CELEX: 62020CJ0372
Trimitere preliminară
Articolele 45 și 48 TFUE
Libera circulație a lucrătorilor
Egalitate de tratament
Prestații familiale acordate lucrătorilor umanitari care își aduc membrii familiei în țara terță în care au fost afectați
Retragere
Articolul 288 al doilea paragraf TFUE
Acte juridice ale Uniunii
Domeniu de aplicare al regulamentelor
Reglementare națională al cărei domeniu de aplicare personal este mai larg decât cel al unui regulament
Condiții
Regulamentul (CE) nr. 883/2004
Articolul 11 alineatul (3) literele (a) și (e)
Domeniu de aplicare
Lucrătoare salariată resortisantă a unui stat membru angajată în calitate de lucrătoare umanitară de un angajator stabilit în alt stat membru și trimisă în misiune într‑o țară terță
Articolul 68 alineatul (3)
Dreptul solicitantului prestațiilor familiale de a depune o cerere unică la instituția din statul membru competent cu prioritate sau la instituția din statul membru competent în subsidiar

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatele (2) și (3) TUE, a articolului 4 alineatul (4) și a articolelor 45, 208 și 288 TFUE, a articolului 7, a articolului 11 alineatul (3) literele (a) și (e) și a articolelor 67 și 68 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (
JO 2004, L 166, p. 1
, rectificare în
JO 2004, L 200, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82), a articolului 11, a articolului 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 (
JO 2009, L 284, p. 1
), precum și a articolului 7 alineatele (1) și (2) din Regulamentul (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii (
JO 2011, L 141, p. 1
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între reclamanta din litigiul principal, QY, pe de o parte, și Finanzamt Österreich (Administrația fiscală din Austria), fostă Finanzamt für den 8., 16. und 17. Bezirk in Wien (Administrația fiscală a districtelor 8, 16 și 17 din Viena, Austria) (denumită în continuare „Administrația fiscală”), pe de altă parte, cu privire la refuzul acesteia din urmă de a‑i acorda alocații familiale.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul nr. 883/2004
Considerentele (12) și (16) ale Regulamentului nr. 883/2004 au următorul cuprins:
„(12)
Pe baza proporționalității, este necesar să se asigure ca principiul asimilării faptelor sau evenimentelor să nu conducă la rezultate nejustificate din punct de vedere obiectiv sau la cumulul unor prestații de același tip pentru aceeași perioadă.
[…]
(16)
În interiorul Comunității, nu există în principiu nicio justificare pentru ca drepturile de securitate socială să depindă de locul de reședință al persoanei în cauză. Cu toate acestea, în anumite cazuri, în special în ceea ce privește prestațiile speciale ce au legătură cu mediul economic și social al persoanei în cauză, locul de reședință poate fi luat în considerare.”
Potrivit articolului 1 litera (z) din acest regulament:
„«[P]restații familiale» [înseamnă] toate prestațiile în natură sau în numerar pentru acoperirea cheltuielilor familiei, cu excepția avansurilor din pensiile alimentare și a alocațiilor speciale de naștere sau de adopție prevăzute în anexa I.”
Articolul 2 din regulamentul menționat, intitulat „Domeniul de aplicare personal”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică resortisanților unuia dintre statele membre, apatrizilor și refugiaților care sunt rezidenți într‑un stat membru și care se află sau s‑au aflat sub incidența legislației unuia sau mai multor state membre, precum și membrilor de familie și urmașilor acestora.”
Articolul 3 alineatul (1) din același regulament prevede:
„Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială privind:
[…]
(j) prestațiile familiale.”
Articolul 4 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Egalitatea de tratament”, prevede:
„Cu excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel, persoanele cărora li se aplică prezentul regulament beneficiază de aceleași prestații și sunt supuse acelorași obligații, în temeiul legislației unui stat membru, ca și resortisanții acelui stat membru.”
Articolul 5 din acest regulament, intitulat „Asimilarea prestațiilor, veniturilor, faptelor sau evenimentelor”, are următorul cuprins:
„Cu excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel și în temeiul dispozițiilor speciale de aplicare prevăzute, se aplică următoarele dispoziții:
(a)
în cazul în care, în temeiul legislației statului membru competent, beneficiul prestațiilor de securitate socială sau al altor venituri produce anumite efecte juridice, dispozițiile în cauză din legislația respectivă sunt, de asemenea, aplicabile în cazul beneficiului prestațiilor echivalente dobândite în temeiul legislației unui alt stat membru sau al veniturilor dobândite într‑un alt stat membru;
(b)
în cazul în care, în temeiul legislației statului membru competent, anumite fapte sau evenimente produc efecte juridice, statul membru respectiv ia în considerare faptele sau evenimentele similare desfășurate în oricare alt stat membru, ca și cum ar fi avut loc pe teritoriul său.”
Articolul 7 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„Cu excepția cazului în care prezentul regulament prevede altfel, prestațiile în numerar care se plătesc în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre sau al prezentului regulament nu pot face obiectul niciunei reduceri, modificări, suspendări, retrageri sau confiscări în temeiul faptului că beneficiarul sau membrii familiei acestuia sunt rezidenți într‑un stat membru, altul decât cel în care este situată instituția responsabilă de furnizarea prestației.”
Potrivit articolului 11 din același regulament, intitulat „Reguli generale”:
„(1)   Persoanele cărora li se aplică prezentul regulament sunt supuse legislației unui singur stat membru. Această legislație se stabilește în conformitate cu prezentul titlu.
[…]
(3)   Sub rezerva articolelor 12-16:
(a)
persoana care desfășoară o activitate salariată sau independentă într‑un stat membru se supune legislației din statul membru respectiv;
(b)
funcționarii se supun legislației din statul membru de care aparține administrația ai căror salariați sunt;
(c)
persoana care beneficiază de ajutor de șomaj în conformitate cu articolul 65, în temeiul legislației statului membru de reședință, se supune legislației statului membru respectiv;
(d)
persoana convocată sau concentrată pentru îndeplinirea obligațiilor militare sau efectuarea serviciului civil într‑un stat membru se supune legislației statului membru respectiv;
(e)
orice altă persoană căreia nu i se aplică literele (a)-(d) se supune legislației statului membru de reședință, fără a se aduce atingere altor dispoziții din prezentul regulament, care îi garantează prestații în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre.
[…]”
Articolele 12-16 din Regulamentul nr. 883/2004 prevăd regulile speciale aplicabile persoanelor care sunt detașate (articolul 12), persoanelor care desfășoară o activitate în două sau mai multe state membre (articolul 13), persoanelor care au ales o asigurare voluntară sau o asigurare facultativă continuă (articolul 14), agenților contractuali ai instituțiilor europene (articolul 15), precum și derogările de la articolele 11-15 din acest regulament (articolul 16).
Articolele 67 și 68 din regulamentul menționat figurează în capitolul 8, intitulat „Prestații familiale”, din titlul III al aceluiași regulament. Intitulat „Membrii de familie care își au reședința într‑un alt stat membru”, acest articol 67 prevede:
„Persoana are dreptul la prestații familiale în conformitate cu legislația statului membru competent, inclusiv pentru membrii familiei sale care își au reședința în alt stat membru, ca și cum aceștia și‑ar avea reședința în primul stat membru. Cu toate acestea, titularul unei pensii are dreptul la prestații familiale în conformitate cu legislația statului membru competent pentru pensia sa.”
