecia, din Italia și din Finlanda, care menționează printre altele livrarea unor sticle de „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.” de 0,2 l;
—
extrasul unei broșuri de marketing.
După ce a analizat documentele menționate la punctul 32 de mai sus, precum și pe cele furnizate de intervenientă, camera de recurs a concluzionat, la punctul 51 din decizia atacată, că marca anterioară nu făcuse obiectul unei utilizări serioase conform funcției sale esențiale care era aceea de a garanta identitatea originii produselor și serviciilor pentru care a fost înregistrată marca.
Tribunalul apreciază că o astfel de concluzie putea fi în mod legitim dedusă din analiza documentelor menționate la punctul 32 de mai sus.
În această privință, trebuie mai întâi arătat că nici durata, nici importanța utilizării mărcii anterioare nu au fost repuse în discuție de camera de recurs, iar acest fapt nu a fost contestat de părți.
În continuare, în ceea ce privește locul utilizării, reclamanta contestă concluzia camerei de recurs potrivit căreia își comercializează produsele numai în Germania, în Grecia, în Italia și în Finlanda. Ea pretinde că a vândut produse în 20 de state membre ale Uniunii Europene sub semnul PICCOLO și în 2 state membre sub semnul PIKKOLO, astfel cum s‑ar fi stabilit prin declarația sub jurământ din 13 februarie 2013 a directorului său de marketing.
În această privință, trebuie amintit că, pentru a aprecia valoarea probantă a unui document, trebuie înainte de toate să se verifice credibilitatea informației pe care o conține. Trebuie, așadar, să se țină cont în special de originea documentului, de împrejurările elaborării și de destinatarul acestuia și trebuie să se ridice problema dacă, având în vedere conținutul său, pare temeinic și fiabil. În speță, declarația sub jurământ a fost întocmită de directorul de marketing al reclamantei și deci nu poate avea același caracter fiabil și credibil precum o declarație care provine de la un terț sau de la o persoană independentă față de societatea în cauză. Declarația sub jurământ nu este în sine suficientă și nu constituie decât un indiciu care trebuie confirmat de alte elemente de probă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2013, Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, punctul
).
Or, astfel cum invocă în mod întemeiat EUIPO și intervenienta, informațiile cuprinse în declarația sub jurământ nu sunt confirmate de elementele care o însoțesc. Dimpotrivă, din cuprinsul facturilor furnizate de reclamantă rezultă în mod clar că acestea din urmă nu se referă decât la teritoriile a patru state membre. Prin urmare, camera de recurs a apreciat în mod corect la punctul 37 din decizia atacată că elementele de probă furnizate de reclamantă lăsau să se înțeleagă că ea nu își comercializa vinul spumos în întreaga Uniune, ci numai în Germania, în Grecia, în Italia și în Finlanda.
În sfârșit, în ceea ce privește analiza naturii utilizării mărcii anterioare făcută în decizia atacată, repusă în mod specific și în principal în discuție de reclamantă (a se vedea punctul 27 de mai sus), camera de recurs a apreciat, în esență, la punctele 39-51 din decizia atacată că, independent de problema dacă semnificația termenului „piccolo” ar fi înțeleasă de consumatori, modul în care marca anterioară a fost utilizată pe sticlele de vin spumos ale reclamantei, precum și pe fișele de produse și pe facturi nu permitea să se concluzioneze că respectiva marcă fusese utilizată ca marcă.
Reclamanta contestă această analiză invocând în principal faptul că trebuie să se acorde o importanță deosebită modului în care este utilizată marca anterioară pe produse, dat fiind că această marcă este prezentată consumatorilor tocmai în acest mod, în timp ce fișele de produse, listele de prețuri și facturile sunt destinate doar mediului de afaceri, iar nu consumatorului. În opinia sa, din prezentarea produselor rezultă cu claritate că marca amintită a fost utilizată ca marcă, iar nu doar în mod descriptiv. Aceasta adaugă faptul că în sectorul în cauză este uzuală indicarea în mod proeminent doar a mărcilor. Prin urmare, reprezentarea evidențiată a mărcii în cauză de o manieră proeminentă care atrage privirea dezvăluie intenția reclamantei de a utiliza acest termen ca marcă, iar nu ca indicație descriptivă a dimensiunii sticlei, ceea ce corespunde în fond percepției utilizării termenului de către consumator.
