CELEX: 62020CJ0635
Apellatsioonkaebus
Keeltekasutuse kord
Teade avalike konkursside korraldamise kohta uurijate ja uurijate meeskonna juhtide töölevõtmiseks
Keelteoskus
Konkursside teise keele valiku piiramine inglise, prantsuse ja saksa keelega
Euroopa Personalivaliku Ametiga (EPSO) suhtlemise keel
Määrus nr 1
Ametnike personalieeskirjad
Artikli 1d lõige 1
Erinev kohtlemine keele tõttu
Põhjendamine
Teenistuse huvid
Nõue võtta tööle „kohe töövalmis“ administraatorid
Kohtulik kontroll
Nõutav tõendamisstandard

Euroopa Komisjon palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 9. septembri 2020. aasta otsuse Hispaania ja Itaalia vs. komisjon (
T‑401/16 ja T‑443/16
, ei avaldata, edaspidi vaidlustatud kohtuotsus,
EU:T:2020:409
), millega Üldkohus tühistas avalike konkursside EPSO/AD/323/16 ja EPSO/AD/324/16 teate uurijate (AD 7) ja uurijate meeskonna juhtide (AD 9) ülesandeid täitvate administraatorite reservnimekirja koostamiseks järgmistes valdkondades: Euroopa Liidu kulud, korruptsioonivastane võitlus, toll ja kaubandus, tubakas ja võltsitud kaubad (
ELT 2016, C 187 A, lk 1
; edaspidi „vaidlusalune konkursiteade“).
Õiguslik raamistik
Määrus nr 1/58
Nõukogu 15. aprilli 1958. aasta määruse nr 1, milles määratakse kindlaks Euroopa Majandusühenduses kasutatavad keeled (
EÜT 1958, 17, lk 385
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 3), mida on muudetud nõukogu 13. mai 2013. aasta määrusega (EL) nr 517/2013 (
ELT 2013, L 158, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 1/58“), artiklis 1 on sätestatud:
„Liidu ametlikud keeled ning selle institutsioonide töökeeled on bulgaaria, eesti, hispaania, hollandi, horvaadi, iiri, inglise, itaalia, kreeka, leedu, läti, malta, poola, portugali, prantsuse, rootsi, rumeenia, saksa, slovaki, sloveeni, soome, taani, tšehhi ja ungari keel.“
Määruse artiklis 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigi või liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluva isiku poolt ühenduse institutsioonidele saadetavad dokumendid võib koostada saatja valikul ükskõik millises ametlikus keeles. Vastus antakse samas keeles.“
Määruse artiklis 6 on sätestatud:
„Ühenduse institutsioonid võivad oma töökorras sätestada, milliseid keeli konkreetsetel juhtudel kasutatakse.“
Personalieeskirjad
Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjad (edaspidi „ personalieeskirjad“) on kehtestatud nõukogu 29. veebruari 1968. aasta määrusega (EMÜ, Euratom, ESTÜ) nr 259/68, millega kehtestatakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjad ja muude teenistujate teenistustingimused ning komisjoni ametnike suhtes ajutiselt kohaldatavad erimeetmed (
EÜT 1968, L 56, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/02, lk 5), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2013. aasta määrusega nr 1023/2013 (
ELT 2013, L 287, lk 15
).
Personalieeskirjade I jaotis „Üldsätted“ sisaldab artikleid 1–10c.
Personalieeskirjade artiklis 1d on ette nähtud:
„1.   Käesolevate personalieeskirjade kohaldamisel on keelatud igasugune diskrimineerimine […] keeleoskuse […] põhjal.
[…]
6.   Kõiki mittediskrimineerimise põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamise piiranguid peab objektiivselt ja otstarbekalt põhjendama ja need peavad vastama personalipoliitika üldise huvi kohastele seaduslikele eesmärkidele. […]“.
Personalieeskirjade artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Iga institutsioon määrab kindlaks, kes kasutab käesolevate personalieeskirjade kohaselt ametisse nimetavale asutusele või ametiisikule antud volitusi.
2.   Üks või mitu institutsiooni võivad siiski usaldada ühele endi seast või institutsioonidevahelisele organile osa või kõik ametisse nimetava asutuse või ametiisiku volitused, välja arvatud ametnike ametisse nimetamist, ametialast edutamist või üleviimist käsitlevad otsused.“
Personalieeskirjade III jaotise pealkiri on „Ametnike teenistuskäik“.
Selle jaotise 1. peatükk „Töölevõtmine“ koosneb ametnike personalieeskirjade artiklitest 27–34 ja artikli 27 esimeses lõigus on sätestatud:
„Ametnike töölevõtmisel lähtutakse eesmärgist võtta institutsiooni teenistusse võimalikult võimekad, tulemuslikult töötavad ja sõltumatud ametnikud, kes valitakse liidu liikmesriikide kodanike hulgast võimalikult laialt geograafiliselt alalt. Ühtki ametikohta ei eraldata konkreetse liikmesriigi kodanikele.“
Personalieeskirjade artiklis 28 on sätestatud:
„Ametnikku võib ametisse nimetada üksnes tingimusel, et:
[…]
d)
ta on vastavalt artikli 29 lõikele 2 [mis puudutab värbamismenetlust, v.a. konkursimenetlust kõrgemate ametnike töölevõtmiseks ja erandjuhtudel ka erikvalifikatsiooni eeldavate ametikohtade täitmiseks] läbinud III lisas ettenähtud konkursi, mis põhineb kas kvalifikatsioonidel või katsetel või nii kvalifikatsioonidel kui ka katsetel;
[…]
f)
ta esitab tõendi ühe liidu keele põhjaliku tundmise ja teise liidu keele rahuldava tundmise kohta oma kohustuste täitmiseks vajalikul tasemel.“
Personalieeskirjade III lisa pealkiri on „Konkursid“. Selle artiklis 1 on sätestatud:
„1.   Konkursiteadaande koostab ametisse nimetav asutus või ametiisik pärast nõupidamist ühiskomiteega.
See peab sisaldama järgmist:
a)
konkursi liik (institutsioonisisene konkurss, institutsioonidesisene konkurss, avatud konkurss, vajaduse korral kahe või enama institutsiooni ühiskonkurss);
b)
konkursi laad (kas kvalifikatsiooni või katsete põhjal või nii kvalifikatsiooni kui ka katsete põhjal);
c)
täidetava ametikohaga seonduvate kohustuste ja ülesannete laad ning tegevusüksus ja pakutud palgaaste;
d)
täidetavate ametikohtade puhul nõutavad […] diplomid ja muud formaalsed tõendid kvalifikatsiooni või kogemuste kohta;
e)
kui konkurss põhineb katsetel, siis millised need on ja millist hindamissüsteemi neis kasutatakse;
f)
vajaduse korral keeled, mida tuleb täidetavate ametikohtade eripära arvestades osata;
g)
vajaduse korral vanusepiir ja võimalik vanusepiiri nihutamine liidu teenistujate puhul, kelle teenistusaeg on kestnud vähemalt aasta;
h)
avalduste vastuvõtmise viimane kuupäev;
[…]“.
Lisa artikkel 7 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Pärast nõupidamist personalieeskirjade komiteega volitavad institutsioonid Euroopa Personalivaliku Ametit [(EPSO)] võtma vajalikke meetmeid selle tagamiseks, et liidu ametnike valikumenetlustes […] kohaldataks ühtseid norme.“
Otsus 2002/620/EÜ
EPSO asutati Euroopa Parlamendi, nõukogu, komisjoni, kohtu, kontrollikoja, majandus- ja sotsiaalkomitee, regioonide komitee ja Euroopa ombudsmani 25. juuli 2002. aasta otsusega 2002/620/EÜ (
EÜT 2002, L 197, lk 53
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 46).
Nimetatud otsuse artikli 2 lõike 1 esimese lause kohaselt täidab EPSO muu hulgas sellele otsusele allakirjutanud institutsioonide ametisse nimetavate asutuste personalivaliku volitusi vastavalt personalieeskirjade III lisale.
Otsuse 2002/620 artikli 4 viimases lauses on ette nähtud, et võimalikud kaebused kõnealustes valdkondades esitatakse komisjoni vastu.
Teised kohaldatavad õigusaktid
Avalike konkursside üldeeskirjad
EPSO avaldas 27. veebruaril 2015
Euroopa Liidu Teatajas
dokumendi „Avalike konkursside üldeeskirjad“ (
ELT 2015, C 70 A, lk 1
), mille esimesel leheküljel on täpsustatud, et need „üldeeskirjad on konkursiteate lahutamatu osa ning moodustavad koos teatega konkursimenetluse siduva raamistiku“.
Üldeeskirjade punktis 1.3 „Osalemistingimuste täitmine“ on keelteoskuse kohta ette nähtud:
„[…]
ELi institutsioonide pikaajalise tava kohaselt kasutatakse sisesuhtluses kõige rohkem inglise, prantsuse ja saksa keelt ning samu keeli kasutatakse valdavalt ka välissuhtluses ja toimikute menetlemisel.
Konkurssidel on teise keele valiku võimalused määratud kindlaks vastavalt talituste huvidele, mille kohaselt peavad uued töötajad olema kohe töövalmis ning suutelised oma igapäevatöös vabalt suhtlema. Vastasel korral oleks institutsioonide toimimine oluliselt häiritud.
Võrdse kohtlemise tagamiseks peavad kõik kandidaadid, sealhulgas need, kelle esimene ametlik keel on üks kolmest nimetatud keelest, sooritama teatavad testid oma teises keeles, mis on üks neist kolmest keelest. Erioskuste selline hindamine võimaldab institutsioonidel mõõta kandidaatide võimet koheseks tegutsemiseks keskkonnas, mis vastab üsna täpselt tegelikkusele, mis neid ametikohal ees ootab. See aga ei mõjuta edaspidist keeleõpet, et vastavalt personalieeskirjade artikli 45 lõikele 2 omandada kolmas töökeel. […]“
Vaidlusalune konkursiteade
Üldkohus kirjeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–15 vaidlusaluse konkursiteate sisu järgmiselt:
„1
[EPSO] […] avaldas 26. mail 2016
Euroopa Liidu Teatajas
[vaidlusaluse konkursiteate]. […]
[Vaidlusaluse konkursi]teate sissejuhatuses on […] märgitud, et konkursiteade koos avalike konkursside üldeeskirjadega […] moodustavad asjaomase valikumenetluse siduva õigusliku raamistiku. Selles on siiski täpsustatud, et üldeeskirjade II lisa […] ei kohaldata asjaomaste valikumenetluste suhtes ning see asendatakse [vaidlusaluse] konkursiteate II lisaga.