Articolul 68 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Reguli de prioritate în caz de cumul”, este redactat după cum urmează:
„(1)   În cazul în care, pentru aceleași perioade și pentru aceiași membri de familie, se prevăd prestații în legislația a mai mult de un stat membru, se aplică următoarele reguli de prioritate:
(a)
în cazul prestațiilor ce se plătesc de către mai mult de un stat membru cu titluri diferite, ordinea de prioritate este după cum urmează: în primul rând, drepturile dobândite în temeiul unei activități salariate sau independente, în al doilea rând, drepturile dobândite în temeiul primirii unei pensii și, în ultimul rând, drepturile dobândite în temeiul rezidenței;
(b)
în cazul prestațiilor ce se plătesc de către mai mult de un stat membru cu același titlu, ordinea de prioritate se stabilește cu trimitere la următoarele criterii subsidiare:
(i)
în cazul drepturilor dobândite în temeiul unei activități salariate sau independente, locul de reședință al copiilor, cu condiția să existe activitatea menționată și, în subsidiar, după caz, cea mai mare valoare a prestațiilor prevăzută de legislațiile conflictuale. În acest din urmă caz, costul prestațiilor se împarte în conformitate cu criteriile definite în regulamentul de aplicare;
(ii)
în cazul drepturilor dobândite în temeiul primirii unei pensii: locul de reședință al copiilor, cu condiția să se plătească o pensie în temeiul legislației sale și, în plus, în cazul în care este necesar, cea mai lungă perioadă de asigurare sau de rezidență realizată în temeiul legislațiilor conflictuale;
(iii)
în cazul drepturilor dobândite în temeiul rezidenței: locul de reședință al copiilor.
(2)   În cazul cumulului de drepturi, prestațiile familiale se acordă în conformitate cu legislația desemnată ca având prioritate în conformitate cu alineatul (1). Drepturile la prestații familiale acordate în temeiul altei sau altor legislații conflictuale se suspendă până la valoarea prevăzută de prima legislație și se acordă, după caz, sub forma unui supliment reprezentând diferența, pentru partea care depășește această valoare. Nu este însă necesar ca această diferență suplimentară să fie acordată copiilor care sunt rezidenți într‑un alt stat membru, dacă dreptul la prestațiile în cauză se întemeiază exclusiv pe locul de reședință.
(3)   În cazul în care, în temeiul articolului 67, se prezintă o cerere de prestații familiale către instituția competentă dintr‑un stat membru a cărui legislație se aplică, dar nu pe baza dreptului de prioritate, în conformitate cu alineatele (1) și (2) din prezentul articol:
(a)
instituția respectivă înaintează fără întârziere cererea către instituția competentă din statul membru a cărui legislație se aplică cu prioritate, informează persoana în cauză și, fără a se aduce atingere dispozițiilor regulamentului de aplicare cu privire la acordarea provizorie de prestații, furnizează, dacă este necesar, un supliment reprezentând diferența, prevăzut la alineatul (2);
(b)
instituția competentă din statul membru a cărui legislație se aplică cu prioritate tratează cererea ca și cum i‑ar fi fost prezentată direct, iar data la care această cerere a fost prezentată primei instituții se consideră data prezentării sale la instituția prioritară.”
Regulamentul nr. 987/2009
Articolul 11 din Regulamentul nr. 987/2009 prevede:
„(1)   În cazul în care instituțiile din două sau mai multe state membre au opinii divergente privind stabilirea reședinței unei persoane căreia i se aplică [Regulamentul nr. 883/2004], respectivele instituții stabilesc, de comun acord, centrul de interes al persoanei respective, pe baza unei evaluări globale a tuturor informațiilor disponibile referitoare la elementele de fapt relevante, care pot include, după caz:
(a)
durata și continuitatea prezenței sale pe teritoriul statelor membre respective;
(b)
situația persoanei, inclusiv:
(i)
natura și caracteristicile specifice ale oricărei activități exercitate, în special locul în care se exercită de obicei activitatea, stabilitatea activității și durata oricărui contract de muncă;
(ii)
situația familială și legăturile de familie;
(iii)
exercitarea oricărei activități neremunerate;
(iv)
în cazul studenților, sursa veniturilor acestora;
(v)
situația locativă a persoanei, în special măsura în care aceasta are un caracter permanent;
(vi)
statul membru în care se consideră că persoana își are reședința fiscală.
(2)   În cazul în care considerarea diferitor criterii bazate pe elementele de fapt relevante enumerate la alineatul (1) nu conduce la un acord între instituțiile respective, intenția persoanei, ilustrată de astfel de elemente de fapt și împrejurări și în special de motivele care au determinat‑o să se mute, se consideră a fi decisivă pentru stabilirea locului său de reședință efectiv.”
Articolul 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 987/2009 prevede:
„(2)   Instituția căreia i se adresează cererea, în conformitate cu alineatul (1), o examinează pe baza informațiilor detaliate furnizate de solicitant, ținând seama de situația generală
de facto
și de situația
de iure
a familiei solicitantului.
În cazul în care instituția respectivă consideră că legislația sa se aplică în temeiul dreptului de prioritate, în conformitate cu articolul 68 alineatele (1) și (2) din [Regulamentul nr. 883/2004], aceasta acordă prestațiile familiale, în conformitate cu legislația pe care o aplică.
În cazul în care instituția respectivă consideră că există posibilitatea acordării unui supliment diferențial, în temeiul legislației unui alt stat membru, în conformitate cu articolul 68 alineatul (2) din [Regulamentul nr. 883/2004], respectiva instituție transmite fără întârziere cererea instituției competente din celălalt stat membru și informează persoana în cauză; de asemenea, aceasta informează instituția din celălalt stat membru cu privire la decizia sa referitoare la cerere și la cuantumul prestațiilor familiale plătite.
(3)   În cazul în care instituția căreia i‑a fost adresată cererea consideră că legislația sa este aplicabilă, dar nu în virtutea unui drept de prioritate, în conformitate cu articolul 68 alineatele (1) și (2) din [Regulamentul nr. 883/2004], aceasta adoptă fără întârziere o decizie provizorie privind regulile de prioritate care trebuie aplicate și transmite cererea instituției din celălalt stat membru, în conformitate cu articolul 68 alineatul (3) din [Regulamentul nr. 883/2004], informându‑l, de asemenea, pe solicitant. Această instituție are la dispoziție două luni pentru a adopta o poziție cu privire la decizia provizorie respectivă.
În cazul în care instituția căreia i‑a fost transmisă cererea nu adoptă o poziție în termen de două luni de la primirea cererii, se aplică decizia provizorie menționată anterior, iar această instituție plătește prestațiile prevăzute în legislația sa și informează instituția căreia i‑a fost adresată cererea cu privire la cuantumul prestațiilor plătite.”
Regulamentul nr. 492/2011
Articolul 7 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 492/2011 prevede:
„(1)   Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, față de lucrătorii naționali, pe criterii de cetățenie, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă și de muncă și, în special, în ceea ce privește remunerarea, concedierea și, în cazul în care rămâne fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea.
(2)   Acesta beneficiază de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali.”