Se impune constatarea faptului că argumentația reclamantei nu poate fi acceptată.
Astfel, independent de problema dacă termenul „piccolo” este un termen tehnic utilizat în sectorul întreprinderilor vinicole sau dacă este utilizat în mod curent și pentru comercializarea vinurilor spumoase către consumatorul mediu de vin, este necesar să se considere că oricum modul în care este utilizată marca anterioară pe produsul însuși, și anume pe sticlele de vin spumos, nu permite să se tragă concluzia că marca amintită a fost utilizată ca marcă, mai precis în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a oferi o indicație cu privire la originea comercială a produsului în cauză. Or, utilizarea serioasă a unei mărci nu poate fi constatată decât atunci când această marcă este utilizată pentru a garanta identitatea originii produselor sau serviciilor pentru care a fost înregistrată [Hotărârea din 16 iunie 2015, Polytetra/OAPI – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T‑660/11
,
EU:T:2015:387
, punctul
].
Contrar celor pretinse de reclamantă, termenul „piccolo” nu este niciunde prezentat pe produs sau pe ambalaj de o manieră proeminentă care să atragă atenția consumatorului. Dimpotrivă, după cum a subliniat în mod întemeiat camera de recurs la punctele 42-45 din decizia atacată, tocmai termenul „henkell” este în mod clar cel predominant, atât pe produs, cât și pe ambalaj.
În ceea ce privește produsul, după cum a evidențiat camera de recurs la punctul 43 din decizia atacată, termenul „henkell” figurează în partea superioară a etichetei de pe gâtul sticlei și este pus în evidență printr‑o banderolă. Un simbol grafic apare sub acest termen, simbolul fiind el însuși plasat deasupra termenului „piccolo” sau „pikkolo”. Termenul „piccolo” sau „pikkolo” este, la rândul lui, situat deasupra indicației „dry sec”, scrisă cu litere mult mai mici. Simbolul grafic existent pe gâtul sticlei este reprodus și pe eticheta centrală a acesteia. El se găsește deasupra termenului „henkell” scris cu litere îngroșate, situat el însuși deasupra termenului „trocken” scris cu litere mult mai mici.
Referitor la ambalaj, prezentarea termenului „piccolo” sau „pikkolo” este similară cu cea care figurează pe produs. Astfel, ambalajul prezintă simbolul grafic situat deasupra termenului „henkell” scris cu litere îngroșate, situat el însuși deasupra termenului „trocken” scris cu litere mult mai mici. Termenul „piccolo” sau „pikkolo” este prezent în partea de jos a ambalajului scris cu litere de același font cu cel în care apare scris termenul „trocken” și este însoțit de alte cuvinte redate cu litere și mai mici.
După cum au subliniat în mod întemeiat atât camera de recurs, cât și intervenienta, fie că este pe produs sau pe ambalaj, termenul „henkell” este, așadar, în mod clar cel care domină datorită dimensiunii și poziționării sale. Termenul „piccolo” sau „pikkolo” apare în imaginea de ansamblu numai în plan secund și ca element accesoriu.
În consecință, astfel cum evidențiază în mod întemeiat EUIPO și intervenienta, fie că se află pe sticlă sau pe ambalaj, termenul „henkell” este cel care va fi mai degrabă perceput ca o indicație a originii comerciale a produsului, în timp ce termenul „piccolo” sau „pikkolo” nu va avea decât o funcție descriptivă a dimensiunii sticlei.
Această concluzie se coroborează în fond pe deplin cu fișele de produse, cu baremurile de prețuri și cu facturile furnizate de reclamantă în procedura de la EUIPO. Astfel, după cum a reținut camera de recurs la punctul 40 din decizia atacată și cum au invocat EUIPO și intervenienta, este evident că termenul „pikkolo” sau „piccolo” este utilizat în așa fel încât să descrie dimensiunea sticlei. Acest termen este asociat doar cu alți termeni descriptivi precum termenii „trocken” și „dry” pentru diferitele produse ale reclamantei și este în mod sistematic asociat cu sticlele de 0,2 l, tot așa cum termenul „magnum” sau expresia „double magnum” sunt utilizate pentru a desemna sticlele de 1,5 l sau de 3 l.