[…]
[Vaidlusaluse konkursi]teate osas „Osalemistingimused“, milles on kindlaks määratud tingimused, mille huvitatud isikud peavad kandideerimisavalduse kinnitamise päeval täitma, on osalemiste eritingimuste all nõutud „vähemalt [Euroopa keeleõppe raamdokumendi] C1‑tase ühes [liidu] 24 ametlikust keelest“, kusjuures see keel on määratud konkursi „1. keeleks“, ja „vähemalt [Euroopa keeleõppe raamdokumendi] B2‑tase inglise, prantsuse või saksa keeles“. See teine keel, mida nimetatakse konkursi „2. keeleks“, peab kindlasti olema muu keel kui keel, mille kandidaat on valinud 1. keelena.
Samas osas on [vaidlusaluses] konkursiteates täpsustatud järgmist:
„Mõlema konkursi puhul on nõutav hea inglise keele oskus (kõnes ja kirjas). Rahvusvahelises keskkonnas korruptsioonivastase võitluse ja/või finantskuritegude valdkonnas töötavad uurijad kasutavad põhiliselt inglise keelt. Seetõttu on hea inglise keele oskus vajalik nii ettekannete tegemiseks ja arutelude pidamiseks kui ka aruannete kirjutamiseks, et tagada tõhus koostöö ja teabevahetus liikmesriikide ja kolmandate riikide ametiasutustega.“
Selles on samuti täpsustatud, et „[k]andideerimisavaldus tuleb täita inglise, prantsuse või saksa keeles“.
[Vaidlusaluse konkursi]teate samas osas on märgitud, et „[t]eine keel tuleb valida inglise, prantsuse või saksa keele hulgast“, et „[n]eed on […] [k]omisjoni peamised töökeeled [ning] [t]eenistuse huvides peavad uued töötajad olema kohe töövalmis ja suutelised oma igapäevatöös vähemalt ühes neist kolmest keelest vabalt suhtlema“. Kandidaatidel palutakse sellega seoses tutvuda [vaidlusaluse konkursi]teate II lisaga „Käesoleva valikumenetluse keelte kasutamise korra põhjendus“, milles on esitatud „lisateave käesolevate konkursside keelenõuete kohta“.
[…]
[Vaidlusaluse konkursi]teate II lisa sissejuhatav osa on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev[ad] konkurs[id] on spetsialistide konkurss, mille eesmärk on värvata uurijaid ja uurijate meeskonna juhte. Käesoleva konkursiteate osas „OSALEMISTINGIMUSED“ esitatud nõuded on kooskõlas [liidu] institutsioonide esmaste nõuetega spetsialistide oskuste, kogemuste ja teadmiste kohta ning vajadusega, et uued töötajad oleksid suutelised tulemuslikult töötama, eelkõige koostöös teiste teenistujatega.
Sel põhjusel peavad kandidaadid valima konkursi teise keele üksnes teatavate [liidu] ametlike keelte hulgast. See kitsendus tuleneb ka eelarve ja töökorraldusega seotud piirangutest ning punktides 1, 2 ja 3 kirjeldatud EPSO valikumeetodite laadist. Käesoleva[te] konkurs[side] keelenõuded on kindlaks määranud EPSO haldusnõukogu, võttes arvesse nimetatud tegureid ja muid spetsiifilisi nõudeid, mis on seotud ametiülesannete laadiga või asjaomaste [liidu] institutsioonide konkreetsete vajadustega.
Käesoleva[te] konkurs[side] peamine eesmärk on koostada reservnimekiri administraatorite värbamiseks […] [k]omisjoni teenistusse. On ülimalt oluline, et administraatorid oleksid kohe töövalmis ning suutelised kolleegide ja juhtkonnaga suhtlema. Pidades silmas punktis 2 ette nähtud tingimusi, mis on seatud keelte kasutamisele [liidu] valikumenetlustes, leia[b] [komisjon], et inglise, prantsuse ja saksa keel on käesoleva[te] konkurs[side] puhul teise keele valikuna kõige asjakohasemad.
Võttes arvesse, et [komisjoni] töötajad räägivad ja kasutavad inglise, prantsuse ja saksa keelt haldusalases suhtluses ning tõlgivad nendest keeltest ja nendesse keeltesse kõige sagedamini, samuti asjaolu, et neid keeli kasutatakse kõige sagedamini võltsitud kaupade, korruptsiooni-, tolli- ja kaubandusalaste uurimistega seotud kolmandate osapooltega suhtlemiseks, peab kandidaatide kahe kohustusliku keele hulgas olema vähemalt üks nendest keeltest.
Lisaks on hea inglise keele oskus vajalik rahvusvaheliseks koostööks finantskuritegude, korruptsiooni- ja võltsitud kaupade vastase võitluse valdkonnas. Seetõttu on hea inglise keele oskus vajalik nii ettekannete tegemiseks ja arutelude pidamiseks kui ka aruannete kirjutamiseks, et tagada tõhus koostöö ja teabevahetus liikmesriikide ja kolmandate riikide ametiasutustega. Kandidaatidele korraldatakse seetõttu hindamiskeskuse etapis täiendav inglise keelest arusaamise test.
Kandidaadid peavad kasutama konkursi teiseks keeleks valitud keelt (inglise, prantsuse või saksa keel) elektroonilises kandideerimisavalduses ja EPSO peab kasutama neid keeli teadetes[, mis on mõeldud paljudele] kandidaatidele, kes on esitanud kehtiva avalduse, ja teatavate punktis 3 kirjeldatud testide ja katsete puhul.“
[Vaidlusaluse konkursi]teate II lisa punktis 1 „Keelte valiku põhjendamine iga valikumenetluse puhul“ on ette nähtud:
„[Liidu] institutsioonid usuvad, et otsus selle kohta, millist konkreetset keelt igas valikumenetluses kasutada, ja eelkõige keelte valikule seatavate võimalike piirangute kohta, tuleb teha järgmistel kaalutlustel.
i)
Uued töötajad peavad olema kohe töövalmis
Uued töötajad peavad olema kohe töövalmis ja suutelised täitma ametiülesandeid, milleks nad on värvatud. Seepärast peab EPSO tagama, et edukatel kandidaatidel oleksid piisavad oskused sellises keelekombinatsioonis, mis võimaldab neil oma ametiülesandeid tõhusalt täita, ning eelkõige, et nad oleksid suutelised oma igapäevatöös kolleegide ja juhtkonnaga sujuvalt suhtlema.
Seepärast võib osa testide ja katsete korraldamine vaid teatavates töökeeltes olla õiguspärane, kindlustamaks, et kõik kandidaadid on suutelised töötama vähemalt ühes neist keeltest, sõltumata oma esimesest ametlikust keelest. Vastasel juhul võib olla suur oht, et märkimisväärne osa konkursi edukalt läbinud kandidaatidest ei ole suutelised täitma mõistliku aja jooksul ülesandeid, milleks nad värvati. Samuti tuleks arvestada, et ELi avalikus teenistuses töötada soovivad kandidaadid on valmis töötama rahvusvahelises organisatsioonis, mis peab sujuvaks toimimiseks ja talle ELi aluslepingutega määratud ülesannete täitmiseks kasutama teatavaid töökeeli.
ii)
Valikumenetluse laad
Teatavatel juhtudel võib kandidaatide kasutatavate keelte valiku piiramist õigustada ka valikumenetluse laad.
EPSO hindab kooskõlas personalieeskirjade artikliga 27 kandidaate avalikel konkurssidel. Eesmärk on hinnata kandidaatide oskusi ja paremini prognoosida, kas kandidaadid on suutelised oma ametiülesandeid täitma.
Hindamiskeskus on valikumeetod, mille abil hinnatakse kandidaate ühtsel viisil, tuginedes valikukomisjoni liikmete tähelepanekutele selle kohta, kuidas kandidaadid eri tööolukordades käituvad. Hindamisel kasutatakse pädevusraamistikku, mille ametisse nimetavad asutused on eelnevalt kindlaks määranud ja milles kasutatakse ühist punktiarvestust, ning otsused tehakse ühiselt.
Erioskuste selline hindamine võimaldab [liidu] institutsioonidel hinnata kandidaatide võimet olla kohe töövalmis üsna täpselt tegelikkusele vastavas keskkonnas. Paljud teaduslikud uuringud viitavad sellele, et hindamiskeskustes sooritatavad tööolukordi imiteerivad ülesanded on parim viis tegeliku toimetuleku prognoosimiseks. Seepärast kasutatakse hindamiskeskusi kogu maailmas. Võttes arvesse teenistuskäigu pikkust ja töötajate liikuvust [liidu] institutsioonide vahel, on selline hindamine äärmiselt tähtis, eriti alaliste ametnike valimisel.
Kandidaatide õiglase hindamise tagamiseks ja selleks, et nad saaksid suhelda otse nii hindajatega kui ka teiste ülesannetes osalevate kandidaatidega, hinnatakse kandidaate ühist keelt kasutavas rühmas. See tingib paratamatult, et hindamiskeskuses kasutatakse üksnes teatavaid keeli, välja arvatud juhul, kui tegemist on konkursiga, millel on üks põhikeel.
iii)
Eelarve ja töökorraldusega seotud piirangud
EPSO haldusnõukogu arvates oleks mitmel põhjusel ebapraktiline korraldada ühe konkursi hindamiskeskuse etapp kõikides [liidu] ametlikes keeltes.
Esiteks oleks see väga ressursimahukas, mistõttu [liidu] institutsioonidel oleks praeguses eelarveraamistikus võimatu täita oma vajadusi uute ametnike järele. See ei oleks optimaalne ka Euroopa maksumaksja raha kasutamise seisukohast.
Teiseks eeldaks hindamiskeskuse etapi korraldamine kõikides ametlikes keeltes, et EPSO konkurssidel kasutataks suurel hulgal sünkroontõlke ja asjakohaseid tõlkekabiinidega ruume.