Dreptul austriac
Articolul 4 alineatul (1) din Allgemeines Sozialversicherungsgesetz (Legea generală privind securitatea socială) din 9 septembrie 1955 (BGBl., 189/1955), în versiunea aplicabilă litigiului principal, prevede:
„Sunt afiliați (integral) în temeiul prezentei legi federale, în sistemul asigurărilor de sănătate, de accident și de pensie, atunci când locul de muncă în cauză nu este exclus de la afilierea integrală conform articolelor 5 și 6 și nici nu conferă decât o afiliere parțială în conformitate cu articolul 7:
[…]
9. personalul specializat în domeniul cooperării pentru dezvoltare în sensul articolului 2 din [Bundesgesetz über den Personaleinsatz im Rahmen der Zusammenarbeit mit Entwicklungsländern (Entwicklungshelfergesetz) [Legea privind desfășurarea personalului în cadrul cooperării pentru dezvoltare (Legea privind statutul lucrătorilor umanitari) din 10 noiembrie 1983 (BGBl., 574/1983)].”
Conform articolului 13 alineatul (1) din Legea privind statutul lucrătorilor umanitari, în vigoare până la 31 decembrie 2018 și abrogată ulterior:
„Membrii personalului și membrii familiei care locuiesc împreună cu aceștia, în măsura în care aceste persoane sunt resortisanți austrieci sau persoane asimilate acestora în temeiul dreptului Uniunii, sunt tratați, în perioada de pregătire și pe durata misiunii, în ceea ce privește dreptul la prestații din fondul de compensare a alocațiilor familiale și la creditul fiscal pentru copilul aflat în întreținere în temeiul articolului 33 alineatul (3) din [Einkommensteuergesetz 1988 (Legea din 1988 privind impozitul pe venit)] în fiecare dintre versiunile sale aplicabile, ca și cum nu ar avea reședința permanentă în țara în care are loc misiunea.”
Articolul 26 alineatele (1) și (2) din Bundesabgabenordnung (Codul fiscal federal), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumit în continuare „BAO”), prevede:
„(1)   În sensul dispozițiilor fiscale, o persoană are domiciliul în locul în care ocupă o locuință în împrejurări care lasă să se presupună că va menține și va utiliza locuința.
(2)   În sensul dispozițiilor fiscale, o persoană are reședința obișnuită acolo unde locuiește în condiții care arată că nu locuiește numai temporar în acest loc sau în această țară.
(3)   Resortisanții austrieci care se află într‑un raport de serviciu cu o entitate de drept public și care au locul de muncă în străinătate (personal expatriat) sunt considerați persoane care au reședința obișnuită în localurile unde se află conducerea serviciului. Aceeași situație se regăsește în privința soțului acestora, cu condiția ca cuplul să trăiască în mod durabil în comunitate de gospodărie, precum și în privința copiilor minori ai acestora care fac parte din gospodăria acestora.”
Conform articolului 1 din Bundesgesetz betreffend den Familienlastenausgleich durch Beihilfen (Legea privind compensarea cheltuielilor familiale prin alocații) din 24 octombrie 1967 (BGBl., 376/1967), în versiunea aplicabilă litigiului principal (denumită în continuare „FLAG”), prestațiile prevăzute sunt „acordate în vederea compensării cheltuielilor în interesul familiei”.
În temeiul articolului 2 alineatul (1) din FLAG, persoanele care au domiciliul sau reședința obișnuită pe teritoriul austriac au dreptul la alocații familiale pentru copiii minori.
Articolul 2 alineatul (8) din FLAG prevede că persoanele au dreptul la alocații familiale numai dacă centrul intereselor lor este situat pe teritoriul austriac. Centrul intereselor unei persoane este situat în statul cu care aceasta are cele mai strânse legături personale și economice.
În temeiul articolului 5 alineatul (3) din FLAG, copiii care locuiesc permanent în străinătate nu dau dreptul la alocații familiale.
Articolul 8 din FLAG reglementează cuantumul alocațiilor familiale și stabilește la alineatele (1)-(3) un barem în funcție de numărul copiilor și un barem în funcție de vârsta lor. Alocațiile familiale sunt majorate la intervale regulate în temeiul unei decizii a Verfassungsgerichtshof (Curtea Constituțională, Austria).
Articolul 53 din FLAG are următorul cuprins:
„(1)   În cadrul prezentei legi federale, resortisanții părților la [Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (
JO 1994, L 1, p. 3
, Ediție specială, 11/vol. 53, p. 4)] sunt asimilați resortisanților austrieci, în măsura în care aceasta rezultă din acordul menționat anterior. În acest context, reședința permanentă a unui copil într‑un stat din Spațiul Economic European trebuie, conform dispozițiilor comunitare, să fie asimilată unei reședințe permanente a unui copil în Austria.
[…]
(4)   Alineatul (1) a doua teză nu se aplică în ceea ce privește articolul 8a alineatele (1)-(3).
(5)   Articolul 26 alineatul (3) din BAO […] este aplicabil până la 31 decembrie 2018 în ceea ce privește prestațiile prevăzute de prezenta lege federală. Începând cu 1 ianuarie 2019, articolul 26 alineatul (3) din BAO este aplicabil, în ceea ce privește prestațiile prevăzute de prezenta lege federală, doar persoanelor cu locul de muncă în străinătate care desfășoară o activitate în numele unei colectivități teritoriale.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Reclamanta din litigiul principal și cei trei copii ai săi, toți patru resortisanți germani, au domiciliul înregistrat în Germania. Soțul reclamantei din litigiul principal, care este tatăl celor trei copii, este resortisant brazilian și nu a avut niciodată vreun domiciliu înregistrat în Germania.
Din anul 2002, reclamanta din litigiul principal muncește în calitate de lucrător umanitar. Între anul 2013 și anul 2016, familia a avut reședința în mod alternativ în Germania și în Brazilia, unde soțul reclamantei din litigiul principal deține bunuri imobile și lucra ca agricultor.
La 6 septembrie 2016, reclamanta din litigiul principal a încheiat un contract de muncă cu o organizație neguvernamentală austriacă. În temeiul acestui contract, locul de afectare a reclamantei din litigiul principal se afla la Viena (Austria), iar membrii familiei sale, precum și ea însăși erau supuși regimului de securitate socială al Wiener Gebietskrankenkasse (Casa de Asigurări de Sănătate locală din Viena, Austria). După ce a urmat un curs de pregătire la Viena între 6 septembrie și 21 octombrie 2016, reclamanta din litigiul principal a început o misiune în Uganda la 31 octombrie 2016. Această misiune, în care a însoțit‑o și familia sa, a durat până la 15 august 2019 și a fost întreruptă, între 17 octombrie 2017 și 7 februarie 2018, doar ca urmare a nașterii celui de al treilea copil al reclamantei din litigiul principal. Pe durata respectivei întreruperi, aceasta din urmă a locuit în camere puse la dispoziția sa în locuința părinților săi în Germania și a perceput o indemnizație de naștere plătită de Casa de Asigurări de Sănătate locală din Viena. Între 15 august și 15 septembrie 2019, respectiv ultima lună înainte de încetarea contractului său de muncă, reclamanta din litigiul principal a beneficiat de o perioadă de reintegrare la Viena. În această perioadă, la fel ca în timpul cursului său de pregătire, reclamanta din litigiul principal dispunea de un domiciliu la Viena care îi fusese pus la dispoziție de angajator în anumite condiții, în sensul că reclamanta din litigiul principal și familia sa îl puteau utiliza numai în perioada stagiului de formare și în perioada de reintegrare. În timpul misiunilor în străinătate ale reclamantei din litigiul principal, locuința în discuție era pusă la dispoziția altor lucrători umanitari. În aceste perioade, reclamanta din litigiul principal, precum și copiii și soțul său erau înregistrați în Austria cu domiciliul principal.