În ceea ce privește îndeosebi facturile, acestea conțin mențiunea „henkell trocken dry sec picc.” sau mențiunea „henkell tro. dry sec picc.” urmată de o indicație privind dimensiunea sticlei de vin, respectiv mențiunea „200 ml”, împreună, în unele cazuri, cu indicații legate de procentajul de alcool, de exemplu mențiunea „11,5 % vol.”. Or, este clar că astfel de indicații, care, în plus, sunt utilizate prin abreviere, nu pot fi percepute drept indicații privind originea comercială a produsului. Astfel cum subliniază EUIPO, faptul că termenul abreviat „picc.” figurează întotdeauna după expresiile „trocken dry sec” sau „tro. dry sec”, toate descriind gradul de dulceață al vinului spumos în diferite limbi, trebuie interpretat în sensul că termenul „piccolo” este el însuși descriptiv, iar nu în sensul că este o altă indicație a originii comerciale pe lângă partea legată de denumirea socială „henkell”.
Trebuie, așadar, să se constate că elementele de probă depuse de reclamantă la divizia de opoziție și la camera de recurs, chiar apreciate în mod global, nu dovedesc conform cerințelor legale utilizarea serioasă a mărcii anterioare în perioada relevantă. Este necesar să se adauge că, astfel cum reiese din argumentația dezvoltată în legătură cu analiza celui de al patrulea argument al reclamantei, examinarea efectuată de camera de recurs a utilizării serioase a mărcii anterioare este conformă cu normele și cu jurisprudența aplicabile. Se impune îndeosebi constatarea faptului că principiile invocate de reclamantă, care decurg în special din Hotărârea din 24 mai 2012, Formula One Licensing/OAPI (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
), nu au fost încălcate în niciun fel de camera de recurs. De asemenea, trebuie arătat că din analiza argumentului menționat rezultă că camera de recurs nu s‑a pronunțat deloc asupra problemei dacă existau motive absolute care se opuneau înregistrării sau validității mărcii anterioare, ci s‑a limitat să aprecieze dacă aceasta din urmă făcuse obiectul unei utilizări serioase conform funcției sale esențiale.
Rezultă că nu poate fi constatată nicio încălcare a articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009 în ceea ce privește marca anterioară.
Trebuie să se menționeze în rest și că această concluzie nu poate fi repusă în discuție din perspectiva anexelor A.8-A.12 la cererea introductivă, care constau într‑o compilație de diferite prezentări de produse utilizate din 1935 în Germania, într‑o reproducere a etichetei aplicate pe partea din spate a produsului, într‑un studiu privind produsele dintr‑un supermarket din Germania, în imagini istorice, în materiale publicitare și, respectiv, într‑un CD‑ROM care conține materiale publicitare televizate care datează din 1957 până în 1964 și, în sfârșit, într‑un studiu de piață efectuat în luna octombrie a anului 1991 pe un eșantion de consumatori din Germania.
Anexele A.8-A.12 la cererea introductivă, care au fost prezentate de reclamantă pentru prima dată în procedura desfășurată în fața Tribunalului, nu pot fi luate în considerare și trebuie respinse ca inadmisibile. Astfel, acțiunea de la Tribunal vizează controlul de legalitate a deciziilor camerelor de recurs ale EUIPO în sensul articolului 65 din Regulamentul nr. 207/2009, astfel încât rolul Tribunalului nu este acela de a reexamina împrejurările de fapt în lumina înscrisurilor prezentate pentru prima dată în fața sa. Trebuie, așadar, înlăturate înscrisurile sus‑menționate fără a fi necesară analiza forței lor probante [a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 noiembrie 2005, Sadas/OAPI – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
, punctul
și jurisprudența citată].
În orice caz, trebuie subliniat că, presupunând chiar că anexele A.8-A.12 la cererea introductivă nu erau inadmisibile, rezultă fie că ele nu se raportează la perioada relevantă, fie că privesc alte mărci decât cea în discuție în speță, deși nu ar fi fost posibilă luarea lor în considerare în prezenta cauză.