Kolmandaks peaks valikukomisjonis olema palju rohkem liikmeid, et katta kõik kandidaatide kasutatavad keeled.“
[Vaidlusaluse konkursi]teate II lisa punktis 2, mis kannab pealkirja „Tingimused, mille alusel valitakse iga valikumenetluse puhul kasutatavad keeled“, on ette nähtud:
„Kui kandidaadid peavad valima üksnes teatavate [liidu] ametlike keelte hulgast, tuleb EPSO haldusnõukogul igal üksikjuhul eraldi kindlaks määrata keeled, mida konkreetsel avalikul konkursil kasutatakse. Arvesse tuleb võtta järgmist:
i)
võimalikud spetsiifilised sise-eeskirjad, mis reguleerivad keelte kasutamist asjaomastes institutsioonides või organites;
ii)
spetsiifilised nõuded, mis on seotud ametiülesannete laadi ja asjaomaste institutsioonide konkreetsete vajadustega;
iii)
asjaomastes institutsioonides kõige sagedamini kasutatavad keeled, mille kindlaksmääramisel võetakse aluseks järgmised tegurid:
–
teenistuses olevate [liidu] alaliste ametnike teatatud ja tõendatud keeleoskus vähemalt Euroopa keeleõppe raamdokumendis määratletud B2‑tasemel;
–
kõige tavapärasemad sihtkeeled, millesse [liidu] institutsioonide sisekasutuseks mõeldud dokumente tõlgitakse;
–
kõige tavapärasemad lähtekeeled, millest [liidu] institutsioonides koostatud ja väljaspool institutsioone kasutamiseks mõeldud dokumente tõlgitakse;
iv)
asjaomastes institutsioonides haldusalases suhtluses kasutatavad keeled.“
Lõpuks on [vaidlusaluse konkursi]teate II lisa punktis 3 „Suhtluskeeled“ märgitud järgmist:
„Käesolevas osas kirjeldatakse üldeeskirju, mis reguleerivad keelte kasutamist EPSO ja potentsiaalsete kandidaatide vahelises suhtluses. Igas konkursiteates võidakse kindlaks määrata ka spetsiifilised nõuded.
EPSO võtab nõuetekohaselt arvesse kandidaatide kui [liidu] kodanike õigust suhelda oma emakeeles. Samuti käsitab ta kandideerimisavalduse kinnitanud kandidaate potentsiaalsete ELi avaliku teenistuse töötajatena, kellel on personalieeskirjadest tulenevad õigused ja kohustused. Seepärast leiavad ELi institutsioonid, et EPSO peaks võimaluse korral suhtlema kandidaatidega ja andma neile nende kandideerimisavalduse kohta teavet kõikides [liidu] ametlikes keeltes. Selleks avaldatakse EPSO veebisaidi püsiteave, konkursiteated ja avalike konkursside üldeeskirjad kõikides ametlikes keeltes.
Elektroonilise kandideerimisavalduse täitmiseks kasutatavad keeled määratakse kindlaks igas konkursiteates. Juhised kandideerimisavalduse täitmiseks tuleb esitada kõikides ametlikes keeltes. Neid sätteid kohaldatakse üleminekuperioodil, mis on vajalik esialgsete elektrooniliste kandideerimisavalduste esitamise menetluse sisseseadmiseks kõikides ametlikes keeltes.
Kui kandidaadi esialgne kandideerimisavaldus on kinnitatud, avaldatakse paljudele kandidaatidele mõeldud EPSO teated üksnes teatavates [liidu] ametlikes keeltes, et teabevahetus oleks kiire ja tõhus. Nendeks keelteks on kas kandidaadi esimene või teine keel vastavalt asjaomases konkursiteates seatud tingimustele.
Kandidaadid võivad EPSOga ühendust võtta mis tahes [liidu] ametlikus keeles. Selleks et EPSO saaks nende päringut tõhusamalt menetleda, soovitatakse kandidaatidel valida teatavate keelte hulgast, milles EPSO töötajad suudavad tõlget kasutamata kohe vastata.
Ka osa teste ja katseid võidakse korraldada üksnes teatavates [liidu] ametlikes keeltes, kindlustamaks, et kandidaatidel on avalike konkursside hindamisetapis osalemiseks vajalik keeleoskus. Testidel ja katsetel kasutatavad keeled määratakse kindlaks igas konkursiteates.
[Liidu] institutsioonid on arvamusel, et nii tagatakse õiglane ja asjakohane tasakaal teenistuse huvide ning mitmekeelsuse ja keele alusel mittediskrimineerimise põhimõtte vahel. Kohustusega valida esimesest keelest (tavaliselt emakeel või sellega samaväärsel tasemel osatav keel) erinev teine keel tagatakse kandidaatide õiglane võrdlemine. […]“
[Vaidlusaluse konkursi]teate osa „Valikumenetlus“ punktis 1 on märgitud, et arvutipõhised valikvastustega testid, see tähendab verbaalse mõtlemise, matemaatilise mõtlemise ja abstraktse mõtlemise testid, mis on asjaomaste valikumenetluste esimene etapp, korraldatakse keeles, mille iga kandidaat on valinud konkursi esimeseks keeleks.
Lisaks kutsutakse selle osa punkti 3 kohaselt pärast „kvalifikatsiooni hindamist“, mis kujutab endast [vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud] konkursside teist etappi, suurima punktisumma saanud kandidaadid hindamiskeskuse katsetele, mille puhul on tegemist konkursside viimase etapiga, mis sisaldab mitmeid teste kandidaatide erinevate oskuste hindamiseks keeles, mille nad valisid konkursi teiseks keeleks.
Selles etapis ja [vaidlusaluse konkursi]teate osas „Osalemistingimused“ (vt eespool punkt 5) esitatud põhjustel kutsutakse kandidaadid lisaks läbima inglise keelest arusaamise testi. [Vaidlusaluse konkursi]teate kohaselt „arvatakse [selle testi] alusel […] kandidaate konkursist välja, kuid testi punktisummat ei võeta hindamiskeskuse koondpunktide arvutamisel arvesse“.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Hagiavaldustega, mis saabusid Üldkohtu kantseleisse vastavalt 29. juulil ja 9. augustil 2016, esitas Hispaania Kuningriik kohtuasjas T‑401/16 hagi ja Itaalia Vabariik kohtuasjas T‑443/16 hagi vaidlusaluse konkursiteate ELTL artikli 263 alusel tühistamise nõudes.
Üldkohtu üheksanda koja presidendi 6. novembri 2019. aasta otsusega liideti kohtuasjad T‑401/16 (Hispaania
vs
. komisjon) ja T‑443/16 (Itaalia
vs
. komisjon) menetluse suulise osa huvides.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik vaidlevad oma hagides kahes aspektis vastu vaidlusaluse konkursiteatega kehtestatud sellise keeltekasutuse korra õiguspärasusele, mis piirab inglise, prantsuse ja saksa keelega esiteks konkursside teise keele valikut ning teiseks kandidaatide ja EPSO suhtluskeele valikut.
Esimesena analüüsis Üldkohus koos teist ja kolmandat väidet, mille Hispaania Kuningriik esitas kohtuasjas T‑401/16, ning kolmandat ja seitsmendat väidet, mille Itaalia Vabariik esitas kohtuasjas T‑443/16, ja mis kõik puudutavad keeltekasutuse korra esimest aspekti.
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 73, et vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud konkursside teise keele valiku piiramine inglise, prantsuse ja saksa keelega (edaspidi „konkursside 2. keele valiku piiramine“ või „asjaomane piiramine“) kujutab endast sisuliselt erinevat kohtlemist keeleoskuse põhjal, mis on põhimõtteliselt keelatud personalieeskirjade artikli 1d lõikega 1, lisades samas, et selline erinev kohtlemine võib olla põhjendatud.
Seetõttu analüüsis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 74–207 seda põhjendust.
Analüüsi raames kontrollis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktides 94–116 kolme põhjendust, mis olid vaidlusaluses konkursiteates esitatud asjaomase piiramise õigustamiseks.
Selles kontekstis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105, et kui vajadus, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis, võib olla sobiv, et põhjendada piirdumist nende kolme kõnealuse keelega, siis ei eelarve ja töökorraldusega seotud piirangutest tulenev põhjendus ega valikumenetluse laadiga seotud põhjendus ei saa sellist piiramist õigustada.
Neist kolmest põhjendusest esimese kohta märkis Üldkohus kõigepealt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 107 ja 109, et vaidlusaluse konkursiteate II lisa sissejuhatavas osas ja punkti 1 alapunktis i esitatud kaalutlused – kuigi need näitavad teenistuse huvi olemasolu selleks, et uued töölevõetud isikud saaksid oma ülesandeid täita ja tõhusalt suhelda kohe tööleasumisest peale – ei ole iseenesest piisavad tõendamaks, et asjaomased ametiülesanded, milleks on uurija või uurijate meeskonna juhi ametiülesanded komisjonis ja täpsemalt Euroopa Pettustevastases Ametis (OLAF), vajavad konkreetselt inglise, prantsuse või saksa keele piisavat oskust, välistades muud liidu ametlikud keeled. Mis konkreetselt puudutab kaalutlust, et neid kolme keelt „kasutatakse kõige sagedamini võltsitud kaupade, korruptsiooni-, tolli- ja kaubandusalaste uurimistega seotud kolmandate osapooltega suhtlemiseks“, siis seda ei ole põhjendatud mingi konkreetse teabega, kusjuures komisjon ei ole selle kohta esitanud ka mingeid tõendeid.
Seejärel lisas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 110 ja 111, et konkursiteade tõesti sisaldab üksikasjalikumaid kaalutlusi inglise keele oskuse nõude kohta. Need kaalutlused on siiski mõeldud „üksnes põhjendama seda, et hindamiskeskuse etapis korraldatakse inglise keelest arusaamise test, mille alusel arvatakse kandidaate konkursist välja“. Lisaks olgu märgitud, et sõltumata sellest, kas need kaalutlused võivad samuti põhjendada selle keele kuulumist kolme keele hulka, millega on asjaomaste konkursside teise keele valik piiratud, asus Üldkohus seisukohale, et „peale selle, et need kaalutlused ei ole sobivad juba enda eesmärgi tõttu, mis puudutab üksnes inglise keelt, põhjendama prantsuse ja saksa keele lisamist valitud kolme keele hulka, seavad need samuti kahtluse alla nõustumise sellega, et kandidaati, kellel on prantsuse või saksa keele rahuldav oskus, saaks pidada kohe töövalmis olevaks“.