Atunci când reclamanta din litigiul principal își exercita atribuțiile ca lucrător umanitar, soțul său, care o însoțea în misiunile sale în străinătate, se ocupa de sarcinile domestice. În perioada în care era în misiune, reclamanta din litigiul principal își petrecea concediile în Germania, unde deține conturi bancare.
Până în luna septembrie 2016, reclamanta din litigiul principal a beneficiat de o alocație familială plătită de autoritatea competentă germană pentru primii săi doi copii. Prin decizia acestei autorități din 26 septembrie 2016, alocația menționată a fost anulată, pentru motivul că Republica Austria era competentă pentru prestațiile familiale, ținând seama de faptul că reclamanta din litigiul principal lucra în prezent în Austria și că soțul său nu desfășura o activitate profesională în Germania.
La 5 octombrie 2016, reclamanta din litigiul principal a introdus o cerere de alocații familiale la Administrația fiscală pentru primii doi copii ai săi și, la 8 ianuarie 2018, o aceeași cerere pentru al treilea copil al său. Ea a susținut că familia sa nu dispunea de o reședință comună în Germania sau în Brazilia, întrucât toți membrii acesteia o însoțeau în mod obișnuit la locul de afectare, în timpul misiunilor sale în străinătate. Atunci când reclamanta din litigiul principal a formulat aceste cereri, locul său de afectare era Uganda.
Administrația fiscală a respins cererile reclamantei din litigiul principal pentru motivul că aceasta nu avea dreptul la prestațiile familiale austriece, dat fiind că activitatea sa de lucrătoare umanitară se desfășura într‑o țară terță. În consecință, ea nu ar desfășura o activitate salariată în Austria, în sensul articolului 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, și nu ar intra, așadar, în domeniul de aplicare al acestui regulament. În plus, apartamentul reclamantei din litigiul principal din Viena nu ar reprezenta o „reședință” și nici nu ar permite o „ședere” în sensul articolului 1 literele (j) și (k) din regulamentul menționat, ceea ce ar avea drept consecință faptul că Republica Austria nu ar fi statul membru de reședință, în sensul articolului 11 alineatul (3) litera (e) din același regulament. În plus, reclamanta din litigiul principal nu ar avea dreptul la prestațiile familiale nici în temeiul dispozițiilor naționale.
Reclamanta din litigiul principal a introdus o cale de atac împotriva acestor decizii, susținând că Republica Austria este statul membru în care ea desfășura o activitate salariată, în sensul articolului 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, întrucât, potrivit contractului său de muncă, Viena era locul său de afectare. În plus, instrucțiunile sale i‑ar fi fost furnizate la început din Viena, iar cursul de pregătire, precum și luna de reintegrare s‑ar fi desfășurat de asemenea în acest oraș. În plus, ea s‑ar fi înregistrat la Viena, iar centrul intereselor sale ar fi fost situat aici.
În aceste condiții, Bundesfinanzgericht (Tribunalul Fiscal Federal, Austria) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 11 alineatul (3) litera (e) din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretat în sensul că vizează o situație în care o lucrătoare salariată care este resortisantă a unui stat membru, în care aceasta și copiii săi își au de asemenea reședința, care încheie un raport de încadrare în muncă în calitate de lucrător umanitar cu un angajator stabilit într‑un alt stat membru, acest raport fiind supus regimului de asigurare obligatorie în temeiul legislației statului membru de stabilire, și care este detașată de angajator într‑un stat terț, nu imediat după angajare, ci după încheierea unei perioade de pregătire și după întoarcerea pentru perioade de reintegrare în statul de stabilire?
2)
O dispoziție legislativă a unui stat membru, precum articolul 53 alineatul (1) din [FLAG], prin care se adoptă printre altele o măsură autonomă în vederea asimilării cu resortisanții naționali, este contrară interdicției de transpunere a regulamentelor în sensul articolului 288 al doilea paragraf TFUE?
A treia și a patra întrebare se referă la cazul în care situația reclamantei din litigiul principal intră sub incidența articolului 11 alineatul (3) litera (e) din Regulamentul nr. 883/2004, iar dreptul Uniunii impune obligația furnizării de prestații familiale exclusiv statului membru de reședință.
3)
Principiul nediscriminării lucrătorilor pe motiv de cetățenie, consacrat la articolul 45 alineatul (2) TFUE și, în subsidiar, la articolul 18 TFUE, trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale precum articolul 13 alineatul (1) din [Legea privind statutul lucrătorilor umanitari], în versiunea în vigoare până la 31 decembrie 2018 […], care leagă dreptul la prestații familiale în statul membru care nu este competent în temeiul dreptului Uniunii de faptul că lucrătorul umanitar trebuie să fi avut, încă dinainte de a începe să lucreze, centrul intereselor sale, respectiv reședința obișnuită pe teritoriul statului membru în care angajatorul își are sediul, această cerință trebuind să fie îndeplinită și de resortisanții naționali?
4)
Articolul 68 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2004 și articolul 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul [nr. 987/2009] trebuie să fie interpretate în sensul că instituția statului membru care a fost prezumat de reclamanta din litigiul principal ca fiind competent cu prioritate în calitate de stat de încadrare în muncă și în care a fost depusă cererea de prestații familiale, dar a cărui legislație nu este aplicabilă nici cu titlu prioritar, nici cu titlu subsidiar, dar [în care] există totuși un drept la prestații familiale în temeiul unei norme alternative din dreptul statului membru, trebuie să aplice prin analogie dispozițiile privind obligația de a redirecționa cererea, de a furniza informații, de a adopta o decizie provizorie referitoare la regulile de prioritate aplicabile și la o prestație în numerar provizorie?
5)
Obligația de a adopta o decizie provizorie cu privire la aplicarea regulilor de prioritate revine exclusiv [Administrației fiscale] în calitate de instituție sau și instanței de contencios administrativ sesizate cu calea de atac?
6)
În ce moment este obligată instanța administrativă să ia o decizie provizorie cu privire la regulile de prioritate aplicabile?
A șaptea întrebare se referă la cazul în care situația [reclamantei din litigiul principal] intră sub incidența articolului 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, iar dreptul Uniunii impune obligația furnizării de prestații familiale în comun statului membru de încadrare în muncă și statului membru de reședință.
7)
Expresia «instituția […] înaintează […] cererea» din cuprinsul articolului 68 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 și expresia «[…] transmite […] cererea» din cuprinsul articolului 60 din [Regulamentul nr. 987/2009] trebuie să fie interpretate în sensul că aceste dispoziții leagă reciproc instituția statului membru competent cu prioritate și instituția statului membru competent în subsidiar astfel încât cele două state membre trebuie să soluționeze împreună o (una, la singular) cerere de prestații familiale sau este necesar ca plata suplimentară care este eventual impusă instituției statului membru a cărui legislație se aplică în subsidiar să fie solicitată în mod separat de către solicitant, astfel încât solicitantul trebuie să depună două cereri fizice (formulare) la două instituții din două state membre, care, prin natura lor, declanșează termene diferite?
A opta și a noua întrebare privesc perioada, începând cu 1 ianuarie 2019, în care, odată cu introducerea indexării alocațiilor familiale, Austria a eliminat acordarea alocațiilor familiale lucrătorilor umanitari, abrogând articolul 13 alineatul (1) din [Legea privind statutul lucrătorilor umanitari] […]
8)
Articolul 4 alineatul (4) și articolele 45 și 208 TFUE, articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și articolele 2, 3 și 7 și titlul II din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că interzic, în general, unui stat membru să elimine prestațiile familiale pentru lucrătorii umanitari care își aduc membrii familiei la locul de afectare din țara terță?