În sfârșit, referitor la decizia Tribunalului de Primă Instanță din Wiesbaden din 10 aprilie 1972, cuprinsă în anexa A.13 la cererea introductivă și evocată de reclamantă în ședință, trebuie amintit că nici părțile, nici Tribunalul însuși nu pot fi împiedicate să se inspire, în interpretarea dreptului Uniunii, din elemente deduse din jurisprudența Uniunii, din cea națională sau din cea internațională. O astfel de posibilitate de a face referire la hotărâri naționale nu este vizată de jurisprudența potrivit căreia acțiunea formulată la Tribunal privește controlul legalității deciziilor camerelor de recurs în raport cu elementele prezentate de părți în fața acestora, din moment ce nu se pune problema de a reproșa camerelor de recurs că nu au luat în considerare elemente de fapt dintr‑o anumită hotărâre națională, ci de a invoca hotărâri în susținerea unui motiv întemeiat pe încălcarea de către camerele de recurs a unei dispoziții din Regulamentul nr. 207/2009 [a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 iulie 2006, Vitakraft‑Werke Wührmann/OAPI – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
,
EU:T:2006:202
, punctele
și
].
Or, în speță, trebuie să se constate că reclamanta nu invocă decizia Tribunalului de Primă Instanță din Wiesbaden pentru a furniza un exemplu de interpretare care trebuie dată unei dispoziții de drept, ci pentru a clarifica o problemă de fapt, și anume pentru a stabili dacă reclamanta a utilizat termenul „piccolo” ca marcă. Prin urmare, este vorba despre o probă privind utilizarea serioasă a mărcii anterioare pe care reclamanta ar fi trebuit să o prezinte la EUIPO. Pe de altă parte, la fel ca în cazul anexelor A.8-A.12 la cererea introductivă, trebuie subliniat că decizia Tribunalului de Primă Instanță din Wiesbaden nu privește utilizarea serioasă a mărcii anterioare și nu se raportează la perioada relevantă.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, al patrulea argument invocat de reclamantă trebuie respins ca nefondat.
În ceea ce privește primele trei argumente, referitoare la pretinsa anulare
de facto
a mărcii anterioare, precum și la pretinsa apreciere a camerei de recurs privind caracterul distinctiv al mărcii anterioare (a se vedea punctul 27 de mai sus), acestea nu pot fi decât respinse. Astfel, contrar celor subînțelese de reclamantă, camera de recurs nu s‑a pronunțat deloc asupra problemei dacă existau motive absolute care se opuneau înregistrării sau validității mărcii anterioare, ci s‑a limitat să aprecieze dacă aceasta din urmă făcuse obiectul unei utilizări serioase conform funcției sale esențiale (a se vedea punctul 50 de mai sus).
Camera de recurs s‑a limitat să aprecieze că elementele de probă depuse dovedeau că marca anterioară fusese utilizată în mod descriptiv de reclamantă, mai precis pentru a descrie o sticlă de o anumită dimensiune. Pe de altă parte, astfel cum au arătat în mod întemeiat EUIPO și intervenienta în înscrisurile lor și în ședință, camera de recurs nu a examinat deloc caracterul distinctiv
per se
al mărcii respective în procedura de opoziție, ci percepția semnului care derivă din condiții concrete ale utilizării sale ca marcă, în sensul articolului 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 207/2009, astfel cum este obligată să o facă în cadrul aprecierii privind utilizarea serioasă a oricărei mărci anterioare. Referitor la argumentul potrivit căruia lipsa caracterului distinctiv constatată de camera de recurs ar fi întemeiată exclusiv pe documentele furnizate de intervenientă, a căror dată este ulterioară perioadei relevante (a se vedea punctul 27 de mai sus), acesta trebuie respins ca nefondat din moment ce, pe de o parte, camera de recurs nu a constatat nicidecum lipsa caracterului distinctiv al mărcii anterioare și, pe de altă parte, acest argument nu exista în fapt. Astfel, contrar celor susținute de reclamantă în ședință ca răspuns la o întrebare adresată de Tribunal, rezultă cu claritate mai ales din cuprinsul punctelor 21 și 39-44 din decizia atacată că, atunci când camera de recurs a apreciat că marca anterioară nu făcuse obiectul unei utilizări serioase, aceasta s‑a întemeiat în principal pe probele depuse de reclamantă, a căror dată nu este ulterioară perioadei relevante.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se înlăture ca nefondat motivul unic invocat de reclamantă și, prin urmare, să se respingă prezenta acțiune.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor EUIPO și ale intervenientei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a noua)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Henkell & Co. Sektkellerei KG suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) și pe cele efectuate de Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

Berardis
Czúcz
Popescu
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 14 aprilie 2016.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.