Lõpuks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 112–114, et seda analüüsi ei lükka ümber kirjeldus teenistusülesannetest, mida asuvad täitma konkursid edukalt läbinud isikud, kes on tööle võetud, nagu see on esitatud vaidlusaluses konkursiteates, kuna pelga kirjelduse põhjal ei ole võimalik kindlaks teha, kuidas kõik kolm keelt, millega oli asjaomaste konkursside 2. keele valik piiratud, võimaldavad konkursi edukalt läbinud isikutel olla kohe töövalmis. Üldkohus asus peale selle seisukohale, et selle konkursiteate ega ka käesolevate kohtuasjade toimikute ühegi asjaoluga ei ole võimalik tõendada, et neid kolme keelt kasutataks tegelikult teate I lisas loetletud ülesannete täitmiseks. Samamoodi ei nähtu kuidagi sellest teatest ega käesolevate kohtuasjade toimikus sisalduvatest asjaoludest, et uurijate või uurijate meeskonna juhtide suhtluses liikmesriikide ja kolmandate riikide ametiasutustega kasutataks tegelikult eespool viidatud kolme keelt.
Seetõttu tegi Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 116 järelduse, et põhjendus, mis tugineb vajadusele, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis – arvestades selle ebamäärast ja üldist sõnastust vaidlusaluses konkursiteates ning asjaolu, et puudub konkreetne teave, mis seda põhjust kinnitaks –, ei saa õigustada konkursside teise valiku piiramist.
Neil asjaoludel kontrollis Üldkohus seejärel, kas asjaolud, mis komisjon selle põhjendusega seoses esitas, võivad tõendada, et arvestades täidetavate ametikohtade tööülesannete eripära, oli asjaomane piiramine objektiivselt ja mõistlikult põhjendatud vajadusega, et oleksid olemas administraatorid, kes on kohe töövalmis.
Selle kontrollimiseks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–169 esiteks asjaolusid, mis on seotud komisjoni institutsioonisisese tavaga keele valdkonnas ning mis on järgmised:
–
komisjoni presidendi 29. novembri 2000. aasta teatis SEC(2000) 2071/6, mis käsitleb otsustamisprotsessi lihtsustamist, ning komisjoni 29. novembri 2000. aasta 1502. koosoleku protokoll, mis koostati 6. detsembril 2000 (PV (2002) 1502) ja millega liikmete kolleegium kiitis selle teatise heaks;
–
komisjoni töökord (
EÜT 2000, L 308, lk 26
; ELT eriväljaanne 01/03, lk 213), mida on muudetud komisjoni 24. veebruari 2010. aasta otsusega 2010/138/EL, Euratom (
ELT 2010, L 55, lk 60
; edaspidi „töökord“), ning selle töökorra rakenduseeskirjad (K(2010) 1200 (lõplik);
–
väljavõte komisjoni „Tööprotsesside käsiraamatust“ pealkirjaga „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ ning teatud sellega seotud dokumendid;
–
komisjoni 20. detsembri 2006. aasta teatise SEC(2006) 1489 (lõplik), mis käsitleb tõlget komisjonis, lisa „Tõlke-eeskirjad pärast 2006. aastat“ (edaspidi „tõlke-eeskirjad pärast 2006. aastat“).
Mis puudutab teatist SEC(2000) 2071/6, siis analüüsis Üldkohus seda vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–137, tõdedes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133, et selle eesmärk „on sisuliselt hinnata erinevat liiki menetlusi komisjoni liikmete kolleegiumi poolt otsuste tegemiseks, nagu need olid ette nähtud komisjoni töökorras nimetatud teatise väljastamise ajal kehtinud redaktsioonis, ning teha ettepanek nende lihtsustamiseks. Just selles kontekstis ja viidates konkreetset liiki menetlusele, milleks on kirjalik menetlus, on selle teatise punktis 2.2 märgitud, et „dokumente tuleb levitada komisjoni kolmes töökeeles“, ilma siiski neid nimetamata. Sellest ainsast viitest, isegi kui see sisaldab sõna „töökeeled“, ei piisa selle tõendamiseks, et inglise, prantsuse ja saksa keel on keeled, mida komisjoni talitused oma igapäevatöös tegelikult kasutavad.“ Olles nimetatud kohtuotsuse punktides 134–136 märkinud, et selle viite ulatust täpsustavad teatise SEC(2000) 2071/6 muud lõigud, järeldas Üldkohus sama kohtuotsuse punktis 137, et sellest teatisest „[ei ole] võimalik teha tarvilikke järeldusi selle kohta, et inglise, prantsuse ja saksa keelt kasutatakse tegelikult komisjoni talituste igapäevatöös ega seda enam [vaidlusaluses konkursi]teates nimetatud ametiülesannete täitmisel“.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 138 lisas Üldkohus, et seda järeldust ei saa seada kahtluse alla teised dokumendid, mille alusel komisjon teeb ettepaneku analüüsida teatist SEC(2000) 2071/6 ning milleks on komisjoni töökord, selle rakenduseeskirjad ja dokument „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“, ning seejärel analüüsis ta selle kohtuotsuse punktides 139–151 järgemööda neid kolme teksti.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152 märkis Üldkohus sellega seoses, et käesoleva kohtuotsuse punktis 35 viidatud dokumente kogumis ei saa analüüsida kui üksikasjalikke eeskirju töökorras, et kohaldada määrusega nr 1 kehtestatud üldist keeltekasutuse korda määruse nr 1/58 artikli 6 tähenduses. Nagu komisjon samuti täpsustas, „kajastavad need dokumendid üksnes selle institutsiooni pikaaegset väljakujunenud halduspraktikat, mille kohaselt kasutatakse inglise, prantsuse ja saksa keelt keeltena, milles dokumendid tuleb teha kättesaadavaks, et esitada need liikmete kolleegiumile heakskiitmiseks“. Peale selle, olles nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktides 153 ja 154 tõdenud, et konkreetselt ei saa dokumenti „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“, mis on väljavõte „Tööprotsesside käsiraamatust“, käsitada kui komisjoni presidendi otsust määrata kindlaks kolleegiumile esitatud dokumentide esitamise keeled, märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 155, et ei ole olemas institutsioonisisest otsust, millega määratakse kindlaks tema töökeeled.
Üldkohus tegi need „sissejuhatavad täpsustused“ ning tõdes seejärel vaidlustatud kohtuotsuse punktis 156, et kuna nende ainus eesmärk on kindlaks määrata keeled, mis on vajalikud komisjoni erinevate otsustamismenetluste läbiviimiseks, siis ei ole komisjoni esitatud dokumendid kokku sellised, mis õigustaksid asjaomaste konkursside 2. keele valiku piiramist inglise, prantsuse ja saksa keelega, kui võtta arvesse vaidlusaluses konkursiteates viidatud ametikohtade tööülesannete eripära.
Sellega seoses täpsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157, et nendest dokumentidest ei nähtu, et esineks vajalik seos komisjoni otsustamismenetluste, eelkõige nende, mis toimuvad komisjoni liikmete kolleegiumis, ja nende ametiülesannete vahel, mida vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud võivad täita. Nimelt, isegi kui eeldada, et konkreetse institutsiooni liikmed kasutavad nõupidamisel ainult ühte keelt või teatud keeli, siis ei saa rohkem selgitusi esitamata eeldada, et uus töölevõetud ametnik, kes ei oska nendest keeltest ühtegi, ei ole kõnealuses institutsioonis kohe võimeline tarvilikku tööd tegema.
Lisaks märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, et komisjoni esitatud dokumentidest ei nähtu samuti, et komisjoni talitused kasutaksid oma igapäevatöös tegelikult kõiki kolme keelt, mis on kvalifitseeritud „menetluskeelteks“. Lisaks annab teatis SEC(2000) 2071/6 mõista, et mitte dokumendi koostamise eest sisuliselt vastutav talitus, vaid just tõlke peadirektoraat koostab selle dokumendi versioonid vajalikes menetluskeeltes, et edastada need komisjoni liikmete kolleegiumile. Ta lisas selle kohtuotsuse punktis 159, et kuna ükski ametnik ei pea rahuldavalt oskama kõiki vaidlusaluses konkursiteates nõutud kolme keelt, on raske ette kujutada, et akti eelnõu koostamine kolleegiumile edastamiseks nõutavates keeleversioonides jagatakse samal ajal vastava arvu ametnike vahel, kes kuuluvad selle eelnõu koostamise eest vastutavasse talitusse. Pärast seda, kui Üldkohus oli nimetatud kohtuotsuse punktides 160–163 lükanud tagasi argumendid, mille komisjon tuletab teatisest SEC(2006) 1489 (lõplik), märkis ta selle punktides 164–168, et institutsiooni esitatud dokumendid ei viita kaugeltki sellele, et nendes silmas peetud menetlustes kasutatakse ainult kolme „menetluskeelt“.
Seda analüüsi arvestades otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 169, et kõnealused dokumendid ei ole sellised, mis tõendavad, et asjaomase piiramisega vastatakse teenistuse tegelikele vajadustele, ja seega tõendavad, et selles teates silmas peetud ametikohtade tööülesannete eripära arvestades on olemas teenistuse huvi, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis.
Teiseks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–195 asjaolusid, mis puudutavad keeli, mida OLAFi töötajad kasutavad.
Kõigepealt analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 175–185 lisa „Sysperist saadud andmed OLAFi töötajate keelteoskuse kohta“, jõudes selle kohtuotsuse punktis 180 järeldusele, et need andmed üksi ega selle kohtuotsuse punktides 122–169 analüüsitud dokumentidega koostoimes ei võimalda tuvastada, millist vahenduskeelt või -keeli kasutab tegelikult igapäevatöös asjaomane talitus või koguni seda, milline on keel või millised on keeled, mis on uurija või uurijate meeskonna juhi ametiülesannete täitmiseks hädavajalikud. Seega asus Üldkohus seisukohale, et need andmed ei võimalda kindlaks teha, milline on keel või millised on keeled, mille rahuldav oskus teeb vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud konkursid edukalt läbinud isikud administraatoriteks, kes on kohe töövalmis.
Olles vaidlustatud kohtuotsuse punktis 181 peale selle meelde tuletanud oma kohtupraktikat, mille kohaselt ei saa konkursi kandidaatide 2. keele valiku piiramist väikse arvu ametlike keeltega pidada objektiivselt põhjendatuks ja proportsionaalseks, kui nende keelte hulgas on peale keele, mille oskus on soovitav ja isegi vajalik, teised keeled, mis ei anna potentsiaalsetele konkursi edukalt läbinud isikutele mingit erilist eelist võrreldes teise ametliku keelega, otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 182, et isegi kui tuleb asuda seisukohale, et teenistuses oleva personali keelteoskus võib viidata sellele, et selleks, et uus töölevõetud isik oleks institutsioonisisese suhtluse seisukohalt kohe töövalmis, peab ta oskama keelt, mis on personali hulgas eriti levinud, ei saa kõnealused andmed õigustada vaidlusaluses konkursiteates seatud piirangut 2. keele valikule.