În subsidiar, a noua întrebare:
9)
Articolul 4 alineatul (4) și articolele 45 și 208 TFUE, articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și articolele 2, 3 și 7 și titlul II din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că, într‑o situație precum cea din litigiul principal, garantează unui lucrător umanitar care a dobândit deja un drept la prestații familiale pentru perioade anterioare o menținere individuală și concretă a acestui drept pentru perioade [ulterioare] chiar dacă statul membru a eliminat acordarea prestațiilor familiale pentru lucrătorii umanitari?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretat în sensul că o lucrătoare salariată, resortisantă a unui stat membru în care ea însăși și copiii ei își au reședința, care este angajată cu contract de muncă în calitate de lucrătoare umanitară de către un angajator care își are sediul social într‑un alt stat membru, care, în temeiul legislației acestui alt stat membru, este supusă regimului de securitate socială obligatorie al acestuia din urmă, care este afectată într‑o țară terță nu imediat după recrutarea sa, ci după încheierea unui stagiu de formare în acest alt stat membru și în care se întoarce ulterior pentru o fază de reintegrare, trebuie considerată ca desfășurând o activitate salariată în acest stat membru, în sensul dispoziției menționate, sau dacă, în caz contrar, situația unei asemenea lucrătoare intră sub incidența articolului 11 alineatul (3) litera (e) din respectivul regulament.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit mai întâi că, potrivit jurisprudenței Curții, simpla împrejurare că activitatea unui lucrător se desfășoară în afara teritoriului Uniunii nu este suficientă pentru a înlătura aplicarea normelor Uniunii privind libera circulație a lucrătorilor, în special Regulamentul nr. 883/2004, în cazul în care raportul de muncă păstrează o legătură suficient de strânsă cu acest teritoriu (Hotărârea din 8 mai 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, punctul
și jurisprudența citată).
O legătură suficient de strânsă între raportul de muncă în cauză și teritoriul Uniunii decurge, printre altele, din împrejurarea că un cetățean al Uniunii rezident într‑un stat membru a fost angajat de o întreprindere stabilită în alt stat membru pentru care acesta își desfășoară activitatea (Hotărârea din 8 mai 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, având în vedere elementele cuprinse în cererea de decizie preliminară, trebuie să se constate că există o legătură suficient de strânsă între raportul de muncă în discuție în litigiul principal și teritoriul Uniunii, în special cu teritoriul austriac. Astfel, angajatorul reclamantei din litigiul principal este stabilit în Austria și în acest stat membru ea a efectuat o perioadă de formare înaintea misiunii sale în Uganda, precum și o perioadă de reintegrare după respectiva misiune. În plus, contractul de muncă a fost încheiat în conformitate cu dreptul austriac, reclamanta din litigiul principal este afiliată la regimul de securitate socială austriac și își efectuează misiunile în cadrul ajutorului pentru dezvoltare furnizat de Republica Austria. Aceste elemente sunt de asemenea relevante în scopul aplicării principiului unicității legislației aplicabile enunțat la articolul 11 din Regulamentul nr. 883/2004.
În ceea ce privește, în continuare, mai precis aspectul dacă trebuie să se considere că o persoană precum reclamanta din litigiul principal și‑a desfășurat activitatea salariată „într‑un stat membru”, în speță Republica Austria, în sensul articolului 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, sau dacă ea intră sub incidența articolului 11 alineatul (3) litera (e) din acest regulament, trebuie amintit că această din urmă dispoziție are caracterul unei norme reziduale, care are vocația de a se aplica tuturor persoanelor care se află într‑o situație care nu este reglementată în mod specific de alte dispoziții ale regulamentului menționat, în vederea instituirii unui sistem complet de stabilire a legislației aplicabile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 mai 2019, Inspecteur van de Belastingdienst,
C‑631/17
,
EU:C:2019:381
, punctul
).
Ținând seama de această subsidiaritate, este necesar să se examineze dacă ipoteza vizată la litera (a) a articolului 11 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2004 corespunde în special unei situații precum cea în discuție în litigiul principal, înțelegându‑se de la bun început că cele prevăzute la literele (b)-(d) ale acestui alineat (3) nu au nicio legătură cu o astfel de situație.
În această privință, în speță, deși rezultă, la prima vedere, că reclamanta din litigiul principal nu și‑a desfășurat activitatea „într‑un stat membru”, întrucât era în misiune în Uganda, nu este mai puțin adevărat că rezultă, din dosarul de care dispune Curtea, că, înainte de plecarea sa în misiune și după respectiva misiune, reclamanta din litigiul principal a muncit pe teritoriul austriac, unde este stabilit angajatorul său, și că dispunea chiar de o locuință de serviciu în acest stat. În plus, reclamanta din litigiul principal, copiii și soțul acesteia își aveau domiciliul principal în Austria pe durata contractului de muncă și beneficiau în acest stat de o asigurare socială a Casei de Asigurări de Sănătate locale din Viena.
Chiar presupunând, după cum a susținut Administrația fiscală în fața instanței de trimitere, că reclamanta din litigiul principal și‑a avut reședința pe teritoriul unui alt stat membru, o situație caracterizată astfel ar prezenta similitudini cu cea în discuție în cauza în care s‑a pronunțat Hotărârea din 29 iunie 1994, Aldewereld (
C‑60/93
,
EU:C:1994:271
), privind interpretarea Regulamentului (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității (
JO 1971, L 149, p. 2
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26), pe care Regulamentul nr. 883/2004 l‑a abrogat și înlocuit. Această cauză privea salariatul unei întreprinderi stabilite în alt stat membru decât statul de reședință al salariatului menționat, care își desfășura activitatea în afara teritoriului Uniunii. Or, la punctul 24 din hotărârea menționată, Curtea a statuat că, într‑o astfel de situație, „legislația statului membru de reședință al lucrătorului nu poate fi aplicată, întrucât această legislație nu are nicio legătură cu raportul de muncă, contrar legislației statului în care este stabilit angajatorul, care trebuie, prin urmare, să se aplice”.
Rezultă că, în pofida împrejurării că, în fapt, munca pentru care reclamanta din litigiul principal a fost angajată de angajatorul său austriac se efectua în afara teritoriului Uniunii și că aceasta a păstrat legături în țara sa de origine, mai precis Republica Federală Germania, având în acest stat o locuință pusă la dispoziție de părinții săi, este necesar să se considere că articolul 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretat în sensul că desemnează legislația statului membru al angajatorului său, mai exact legislația austriacă, ca fiind singura căreia această reclamantă trebuie să i se supună, fără a fi nevoie să se recurgă la norma subsidiară prevăzută la litera (e) a acestui alineat (3).
În aceste condiții, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretat în sensul că o lucrătoare salariată, resortisantă a unui stat membru în care ea însăși și copiii ei își au reședința, care este angajată cu contract de muncă în calitate de lucrătoare umanitară de către un angajator care își are sediul social într‑un alt stat membru, care, în temeiul legislației acestui alt stat membru, este supusă regimului de securitate socială obligatorie al acestuia din urmă, care este afectată într‑o țară terță nu imediat după recrutarea sa, ci după încheierea unui stagiu de formare în acest alt stat membru și în care se întoarce ulterior pentru o fază de reintegrare, trebuie considerată ca desfășurând o activitate salariată în acest stat membru, în sensul dispoziției menționate.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 288 al doilea paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări naționale al cărei domeniu de aplicare personal este mai larg decât cel al Regulamentului nr. 883/2004, în măsura în care prevede o asimilare a resortisanților statelor părți la Acordul privind Spațiul Economic European cu propriii resortisanți.