Sellega seoses märkis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 183, et „1. keelena“ ja „2. keelena“ deklareeritud keeltega seotud andmetest tuleneb, et üksnes inglise keele rahuldavat oskust saab pidada selliseks, mis annab potentsiaalsetele asjaomased konkursid edukalt läbinud isikutele eelise. Seevastu ei võimalda need andmed selgitada, miks kandidaat, kellel on näiteks itaalia keele põhjalik oskus ja saksa keele rahuldav oskus, võiks olla kohe töövalmis sisesuhtluse jaoks, samas kui kandidaat, kellel on itaalia keele põhjalik oskus ja hollandi või hispaania keele rahuldav oskus, seda olla ei saaks. Mis puudutab lisaks „3. keelt“ käsitlevaid andmeid, siis täpsustas Üldkohus kohtuotsuse punktis 184, et kuigi nende sisu ei muuda seda hinnangut, ei saa neid mingil juhul arvesse võtta, kuna komisjoni esitatud lisast ei nähtu, et selles nimetatud töötajad oleksid juba üles näidanud suutlikkust töötada oma kolmandas keeles.
Nii järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 185, et andmed, mis puudutavad OLAFi personali keelteoskust, ei võimalda õigustada asjaomast piiramist, arvestades eesmärki, et on olemas konkursid edukalt läbinud isikud, kes on kohe töövalmis.
Seejärel olgu märgitud, et mis puudutab dokumenti „[…] [T]eave inglise keele kasutamise kohta OLAFis“, siis Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 186 ja 187, et see ei ole asjakohane, kuna sellest selgub terve asjaomase ajavahemiku jooksul peaaegu ainult inglise keele kasutamine ja prantsuse keele väga piiratud kasutamine ning kuna see lisa ei sisalda ühtegi asjaolu, mis võiks tõendada, et saksa keelt kasutatakse asjaomastes tegevustes töökeelena.
Lõpuks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 188–194 lisa „Operatiivtegevus pettusevastase võitluse valdkonnas“, mis sisaldas tabelit programmi Herakles III teatud aspektide haldamise andmetega, lükates tagasi nende andmete asjakohasuse eelkõige põhjendusel, et sellest lisast tuleneb, et „prantsuse ja saksa keele kasutamine on selles konkreetses kontekstis üsna erandlik“, kusjuures põhimõte seisneb selles, et „[selle programmiga seotud] kogu töö toimub inglise keeles“, ning mis kõige olulisem, ükski toimikute asjaolu ei võimalda asuda seisukohale, et vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikutele pandaks ülesandeid, mis on seotud selle programmi raames projektikonkursi teadete ettevalmistamisega.
Neil asjaoludel järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 195 ja 196, et sama moodi andmetega, mis komisjon on esitanud seoses oma institutsioonisisese tavaga keele valdkonnas, ei võimalda komisjoni esitatud andmed OLAFi personali kasutatud keelte kohta tuvastada, et asjaomane piiramine on põhjendatud eesmärgiga, et töölevõetud administraatorid oleksid kohe töövalmis.
Kolmandaks analüüsis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 197–204 asjaolusid, mis puudutavad inglise, prantsuse ja saksa keele levikut võõrkeeltena, mida kõneldakse ja õpitakse Euroopas, otsustades selle kohtuotsuse punktides 203 ja 204, et need asjaolud üksi ega koostoimes muude toimiku materjalidega ei võimalda põhjendada asjaomast piiramist, kuna need asjaolud võivad kõige paremal juhul võib-olla tõendada piiramise proportsionaalsust, kui leiab kinnitust, et see vastab vajadusele, et on olemas konkursid edukalt läbinud isikud, kes on kohe töövalmis, mida komisjon siiski ei ole tõendanud.
Komisjoni esitatud kõigi asjaolude analüüsimise kohta järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 205–207, et komisjon ei ole tõendanud, et 2. keele valiku piiramine on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne taotletava peamise eesmärgiga, mis seisneb nende administraatorite töölevõtmises, kes oleksid kohe töövalmis. Nimelt ei piisa sellise piiramise põhimõtte kaitsmiseks sellest, et viidatakse suurele arvule liidu ametlikele keeltele ning vajadusele valida piiratum arv keeli või koguni üks keel sisesuhtluse keelena või „vahenduskeelena“. Veel on personalieeskirjade artikli 1d lõikeid 1 ja 6 arvestades vaja objektiivselt põhjendada ühe või mitme konkreetse keele valikut, välistades kõik teised keeled.
Seetõttu nõustus Üldkohus kohtuasjas T‑401/16 Hispaania Kuningriigi esitatud teise ja kolmanda väitega ning kohtuasjas T‑443/16 Itaalia Vabariigi esitatud kolmanda ja seitsmenda väitega ja tühistas vaidlusaluse konkursiteate osas, milles konkursside 2. keele valik on piiratud inglise, prantsuse ja saksa keelega.
Teisena analüüsis Üldkohus koos kohtuasja T‑401/16 esimest väidet ja kohtuasja T‑443/16 kuuendat väidet, mis oli seotud vaidlustatud keeltekasutuse korra teise aspektiga ning puudutasid ELTL artikli 18, ELTL artikli 24 neljanda lõigu, Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 22, määruse nr 1/58 artiklite 1 ja 2 ja personalieeskirjade artikli 1d lõigete 1 ja 6 rikkumist. Üldkohus nõustus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 234 nende väidetega ja tühistas vaidlusaluse konkursiteate osas, milles sellega on kandidaatide ja EPSO suhtluskeelte valik piiratud üksnes inglise, prantsuse ja saksa keelega.
Seetõttu rahuldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 235 hagid ja tühistas vaidlusaluse konkursiteate tervikuna. Lisaks täpsustas ta selle kohtuotsuse punktides 237–242, et nendes samades punktides esitatud põhjustel ei saa see tühistamine mõjutada töölevõtmisi, mis on asjaomase valikumenetluse tulemusel koostatud reservnimekirjade alusel juba toimunud.
Apellatsioonimenetluse poolte nõuded
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata, kui menetlusstaadium seda võimaldab;
–
mõista käesoleva menetluse ja esimese astme kohtumenetlusega seotud kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt ja Itaalia Vabariigilt.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik paluvad Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab oma apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet.
Esimene ja teine väide käsitlevad konkursside 2. keele valiku inglise, prantsuse ja saksa keelega piiramise õiguspärasust, samas kui kolmas väide puudutab vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud kandidaatide ja EPSO suhtluses kasutada võidavate keelte valiku piiramise õiguspärasust.
Esimene väide
Esimene väide, mis jaguneb kolmeks osaks, puudutab õigusnormi rikkumisi personalieeskirjade artikli 1d lõike 6 tõlgendamisel ja komisjonil oleva põhjendamiskohustuse kindlaksmääramisel ning Üldkohtul oleva põhjendamiskohustuse rikkumist.
Esimene osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi seoses eesmärgiga, et on olemas kohe töövalmis kandidaadid, ja on rikutud Üldkohtul olevat põhjendamiskohustust
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et analüüsides asjaolusid, mis puudutavad komisjoni institutsioonisisest tava keele valdkonnas ja keeli, mida OLAFi töötajad kasutavad, kohaldas Üldkohus ilma igasuguse põhjenduseta õigusvastaseid kriteeriume, et hinnata, kas need asjaolud tõendavad, et asjaomane piiramine on põhjendatud, ning milleks on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157 uue töölevõetud ametniku suutlikkus teha kõnealuses institutsioonis kohe „tarvilikku tööd“ ning nimetatud kohtuotsuse punktides 181–183 sellise „erilise eelise“ puudumine, mida teatud keeled, millega valik on piiratud, taolisele ametnikule annavad. Nendele kriteeriumidele tuginemine tähendaks aga, et eitatakse teenistuse huve, et uued töölevõetud töötajad oleksid kohe töövalmis.
Mis puudutab täpsemalt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157 esitatud kriteeriumi, siis väidab komisjon esiteks, et kuna teenistuse huvides on nõutud kohe töövalmis kandidaatide töölevõtmist, siis asjaolu, et need kandidaadid on suutelised siiski tegema „tarvilikku tööd“, ei ole asjakohane.
Kui nimelt nõuda, et uued töölevõetud töötajad on kohe töövalmis, siis selle eesmärk on tagada järjepidevus personaliga, kes on teenistuses talituses, kuhu need töötajad on ametisse määratud, ning see läheb kaugemale kui pelk suutlikkus kohe teha tarvilikku tööd.
Komisjon väidab teiseks, et Üldkohus ei määratlenud, mida mõiste „tarvilik töö“ hõlmab, ega põhjendanud järeldust sellise töö tegemise võimalikkuse kohta, rikkudes põhjendamiskohustust.
Kolmandaks on „võimatu“, et uus töölevõetud kandidaat, kes ei valda ühte kolmest keelest, mille võib vaidlusaluse konkursiteate kohaselt valida 2. keeleks, saaks teha tarvilikku tööd institutsioonis, mille poliitilise juhtimise ja nõuandev organ, milleks on komisjoni liikmete kolleegium, teeb institutsioonisiseseid otsuseid üksnes ühes neist kolmes keeles. Sellega seoses väidab komisjon sisuliselt, et Üldkohtu viide 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuse Itaalia vs. komisjon (
T‑353/14 ja T‑17/15
,
EU:T:2016:495
) punktidele 121 ja 122 on ekslik, kuna alaliste esindajate komitee (COREPER), millele on viidatud nendes punktides, on konkreetselt ELL artikli 16 lõikes 7 ette nähtud organ, mis on teistest institutsioonidest eraldiseisev. Käesolev kohtuasi puudutab aga ühe ja sama institutsiooni üksuseid, kuhu kuuluvad nii selle institutsiooni kolleegium kui ka erinevad talitused. Pealegi ei mõjuta nende tööülesannete eripära, mida täidetakse talitustes, kuhu töötajad on tööle määratud, asjaolu, et lõpuks esitavad need talitused akti eelnõud komisjoni liikmete kolleegiumile.