Din cererea de decizie preliminară reiese că instanța de trimitere consideră că articolul 288 al doilea paragraf TFUE se opune unei dispoziții naționale precum articolul 53 alineatul (1) din FLAG, în măsura în care, după cum reiese din cuprinsul punctului 11 din Hotărârea din 10 octombrie 1973, Variola (
34/73
,
EU:C:1973:101
), o asemenea dispoziție națională este susceptibilă să ascundă justițiabililor dreptul Uniunii direct aplicabil și, astfel, să pună efectiv în pericol monopolul de interpretare a dreptului Uniunii conferit Curții.
În această privință, este oportun de amintit că, potrivit jurisprudenței Curții, deși, având în vedere însăși natura și funcția lor în sistemul de izvoare ale dreptului Uniunii, dispozițiile regulamentelor au în general un efect imediat în ordinile juridice naționale, fără a fi necesar ca autoritățile naționale să adopte măsuri de aplicare, totuși, anumite dispoziții ale unui regulament pot necesita, pentru executarea lor, adoptarea de către statele membre a unor măsuri de aplicare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 decembrie 2011, Danske Svineproducenter,
C‑316/10
,
EU:C:2011:863
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Statele membre pot adopta norme pentru aplicarea unui regulament dacă prin aceasta nu împiedică aplicabilitatea directă a regulamentului, nu disimulează natura comunitară a normelor și specifică faptul că se exercită o putere discreționară acordată prin acest regulament, rămânând totodată în limitele dispozițiilor sale (Hotărârea din 21 decembrie 2011, Danske Svineproducenter,
C‑316/10
,
EU:C:2011:863
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, fără a fi necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la aspectul dacă o dispoziție precum articolul 53 alineatul (1) din FLAG trebuie considerată sau nu o măsură de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004, este suficient să se constate că, în orice caz, aplicabilitatea directă a acestui regulament are ca efect să permită instanțelor naționale să controleze conformitatea măsurii naționale cu conținutul regulamentului menționat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 27 septembrie 1979, Eridania‑Zuccherifici nazionali și Società italiana per l’industria degli zuccheri,
230/78
,
EU:C:1979:216
, punctul
) și, dacă este cazul, să lase neaplicată măsura menționată pentru a asigura supremația dreptului Uniunii, mai precis, în cauza principală, cea a Regulamentului nr. 883/2004.
Prin urmare, dreptul Uniunii nu se opune adoptării unei dispoziții precum articolul 53 alineatul (1) din FLAG, cu condiția însă ca această dispoziție națională să fie interpretată într‑un mod conform cu articolul 4 din Regulamentul nr. 883/2004 și ca supremația acestuia din urmă să nu fie repusă în discuție.
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la a doua întrebare că articolul 288 al doilea paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări naționale al cărei domeniu de aplicare personal este mai larg decât cel al Regulamentului nr. 883/2004, în măsura în care prevede o asimilare a resortisanților statelor părți la Acordul privind Spațiul Economic European cu propriii resortisanți, cu condiția ca această reglementare să fie interpretată într‑un mod conform cu regulamentul menționat și ca supremația acestuia din urmă să nu fie repusă în discuție.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare.
Cu privire la a cincea și la a șasea întrebare
Prin intermediul celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă obligația prevăzută la articolul 60 alineatul (3) din Regulamentul nr. 987/2009 de a adopta o decizie provizorie cu privire la legislația națională aplicabilă cu prioritate revine numai instituției naționale competente sesizate cu cererea de prestații familiale sau de asemenea instanței naționale sesizate cu o acțiune în acest context și, în cazul unui răspuns afirmativ, în ce moment aceasta trebuie să adopte o astfel de decizie.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, întrebările referitoare la interpretarea dreptului Uniunii adresate de instanța națională în cadrul normativ și factual pe care îl definește sub propria răspundere și a cărui exactitate Curtea nu are competența să o verifice beneficiază de o prezumție de pertinență. Curtea poate refuza să se pronunțe asupra unei întrebări preliminare adresate de o instanță națională numai dacă este evident că interpretarea solicitată a dreptului Uniunii nu are nicio legătură cu realitatea sau cu obiectul litigiului principal, atunci când problema este de natură ipotetică sau atunci când Curtea nu dispune de elementele de fapt și de drept necesare pentru a răspunde în mod util la întrebările care i‑au fost adresate (Hotărârea din 16 iunie 2015, Gauweiler și alții,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se constate că din cererea de decizie preliminară reiese că, în cadrul litigiului principal, instanța de trimitere a adoptat deja o decizie provizorie prin care a dispus ca instituția austriacă competentă să transmită cererea de prestații familiale în discuție în litigiul principal omoloagei sale germane și să inițieze o procedură de dialog cu aceasta din urmă.
Respectiva decizie se întemeiază în mod vădit pe o aplicare prin analogie a articolului 60 alineatul (3) din Regulamentul nr. 987/2009, deși, din cererea de decizie preliminară, reiese în mod paradoxal că această instanță consideră, pe de o parte, că nu este competentă să adopte o astfel de decizie provizorie și, pe de altă parte, că nu există nicio dispoziție aplicabilă în cazul unei căi de atac precum cea în discuție în litigiul principal.
Or, din moment ce instanța de trimitere a adoptat deja această decizie, iar ea își poate produce toate efectele, fie și numai cu titlu provizoriu, a cincea întrebare a devenit irelevantă pentru soluționarea litigiului principal și este, prin urmare, ipotetică.
Această constatare este confirmată de faptul că, astfel cum rezultă din răspunsul la prima întrebare, în speță, Republica Austria trebuie să fie considerată statul membru competent cu prioritate, în temeiul articolului 68 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, să acorde prestațiile familiale în discuție în litigiul principal, astfel încât autoritățile austriece nu sunt obligate să adopte, în temeiul articolului 60 alineatul (3) din Regulamentul nr. 987/2009, o decizie provizorie cu privire la legislația națională aplicabilă cu prioritate. În aceste condiții, întrebarea dacă instanța de trimitere trebuie să adopte o asemenea decizie „provizorie” în locul autorităților austriece este de natură ipotetică și trebuie, prin urmare, să fie declarată inadmisibilă.
Inadmisibilitatea celei de a cincea întrebări o determină pe cea a celei de a șasea întrebări, având în vedere că aceasta se întemeiază pe premisa unui răspuns afirmativ la a cincea întrebare.
Având în vedere cele de mai sus, a cincea și a șasea întrebare trebuie declarate inadmisibile.
Cu privire la a șaptea întrebare
Prin intermediul celei de a șaptea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 68 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 și articolul 60 din Regulamentul nr. 987/2009 trebuie interpretate în sensul că leagă reciproc instituția statului membru competent cu prioritate și instituția statului membru competent în subsidiar, astfel încât solicitantul prestațiilor familiale nu trebuie să depună decât o singură cerere la una dintre aceste instituții, iar ulterior, acestor două instituții le revine sarcina de a examina împreună cererea menționată sau dacă solicitantul trebuie să formuleze două cereri distincte la fiecare dintre aceste două instituții.