Neljandaks ületas Üldkohus oma kohtuliku kontrolli piire, kui ta asus seisukohale, et komisjon oleks pidanud esitama üksikasjalikumaid selgitusi asjaomase piiramise põhjendamiseks, ning peale selle ei ole Üldkohus sellist hinnangut põhistanud.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik vaidlevad nendele argumentidele vastu.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu meenutatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peab liidu institutsioonidel olema ulatuslik kaalutlusõigus oma teenistusüksuste töö korraldamisel, ning eriti siis, kui nad määravad kindlaks täidetava ametikoha jaoks nõutavate oskuste kriteeriumid ning vastavalt nendele kriteeriumidele ja teenistuse huvides konkursi korraldamise tingimused ja korra. Seega peab institutsioonidel – nagu ka EPSO‑l, kui ta täidab institutsioonide poolt temale antud volitusi – olema võimalik vastavalt oma vajadustele kindlaks määrata oskused, mida tuleb nõuda konkurssidel osalevatelt kandidaatidelt, et oma teenistusüksusi otstarbekalt ja mõistlikult korraldada (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
).
Institutsioonid peavad siiski tagama, et personalieeskirjade kohaldamisel järgitaks selle artiklit 1d, millega on keelatud igasugune diskrimineerimine keeleoskuse põhjal. Kuigi selle artikli lõikes 6 on tõesti ette nähtud, et piirangud sellest keelust on võimalikud, on need võimalikud tingimusel, et need on „objektiivselt ja otstarbekalt põhjendatud“ ning vastavad „personalipoliitika üldise huvi kohastele õiguspärastele eesmärkidele“ (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
).
Seega piirab ulatuslikku kaalutlusõigust, mis liidu institutsioonidel on oma teenistusüksuste töö korraldamisel ja käesoleva kohtuotsuse punktis 67 viidatud tingimustel samuti EPSO‑l, ilmtingimata personalieeskirjade artikkel 1d, mistõttu erinev kohtlemine keeleoskuse põhjal, mis tuleneb konkursi keeltekasutuse korra piirangust piiratud arvu ametlike keeltega, on lubatud üksnes siis, kui sellised piirangud on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalsed teenistuse tegelike vajadustega. Lisaks peab spetsiifilise keeleoskusega seotud iga tingimus tuginema selgetele, objektiivsetele ja ootuspärastele kriteeriumidele selleks, et kandidaatidel oleks võimalik mõista selle tingimuse põhjendusi ja liidu kohtutel kontrollida selle tingimuse õiguspärasust (vt selle kohta 26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
See institutsioon, kes on valikumenetluse keeltekasutuse korda piiranud piiratud arvu liidu ametlike keeltega, peab tõendama, et selline piiramine on sobiv, et vastata töölevõetud isikute täidetavate töökohustustega seotud tegelikele vajadustele, et see on nende vajadustega proportsionaalne ning see tugineb selgetele, objektiivsetele ja ootuspärastele kriteeriumidele, samas kui Üldkohus peab konkreetselt analüüsima, kas see piiramine on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne teenistuse tegelike vajadustega (vt selle kohta 26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punktid
ja
).
Liidu kohus ei pea selle analüüsi raames kontrollima mitte ainult esitatud tõendite sisulist õigsust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas kogutud tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida keerulise olukorra hindamisel tuleb arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud (26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleva väite esimeses osas heidab komisjon Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane analüüsis konkursside 2. keele valiku piiramise põhjendamist, arvestades eesmärki, mis ei vasta vaidlusaluses konkursiteates esitatud eesmärgile.
Tuleb aga tõdeda, et see etteheide põhineb nende vaidlustatud kohtuotsuse punktide 157 ja 181–183 vääral tõlgendusel, mille sisu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktides 38, 43 ja 44.
Vaidlustatud kohtuotsuse nendest punktidest koostoimes nende kontekstiga ilmneb nimelt, et arvestades „vajadust võtta tööle kohe töövalmis administraatorid“, mis on esile toodud vaidlusaluse konkursiteate II lisa punkti 1 alapunktis i kui selle piiramise põhjendus, analüüsis Üldkohus, kas komisjoni esitatud asjaolud, mis puudutavad tema institutsioonisisest tava keele valdkonnas ja keeli, mida OLAFi töötajad kasutavad, võivad tõendada, et see piiramine on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne.
Mis esimesena puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 157, siis Üldkohus, leides, et „ täiendavate selgitusteta [ei saa] eeldada, et uus töölevõetud ametnik, kes ei valda ühtegi [teise keelena valida võidavatest] keeltest, ei ole võimeline kõnealuses institutsioonis kohe tarvilikku tööd tegema“, ei ole kuidagi kahtluse alla seadnud teenistuse huve, et on olemas kohe töövalmis administraatorid, vaid vastupidi, on püüdnud kindlaks teha, kas komisjoni esitatud asjaolud, mis puudutavad tema institutsioonisisest tava keele valdkonnas, tõendavad, et selle huve järgimiseks on vaja – võttes arvesse vaidlusaluses konkursiteates silmas peetud ametikohtade tööülesannete eripära ja asjaomaste talituste igapäevatöös tegelikult kasutavaid keeli –, et konkursside 2. keele valik oleks piiratud inglise, prantsuse ja saksa keelega (vt samuti seoses selles punktis 157 viidatud Üldkohtu praktikaga 26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
).
Pealegi ei ole Üldkohus sellega rikkunud oma põhjendamiskohustust ega ületanud oma kohtulikku kontrolli piire.
Nimelt vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70 meelde tuletatud kohtupraktikale tegi Üldkohus õigesti ja ilma oma kontrolli piire ületamata kindlaks, kas konkursside 2. keele valiku piiramine on objektiivselt põhjendatud vajadusega võtta tööle kohe töövalmis administraatoreid ja kas nõutav keelteoskuse tase on proportsionaalne teenistuse tegelike vajadustega.
Mis puudutab komisjoni argumente tema enda otsustamismenetluste kohta ja Üldkohtule tehtud etteheite kohta, et viimane viitas ekslikult 15. septembri 2016. aasta kohtuotsusele Itaalia vs. komisjon (
T‑353/14 ja T‑17/15
,
EU:T:2016:495
) ja tugines vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud ametiülesannete eripärale selleks, et lükata tagasi põhjendus, mis puudutas vajadust, et on olemas kohe töövalmis administraatorid, siis tuleb kõigepealt märkida, et Üldkohus analüüsis kõiki komisjoni esitatud dokumente ning selle tulemusel jõudis järeldusele, et ei esine vajalikku seos komisjoni otsustamismenetluste ning uurijate ja uurijate meeskonna juhtide ametiülesannete vahel, mida vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud võivad täita. Komisjon ei vaidle sellele järeldusele aga vastu, vaid piirdub väitega, et on „võimatu“ kasutada mõnda muud keelt peale kõnealuse kolme keele.
Seejärel olgu märgitud, et kuigi 15. septembri 2016. aasta kohtuotsuse Itaalia vs. komisjon (
T‑353/14 ja T‑17/15
,
EU:T:2016:495
) punkt 121, mille on viidatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157, puudutab komisjoni argumente COREPERis kasutatavate keelte kohta, siis tuleb mainida, et Üldkohus leidis sama kohtuotsuse punktis 122 samuti üldiselt seoses argumentidega, mis puudutavad ühe või mitme keele kasutamist liidu institutsiooni „nõupidamiste keeltena“, et ilma täiendavate selgitusteta ei saa eeldada, et uus töölevõetud ametnik, kes ei valda ühtegi nendest keeltest, ei ole võimeline kõnealuses institutsioonis kohe tarvilikku tööd tegema. Sellest tuleneb, et komisjonil ei ole igal juhul alust väita, et Üldkohus eiras omaenda kohtupraktikat.
Lõpuks, mis puudutab vaidlusaluse konkursiteatega hõlmatud ametiülesannete eripära, siis tuleb märkida, et Üldkohus tõdes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 157, et põhjendus, mis puudutab eesmärki, et on olemas kohe töövalmis administraatorid, ei ole õiguslikult piisavalt põhjendatud.
Selles seoses piirdus Üldkohus sellega, et viis vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktides 69 ja 70 märgitule läbi analüüsi, mis on vajalik, et teha kindlaks keelteoskus, mida komisjon saab teenistuse huvides vaidlusaluses konkursiteates mainitud konkreetsete ametiülesannete puhul objektiivselt nõuda.
Mis teisena puudutab komisjoni etteheiteid vaidlustatud kohtuotsuse punktide 181–183 kohta, siis olgu märgitud, et vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 69 meelde tuletatud kohtupraktikale peab komisjon tõendama, et konkursside 2. keele valiku piiramine on sobiv, et vastata töölevõetud isikute täidetavate töökohustustega seotud tegelikele vajadustele.
Just seda kontrollis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181–183, tõdedes, et komisjoni esitatud andmete põhjal OLAFi töötajate keelteoskuse kohta saab parimal juhul teha järelduse, et kui inglise keele oskust saab pidada selliseks, mis annab sisesuhtluses vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikutele eelise ja seega võimaldab neil olla selle suhtluse seisukohalt kohe töövalmis, siis selline järeldus ei kehti prantsuse ja saksa keele oskuse kohta.
Järelikult võis Üldkohus õigesti järeldada, et komisjon ei ole tõendanud, et nendest kahest ülejäänud keelest ühe rahuldav oskus annab eelise, saavutamaks eesmärki, et on olemas kohe töövalmis administraatorid.
Kuna ükski etteheide ei ole põhjendatud, tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
Teine osa, mille kohaselt on rikutud õigusnormi tõendamiskoormise ja konkursiteates komisjonil oleva põhjendamiskohustuse kindlaksmääramisel
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta määras liiga rangelt kindlaks nii kohustuse vaidlusaluses konkursiteates põhistada, millega on asjaomane piiramine põhjendatud, kui ka koormise tõendada, et see põhjendus on õigustatud.
Seega, esiteks läheb tõendamiskoormis, mille Üldkohus pani komisjonile selleks, et tõendada esitatud põhjenduste olemasolu, kaugemale täpsuse astmest, mida on nõutud kohtupraktikas, selles osas, milles Üldkohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punkti 133 viimases lauses, punkti 158 esimeses lauses ja punktis 180, et komisjon ei ole tõendanud, et kolm keelt, mida vaidlusaluses konkursiteates oli võimalik valida 2. keelena, olid tegelikult kolm keelt, mida selle institutsiooni „kõik talitused“ iga päev kasutavad.
Teiseks nõudis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 164 selle tõendamist, et komisjoni otsustamismenetlustes „kasutatakse ainult“ neid kolme keelt, samas kui konkursiteates on täpsustatud, et liidu institutsioonid ei kasuta nimetatud keeli mitte ainsate keeltena, vaid nad kasutavad neid keeli kõige rohkem. Seega oleks Üldkohus pidanud kontrollima, kas neid kolme keelt kasutati tegelikult institutsioonis kõige rohkem, mitte aga seda, kas need olid ainsad kasutatavad keeled. Lisaks tegi Üldkohus sama vea selle kohtuotsuse punktides 181–183, lisades analüüsikriteeriumi, mille kohaselt on vaja hinnata, kas kõnealused kolm keelt annavad vaidlusaluste konkursside kandidaatidele „erilise eelise“.
Kolmandaks ja vastupidi sellele, mida kinnitab Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punkti 167 viimases lauses, ei ole komisjoni ülesanne kindlaks teha kolmest keelest seda keelt, mida võib kasutada, ning nendest keeltest igaühe tähtsus ei ole asjakohane.
Neljandaks heidab komisjon Üldkohtule ette, et viimane lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 201 tagasi kõik tema esitatud statistilised andmed põhjendusel, et ei saa eeldada, et need andmed kajastavad õigesti asjaomaste konkursside potentsiaalsete kandidaatide keelteoskust.
Selle institutsiooni sõnul on Euroopa Kohtu praktika kohaselt nõutav tõendamisstandard seotud nende ametlike keelte kindlaks tegemisega, mille oskus on liidus kõige ulatuslikum. Järelikult on konkursside 2. keele valiku piiramine põhjendatud keelte levikuga seotud objektiivsete asjaoludega, mis võimaldavad mõistlikult järeldada, et need andmed vastavad keelteoskusele, mis on isikutel, kes soovivad liidu konkurssidel osaleda. Neil asjaoludel ei pea komisjon tõendama, et selline vastavus on nõuetekohaselt tuvastatud.
Lisaks on vaidlustatud kohtuotsuse punkti 205 esimeses lauses tehtud järelduses, mis tugineb samale ekslikule eeldusele, samuti rikutud õigusnormi.
Lõpuks ja viiendaks väidab komisjon, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159 andis Üldkohus puhtalt hüpoteetilised hinnangud, vähendades märkimisväärselt teatise SEC(2000) 2071/6 ulatust.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik vaidlevad nendele argumentidele vastu
–
Euroopa Kohtu hinnang
Esimesena on oluline märkida, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 68, et iga spetsiifilise keeleoskusega seotud tingimus peab tuginema selgetele, objektiivsetele ja ootuspärastele kriteeriumidele selleks, et kandidaatidel oleks võimalik mõista selle tingimuse põhjendusi ja liidu kohtutel kontrollida selle tingimuse õiguspärasust.
Liidu institutsiooni, organi või asutuse otsuse põhjendamine on eriti oluline, sest võimaldab huvitatud isikul täielikult infomeerituna otsustada, kas esitada selle otsuse peale hagi, ning pädeval kohtul kontrolli teha, olles seega üks põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhususe tingimustest (15. juuli 2021. aasta kohtuotsus komisjon vs. Landesbank Baden-Württemberg ja SRB,
C‑584/20 P ja C‑621/20 P
,
EU:C:2021:601
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab konkursiteates 2. keele valiku piiramist, siis otsustas Euroopa Kohus, et Üldkohtul tuleb kontrollida, kas see teade, avalike konkursside üldeeskirjad või ka komisjoni esitatud tõendid sisaldavad „konkreetseid argumente“, mis võimaldavad objektiivselt tõendada, et on olemas teenistuse huvid, mis võivad seda piiramist põhjendada (vt selle kohta 26. märtsi 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
C‑621/16 P
,
EU:C:2019:251
, punkt
).
Järelikult tegi Üldkohus õigesti, kui ta vaidlustatud kohtuotsuses seda kontrollis ning tõdes selle kohtuotsuse punktis 116, olles teinud analüüsi eelkõige selle punktides 107–115, mille sisu on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 28–30, et isegi kui seda mõista vaidlusaluses konkursiteates esitatud ametiülesannete kirjeldust arvesse võttes, ei õigusta põhjendus, mis tugineb vajadusele, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis – arvestades selle ebamäärast ja üldist sõnastust ning asjaolu, et selles teates puudub konkreetne teave, mis seda põhjust kinnitaks – konkursside 2. keele valiku piiramist üksnes inglise, saksa ja prantsuse keelega.
Peale selle rõhutas komisjon oma apellatsioonkaebuses, et ta ei vaidle vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktidele 100–116.
Teisena olgu märgitud, et osas, milles komisjon heidab Üldkohtule ette ebaproportsionaalse tõendamiskoormise panemist, siis tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktidest 69 ja 70, et ühelt poolt peab komisjon käesolevas kohtuasjas tõendama, et konkursside 2. keele valiku piiramine on sobiv, et vastata töölevõetud isikute täidetavate töökohustustega seotud tegelikele vajadustele, et see on nende vajadustega proportsionaalne ning see tugineb selgetele, objektiivsetele ja ootuspärastele kriteeriumidele, ning teiselt poolt peab Üldkohus konkreetselt analüüsima, kas see piiramine on objektiivselt põhjendatud ja proportsionaalne teenistuse tegelike vajadustega, kontrollides mitte ainult komisjoni esitatud tõendite sisulist õigust, usaldusväärsust ja sidusust, vaid ka seda, kas need tõendid sisaldavad kogu asjakohast teavet, mida tuleb selle piiramise põhjenduse hindamisel arvesse võtta, ja kas kõnealused tõendid võivad toetada järeldusi, mis nende pinnalt on tehtud.
Just seda Üldkohus aga tegi, kui ta analüüsis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 122–207 tõendeid, mille komisjon oli esitanud õigustamaks põhjendust, mis tugines vajadusele, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis.
Mis esiteks puudutab etteheiteid vaidlustatud kohtuotsuse punkti 133 viimasele lausele, punkti 158 esimese lausele ja punktile 180, mille sisu on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktides 34, 39 ja 42, siis olgu tõdetud, et vastupidi komisjoni väidetele ei ole Üldkohus nendes üldse nõudnud, et asjaomase piiramise põhjendatuse tuvastamiseks peab komisjon tõendama, et kõik komisjoni talitused kasutavad oma igapäevatöös inglise, prantsuse ja saksa keelt.
Nii kontrollis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 üksnes komisjoni argumenti, mille kohaselt teatise SEC(2000) 2071/6 ja eelkõige selle punkt 2.2 piirab selle institutsiooni „töökeelte“ arvu kolmega, leides, et arvestades eelkõige selle punkti konteksti, mis puudutab komisjoni liikmete kolleegiumi poolt kirjaliku menetluse käigus otsuse tegemist, ei piisa ainuüksi viitest „komisjoni kolmele töökeelele“ selleks, et pidada seda argumenti põhjendatuks.
Sama loogika kohaselt tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156–158 kõigi komisjoni esitatud tõendite kohta seoses tema institutsioonisisese tavaga keele valdkonnas, et selles osas, milles nende ainus eesmärk on kindlaks määrata komisjoni eri otsustamismenetluste läbiviimiseks vajalikud keeled ning milles nendest ei nähtu, et esineks vajalik seoses nende menetluste ja ametiülesannete vahel, mida vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud võivad täita, ja et tema talitused kasutavad oma igapäevatöös tegelikult kõiki kolme keelt, siis need tõendid ei ole sellised, mis põhjendavad asjaomast piiramist vaidlusaluses konkursiteates silmas peetud ametikohtade tööülesannete eripära seisukohast.
Lisaks märkis ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180, et komisjoni esitatud andmed OLAFi personali keelteoskuse kohta ei võimalda üksi ega koostoimes tõenditega komisjoni institutsioonisisese tava kohta keele valdkonnas tuvastada, millist vahenduskeelt või -keeli kasutab tegelikult igapäevatöös see talitus, või koguni seda, milline on keel või millised on keeled, mis on uurija või uurijate meeskonna juhi ametiülesannete täitmiseks hädavajalikud, ning seega ei võimalda need andmed kindlaks teha, milline on keel või millised on keeled, mille rahuldav oskus teeb vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud administraatoriteks, kes on kohe töövalmis.
Nii nähtub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 133, 158 ja 180 nende kontekstis, et Üldkohus üksnes kontrollis, ja seda õigesti, kas komisjoni esitatud tõendid selle põhjenduse toetuseks, mis tugineb vajadusel, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis, võivad tõendada, et inglise, prantsuse ja saksa keel on need keeled, mida tavapäraste ülesannete täitmisel tegelikult kasutab selle talituse personal, kuhu kõnealuste konkursside kandidaadid peaksid tööle määratama, mistõttu nende poolt vähemalt kolmest keelest ühe keele rahuldav oskus on nii vajalik kui ka piisav, et võimaldada neil kandidaatidel olla kohe töövalmis.
Teiseks kehtivad samad kaalutlused etteheite kohta, mis on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 164 sisalduvale Üldkohtu hinnangule, mille kohaselt igal juhul ja sõltumata isegi sellest, kas komisjoni otsustamismenetluste ja vaidlusaluses konkursiteates nimetatud konkreetsete ametiülesannete vahel on seos, ei viita komisjoni esitatud tõendid institutsioonisisese tava kohta keele valdkonnas kaugeltki sellele, et kasutatakse ainult kolme „menetluskeelt“. Nimelt märkis Üldkohus punktis 164 üksnes täiendavalt, et kõnealused tõendid ei põhjenda järeldust, et need menetlused piirduvad nende kolme keelega. Lisaks võib selle talituse personali võimalus, kuhu konkursi kandidaadid peaksid tööle määratama, täita oma tavapäraseid ülesandeid muudes keeltes kui need, millega konkursside 2. keele valik on piiratud, kui see peaks nii olema, seada kahtluse alla nende kandidaatide vajaduse osata ühte nendest keeltest, et nad oleksid kohe töövalmis.
Lisaks tugineb komisjoni etteheide, mille kohaselt Üldkohus nõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181–183, et vaidlusaluste konkursside 2. keeleks valida võidavatest keeltest ühe keele rahuldav oskus annab konkursid edukalt läbinud isikutele „erilise eelise“, vaidlustatud kohtuotsuse ekslikule tõlgendusele.
Nimelt tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 183, et komisjoni esitatud andmete põhjal OLAFi töötajate keelteoskuse kohta saab parimal juhul teha järelduse, et kui inglise keele oskust saab pidada selliseks, mis annab sisesuhtluses vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikutele eelise ja seega võimaldab neil olla selle suhtluse seisukohalt kohe töövalmis, siis selline järeldus ei kehti prantsuse ja saksa keele oskuse kohta.