În această privință, trebuie arătat că, în conformitate cu articolul 68 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2004, în cazul în care se prezintă o cerere de prestații familiale către instituția competentă dintr‑un stat membru a cărui legislație se aplică, dar nu pe baza dreptului de prioritate, în conformitate cu alineatele (1) și (2) din prezentul articol, „instituția respectivă înaintează fără întârziere cererea către instituția competentă din statul membru a cărui legislație se aplică cu prioritate, informează persoana în cauză și, fără a aduce atingere dispozițiilor regulamentului de aplicare cu privire la acordarea provizorie de prestații, furnizează, dacă este necesar, un supliment reprezentând diferența, prevăzut la alineatul (2)”, iar „instituția competentă din statul membru a cărui legislație se aplică cu prioritate tratează cererea ca și cum i‑ar fi fost prezentată direct, iar data la care această cerere a fost prezentată primei instituții se consideră data prezentării sale la instituția prioritară”.
Formularea articolului 68 alineatul (3) din Regulamentul nr. 883/2004 prevede astfel în termeni clari că, atunci când se prezintă o cerere de prestații familiale către instituția competentă dintr‑un stat membru a cărui legislație nu este prioritară, ea trebuie să înainteze fără întârziere cererea către instituția competentă din statul membru a cărui legislație se aplică cu prioritate și trebuie să informeze solicitantul cu privire la aceasta. Într‑o asemenea ipoteză, această a doua instituție este obligată să trateze cererea în cauză ca și cum i‑ar fi fost prezentată direct la data la care aceasta a fost prezentată primei instituții.
Reiese de asemenea în mod clar din modul de redactare a articolului 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 987/2009 că, în cazul în care instituția sesizată cu o cerere în conformitate cu alineatul (1) al aceluiași articol consideră „că legislația sa aplică în temeiul dreptului de prioritate, în conformitate cu articolul 68 alineatele (1) și (2) din Regulamentul [nr. 883/2004], aceasta acordă prestațiile familiale, în conformitate cu legislația pe care o aplică”, și că, în cazul în care consideră că legislația sa este aplicabilă, dar nu în considerarea unui drept de prioritate, „aceasta adoptă fără întârziere o decizie provizorie privind regulile de prioritate care trebuie aplicate și transmite cererea instituției din celălalt stat membru, în conformitate cu articolul 68 alineatul (3) din Regulamentul [nr. 883/2004]”, „informându‑l, de asemenea, pe solicitant”.
Rezultă, așadar, atât din articolul 68 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004, cât și din articolul 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 987/2009, că solicitantul nu trebuie să depună decât o singură cerere la o singură instituție competentă. Aceasta din urmă, după cum consideră că este competentă cu prioritate sau în subsidiar, are obligația, în primul caz, să acorde ea însăși prestațiile familiale solicitate și, în al doilea caz, să transfere cererea în cauză instituției competente a statului membru pe care îl consideră competent cu prioritate în vederea asigurării tratamentului prompt al unei astfel de cereri de prestații familiale.
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se răspundă la a șaptea întrebare că articolul 68 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 și articolul 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul nr. 987/2009 trebuie interpretate în sensul că leagă reciproc instituția statului membru competent cu prioritate și instituția statului membru competent în subsidiar, astfel încât solicitantul prestațiilor familiale nu trebuie să depună decât o singură cerere la una dintre aceste instituții și că ulterior acestor două instituții le revine sarcina de a examina împreună cererea menționată.
Cu privire la a opta și la a noua întrebare
Prin intermediul celei de a opta și al celei de a noua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 4 alineatul (4) și articolele 45 și 208 TFUE, articolul 4 alineatul (3) TUE, precum și articolele 2, 3 și 7 și dispozițiile titlului II din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că se opun ca un stat membru să retragă, în general, prestațiile familiale pe care le acorda până atunci lucrătorilor umanitari care își aduc membrii familiei în țara terță în care au fost afectați.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit, în ceea ce privește articolul 45 TFUE, pe de o parte, că orice resortisant al Uniunii, indiferent de locul său de reședință și de cetățenia sa, care s‑a folosit de dreptul la liberă circulație al lucrătorilor și care a exercitat o activitate profesională într‑un alt stat membru decât cel de reședință, se încadrează în domeniul de aplicare al acestei dispoziții (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 decembrie 2002, de Groot,
C‑385/00
,
EU:C:2002:750
, punctul
și jurisprudența citată).
Deși articolul 45 TFUE se opune oricărei măsuri care, chiar și atunci când se aplică fără discriminare pe motiv de cetățenie, este susceptibilă să îngreuneze sau să facă mai puțin atractivă exercitarea de către resortisanții Uniunii a libertății fundamentale de circulație pe care o garantează acest articol, articolul menționat nu acordă unui lucrător care se deplasează într‑un stat membru altul decât statul său membru de origine dreptul de a se prevala, în statul membru gazdă, de aceeași acoperire socială precum cea de care beneficia în statul său membru de origine conform legislației din acest din urmă stat (Hotărârea din 19 septembrie 2019, van den Berg și alții,
C‑95/18 și C‑96/18
,
EU:C:2019:767
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În ceea ce privește, pe de altă parte, articolul 48 TFUE, care prevede un sistem de coordonare între legislațiile statelor membre, iar nu armonizarea lor, diferențele de fond și de procedură dintre regimurile de securitate socială din fiecare stat membru și, prin urmare, diferențele dintre drepturile persoanelor afiliate la acestea nu sunt afectate de respectiva dispoziție, fiecare stat membru păstrându‑și competența de a stabili prin legislația națională, cu respectarea dreptului Uniunii, condițiile în care se acordă prestațiile unui regim de securitate socială (Hotărârea din 19 septembrie 2019, van den Berg și alții,
C‑95/18 și C‑96/18
,
EU:C:2019:767
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Trebuie adăugat că nici Regulamentul nr. 883/2004 nu organizează un regim comun de securitate socială, ci permite menținerea unor regimuri naționale distincte și are drept unic obiectiv să asigure o coordonare între acestea din urmă în scopul de a garanta exercitarea efectivă a liberei circulații a persoanelor. Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, statele membre păstrează competența de a‑și organiza sistemele de securitate socială (a se vedea în acest sens Hotărârea din 23 ianuarie 2020, Bundesagentur für Arbeit,
C‑29/19
,
EU:C:2020:36
, punctul
și jurisprudența citată).
Totuși, în exercitarea acestei competențe, statele membre trebuie să respecte dreptul Uniunii și în special dispozițiile Tratatului FUE referitoare la libertatea, recunoscută oricărui cetățean al Uniunii, de circulație și de ședere pe teritoriul statelor membre (Hotărârea din 23 ianuarie 2020, Bundesagentur für Arbeit,
C‑29/19
,
EU:C:2020:36
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie, așadar, să se examineze dacă Republica Austria a încălcat aceste dispoziții atunci când a decis să retragă dreptul la prestații familiale pe care le acorda până atunci lucrătorilor umanitari care își aduc membrii familiei în țara terță în care au fost afectați.
În această privință, din cererea de decizie preliminară reiese că această retragere decisă de legiuitorul austriac are un caracter general și se aplică în mod nediferențiat atât beneficiarilor resortisanți ai acestui stat membru, cât și resortisanților celorlalte state membre, aspect a cărui verificare este însă de competența instanței de trimitere.
Prin urmare, nu rezultă că retragerea menționată, intervenită începând de la 1 ianuarie 2019, generează o discriminare directă în funcție de cetățenie.
În ceea ce privește o posibilă discriminare indirectă pe motiv de cetățenie a lucrătorilor în cauză, în funcție de statul membru de reședință al acestora sau al membrilor familiei lor, este necesar să se constate că nici dispozițiile Regulamentului nr. 883/2004, în special articolele 7 și 67, care urmăresc să împiedice posibilitatea unui stat membru de a condiționa acordarea sau cuantumul prestațiilor familiale de reședința membrilor de familie ai lucrătorului în statul membru care acordă prestațiile (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 1995, Imbernon Martínez,
C‑321/93
,
EU:C:1995:306
, punctul
), nici articolul 45 TFUE nu prevăd că dreptul la liberă circulație al lucrătorilor se aplică în afara teritoriului Uniunii. Dimpotrivă, din modul de redactare clar a articolului 45 TFUE reiese că libera circulație a lucrătorilor „este garantată în cadrul Uniunii”.
Retragerea prestațiilor familiale pentru lucrătorii umanitari care au reședința cu familia lor într‑o țară terță nu poate constitui, așadar, o discriminare indirectă pe teritoriul Uniunii dacă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, tratamentul aplicat acestor agenți începând de la 1 ianuarie 2019 în materie de prestații familiale nu este diferit după cum aceștia și‑au exercitat sau nu dreptul la liberă circulație prin părăsirea statului lor membru de origine pentru a se instala în Austria, ci depinde exclusiv de aspectul dacă copiii lucrătorilor umanitari în cauză au reședința într‑o țară terță sau în alt stat membru, inclusiv în Austria.
Această constatare nu este repusă în discuție de faptul că lucrătorii umanitari care au dobândit deja dreptul la prestații familiale pentru perioade anterioare l‑au pierdut ca urmare a intrării în vigoare, la 1 ianuarie 2019, a noii legislații, întrucât nu rezultă că pierderea acestui drept este cauzată de exercitarea dreptului lor la liberă circulație, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere.
În această privință, trebuie adăugat, pe de o parte, că nicio informație relevantă pentru răspunsul la aceste întrebări nu poate fi dedusă din Hotărârea din 12 iunie 1980, Laterza (
733/79
,
EU:C:1980:156
), și din Hotărârea din 26 noiembrie 2009, Slanina (
C‑363/08
,
EU:C:2009:732
), întrucât cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri nu sunt comparabile nici în drept, nici în fapt cu situația în discuție în cauza principală, așa cum este descrisă în cererea de decizie preliminară. Astfel, în aceste cauze, erau în discuție modificări ale drepturilor dobândite ca urmare a exercitării, pe teritoriul Uniunii, a dreptului la liberă circulație de către un resortisant al Uniunii. Or, în speță, modificarea legislativă privește lucrătorii umanitari care sunt la post și ai căror copii au reședința cu aceștia în afara teritoriului Uniunii.
Pe de altă parte, facultatea evocată de instanța de trimitere ca retragerea alocațiilor familiale pentru lucrătorii umanitari să poată împiedica libera circulație a lucrătorilor și, dacă este cazul, să o facă mai puțin atractivă sau chiar să determine o scădere a cererii pentru profesia de „lucrător umanitar”, chiar dacă ar trebui să se verifice în fapt, nu se poate afla, în niciun caz, la originea unei situații contrare articolelor 45 și 48 TFUE. Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 71 și 72 din prezenta hotărâre, aceste dispoziții nu prevăd o armonizare a regimurilor de securitate socială ale statelor membre, acestea din urmă menținându‑și competența de a‑și organiza, cu respectarea dreptului Uniunii, sistemele de securitate socială, iar Tratatul FUE negarantând unui lucrător faptul că extinderea activităților sale în mai mult de un stat membru sau transferul acestora într‑un alt stat membru sunt neutre în ceea ce privește securitatea socială. Având în vedere disparitățile dintre legislațiile statelor membre din domeniul securității sociale, o asemenea extindere sau un asemenea transfer pot fi, după caz, mai mult sau mai puțin avantajoase ori dezavantajoase pentru lucrător în planul protecției sociale. Rezultă că, și în cazul în care aplicarea sa este astfel mai puțin favorabilă, o asemenea legislație rămâne conformă cu articolele 45 și 48 TFUE dacă nu dezavantajează lucrătorul vizat în raport cu cei care își exercită toate activitățile în statul membru în care se aplică legislația menționată sau în raport cu cei cărora această legislație li se aplica deja și dacă aceasta nu are drept consecință pur și simplu plata unor contribuții sociale pentru care nu se va beneficia de prestații (Hotărârea din 14 martie 2019, Vester,
C‑134/18
,
EU:C:2019:212
, punctul
și jurisprudența citată).
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la a opta și la a noua întrebare că articolele 45 și 48 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să retragă, în general, prestațiile familiale pe care le acorda până atunci lucrătorilor umanitari care își aduc membrii familiei în țara terță în care au fost afectați cu condiția, pe de o parte, ca această retragere să se aplice în mod nediferențiat atât beneficiarilor resortisanți ai acestui stat membru, cât și beneficiarilor resortisanți ai celorlalte state membre și, pe de altă parte, ca respectiva retragere să nu conducă la o diferență de tratament între lucrătorii umanitari după cum ei și‑au exercitat sau nu dreptul la liberă circulație înainte sau după respectiva retragere, ci după cum copiii lor au reședința cu aceștia într‑un stat membru sau într‑o țară terță.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) declară:

1)
Articolul 11 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială trebuie interpretat în sensul că o lucrătoare salariată, resortisantă a unui stat membru în care ea însăși și copiii ei își au reședința, care este angajată cu contract de muncă în calitate de lucrătoare umanitară de către un angajator care își are sediul social într‑un alt stat membru, care, în temeiul legislației acestui alt stat membru, este supusă regimului de securitate socială obligatorie al acestuia din urmă, care este afectată într‑o țară terță nu imediat după recrutarea sa, ci după încheierea unui stagiu de formare în acest alt stat membru și în care se întoarce ulterior pentru o fază de reintegrare, trebuie considerată ca desfășurând o activitate salariată în acest stat membru, în sensul dispoziției menționate.

2)
Articolul 288 al doilea paragraf TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune adoptării de către un stat membru a unei reglementări naționale al cărei domeniu de aplicare personal este mai larg decât cel al Regulamentului nr. 883/2004, în măsura în care prevede o asimilare a resortisanților statelor părți la Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 cu propriii resortisanți, cu condiția ca această reglementare să fie interpretată într‑un mod conform cu regulamentul menționat și ca supremația acestuia din urmă să nu fie repusă în discuție.

3)
Articolul 68 alineatul (3) litera (a) din Regulamentul nr. 883/2004 și articolul 60 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 987/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că leagă reciproc instituția statului membru competent cu prioritate și instituția statului membru competent în subsidiar, astfel încât solicitantul prestațiilor familiale nu trebuie să depună decât o singură cerere la una dintre aceste instituții și ulterior acestor două instituții le revine sarcina de a examina împreună cererea menționată.

4)
Articolele 45 și 48 TFUE trebuie interpretate în sensul că nu se opun ca un stat membru să retragă, în general, prestațiile familiale pe care le acorda până atunci lucrătorilor umanitari care își aduc membrii familiei în țara terță în care au fost afectați cu condiția, pe de o parte, ca această retragere să se aplice în mod nediferențiat atât beneficiarilor resortisanți ai acestui stat membru, cât și beneficiarilor resortisanți ai celorlalte state membre și, pe de altă parte, ca respectiva retragere să nu conducă la o diferență de tratament între lucrătorii umanitari după cum ei și‑au exercitat sau nu dreptul la liberă circulație înainte sau după respectiva retragere, ci după cum copiii lor au reședința cu aceștia într‑un stat membru sau într‑o țară terță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.