Järelikult oli Üldkohtul õigus, kui ta tegi järelduse, et komisjon ei ole suutnud tõendada, et selleks, et saavutada eesmärk, et on olemas kohe töövalmis administraatorid, on hädavajalik prantsuse või saksa keele rahuldav oskus, mitte mõnda muud liidu keelt hõlmav kombinatsioon.
Kolmandaks tuleneb eeltoodud kaalutlustest, et Üldkohtule ei saa ette heita, et ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punkti 167 viimases lauses seisukohale, et komisjoni peasekretäri teatised, mille viimane esitas ning millega on tehtud vastavalt dokumendile „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ alalised erandid teatud valdkondades, lubades esitada aktide eelnõusid ainult ühes „menetluskeeles“, ei võimalda teha tarvilikke järeldusi, kuna nendes teatistes ei ole nimetatud seda keelt nende keelte hulgas, mida võib konkreetselt kasutada.
Mis neljandaks puudutab komisjoni etteheidet vaidlustatud kohtuotsuse punktide 201 ja 205 kohta, siis tuleb tõdeda, et see põhineb vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel. Kõigepealt tuleb märkida, et vastupidi sellele, mida väidab komisjon, ei lükanud Üldkohus punktis 201 kuidagi täielikult tagasi seda, et võetakse arvesse statistilisi andmeid 2012. aastal põhihariduse tasandil kõige rohkem õpitud keelte kohta, põhjusel, et komisjon ei ole tõendanud, et need andmed kajastavad õigesti vaidlusaluse teatega hõlmatud potentsiaalsete kandidaatide keelteoskust, vaid ta märkis lihtsalt, et nende andmete tõendusjõud on väiksem, kuna need viitavad kõikidele liidu kodanikele, sealhulgas isikutele, kes ei ole täisikka jõudnud.
Seejärel ei vaidle komisjon vastu Üldkohtu hinnangule selle kohtuotsuse punktis 202, mille kohaselt ainus asi, mida need andmed võivad näidata, on see, et potentsiaalsete kandidaatide arv, keda asjaomane piiramine mõjutab, on väiksem sellest, mis see oleks siis, kui see valik oleks piiratud muude keeltega.
Lõpuks ja eelkõige, nagu Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 203 sisuliselt märkis, ei saa need samad andmed tõendada, et konkursside 2. keele valiku piiramine on sobiv ja vajalik, et saavutada eesmärk, et on olemas konkursid edukalt läbinud isikud, kes on kohe töövalmis. Järelikult, kuna Üldkohus järeldas eelkõige selle kohtuotsuse punktides 169 ja 196, et komisjon ei ole seda tõendanud, kuna statistilised andmed kõige rohkem õpitud keelte kohta ei olnud sellised, mis oleksid saanud tõendada, et see piiramine on seda eesmärki arvestades objektiivselt põhjendatud.
Viiendaks, vaieldes vastu vaidlustatud kohtuotsuse punktis 159 antud hinnangule, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 39 ja mida komisjon peab hüpoteetiliseks, ja väites, et Üldkohus vähendas oluliselt teatise SEC(2000) 2071/6 ulatust, ei viita komisjon õigusnormi rikkumisele, vaid palub Euroopa Kohtul asendada Üldkohtu hinnang sellele tõendile enda omaga.
ELTL artikli 256 lõikest 1 ja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust tuleneb aga, et apellatsioonkaebus on piiratud õigusküsimustega ning ainult Üldkohus on seega pädev tähtsust omavaid faktilisi asjaolusid tuvastama ja tõendeid hindama. Faktide ja tõendite hindamine ei ole niisugune õigusküsimus, mis sellisena kuulub Euroopa Kohtu poolt apellatsiooni korras läbivaatamisele, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud (27. jaanuari 2022. aasta kohtumäärus FT jt vs. komisjon,
C‑518/21 P
, ei avaldata,
EU:C:2022:70
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kõigist nendest järeldustest tuleneb, et esimese väite teine osa tuleb tagasi lükata.
Kolmas osa, mille kohaselt Üldkohus nõudis õiguslikult siduva akti esitamist, et põhjendada vaidlusaluse konkursiteate kohaselt teise keele valiku piiramist
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 152–155 vähendas Üldkohus nende tõendite ulatust, mille komisjon esitas oma institutsioonisisese tava kohta keele valdkonnas, väära hindamiskriteeriumi alusel, milleks on siduva õigusakti olemasolu, millega määratakse kindlaks asjaomase institutsiooni töökeeled. Ei personalieeskirjade artikli 1d lõikest 6 ega Euroopa Kohtu praktikast ei tulene aga, et konkursi teise keele valiku piiramist võivad põhjendada üksnes sellised aktid.
Lisaks kujutavad nii komisjoni peasekretäri teatis, mis puudutab teatise SEC(2000) 2071/6 rakendamist, kui ka „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“, mis sisalduvad „Tööprotsesside käsiraamatus“, endast selles osas, milles need on institutsioonile siduvad, vaidlusaluse konkursiteate II lisa punkti 2 tähenduses „sise-eeskirju“.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik vaidlevad nendele argumentidele vastu
–
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 72–74 märkis, tugineb esimese väite kolmas osa, mille kohaselt Üldkohus on vähendanud nende tõendite ulatust, mis puudutavad komisjoni institutsioonisisest tava keele valdkonnas, asudes seisukohale, et üksnes õiguslikult siduv akt võib põhjendada sellist keelelist piiramist, nagu on kehtestatud vaidlusaluse konkursiteatega, vääral tõlgendusel vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 152–155, mille sisu on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktis 36.
Nendest punktidest koostoimes vaidlustatud kohtuotsuse punktidega 156–169, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 37–40, tuleneb, et Üldkohus tõdes õigesti, et neid asjaolusid ei saa analüüsida kui määruse nr 1/58 artikli 6 tähenduses üldise keeltekasutuse korra üksikasjalikke eeskirju, kusjuures ta analüüsis seejärel üksikasjalikult, kas need asjaolud võivad põhjendada asjaomast piiramist konkursiteates silmas peetud ametikohtade tööülesannete eripära seisukohast. Seega ei ole Üldkohtu järeldus, et see ei ole nii mitte seetõttu, et ei ole olemas institutsioonisisest otsust, millega määratakse kindlaks selle töökeeled, mida Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 155 ning millele komisjon ei ole pealegi vastu vaielnud, vaid seetõttu, et nende samade asjaolude ainus eesmärk on kindlaks määrata keeled, mis on vajalikud komisjoni erinevate otsustamismenetluste läbiviimiseks.
Seega ei saa esimese väite kolmanda osaga nõustuda.
Nende kaalutluste tõttu tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Teine väide koosneb kuuest osast, milles komisjon viitab Üldkohtule esitatud tõendite moonutamisele ja õigusnormi rikkumisele.
Kõigepealt tuleb meenutada, et apellatsioonimenetluses on vaidlustatud otsuses faktide tuvastamise ja neile hinnangu andmisega seotud etteheited vastuvõetavad, kui on väidetud, et Üldkohus on tuvastanud faktilisi asjaolusid, mis toimiku materjalidest nähtuvalt on sisuliselt ebatäpsed, või kui kohus on talle esitatud tõendeid moonutanud (18. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus PKK ja KNK vs. nõukogu,
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
, punkt
).
Kui selles suhtes on leitud, et Üldkohus on tõendeid moonutanud, peab apellant ELTL artikli 256, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimese lõigu ning Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punkti d kohaselt osutama täpselt tõenditele, mida Üldkohus on moonutanud, ning tooma välja hindamisvead, mis tema arvates on selle moonutamise põhjustanud. Lisaks peab selline moonutamine olema toimikumaterjalidest tulenevalt ilmne, ilma et faktilisi asjaolusid ja tõendeid oleks vaja uuesti hinnata (28. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Qualcomm ja Qualcomm Europe vs. komisjon,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
, punkt
).
Lisaks, kuigi tõendite moonutamine võib seisneda dokumendi sellises tõlgendamises, mis on vastuolus selle dokumendi sisuga, peab see tulenema ilmselgelt Euroopa Kohtule esitatud toimikust, ja eeldab, et Üldkohus on ilmselgelt ületanud nende tõendite mõistliku hindamise piire. Sellega seoses ei piisa, kui tõendada, et dokumenti oleks võimalik tõlgendada muul viisil, kui Üldkohus seda tegi (28. jaanuari 2021. aasta kohtuotsus Qualcomm ja Qualcomm Europe vs. komisjon,
C‑466/19 P
,
EU:C:2021:76
, punkt
).
Teise väite kuue osa analüüsimisel tuleb lähtuda nendest põhimõtetest.
Esimene osa, mille kohaselt on moonutatud teatist SEC(2000) 2071/6 ja selle heakskiitmist komisjoni liikmete kolleegiumi poolt
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–137 ja 158 moonutas Üldkohus teatise SEC(2000) 2071/6 sisu ja ulatust. Komisjon rõhutab esiteks, et mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkti 133, siis selles teatises, mis kaugeltki ei kujuta endast lihtsalt institutsiooni otsustamismenetluste analüüsimist, on selle institutsiooni töökeeled selgelt piiritletud kolmega, nagu nähtub selle teatise punktist 2.2.
Teiseks ei kaota viide, mis on tehtud punktis 2.2 asjaolule, et dokument võidakse heaks kiita autentses keeleversioonis – vastupidi Üldkohtu seisukohale vaidlustatud kohtuotsuse punktis 135 – kohustust kiita see heaks samuti ühes kolmest töökeelest.
Kolmandaks ei saa tõlketalituse osalemisele omistada tähtsust, mida Üldkohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 136 ja 158 sellele omistanud. Selle osalemise ainus eesmärk on tagada vahendite tõhusam haldamine eri talitustes ning see ei muudaks asjaolu, et komisjoni liikmete kolleegiumile esitatava akti eelnõu koostanud talitusel peavad, arvestades tema aktiivset osalemist otsustamismenetluses ja kohustust järgida nimetatud teatise punktis 4 nimetatud keeltekasutuse korda, olema olemas ametnikud, kes oskavad kolme töökeelt.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon palub Euroopa Kohtul üksnes uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tõdeda, et vastupidi komisjoni väidetule ei moonutanud Üldkohus kuidagi teatist SEC(2000) 2071/6, mille sisu on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 34 ja 39, kui ta analüüsis seda teatist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 132–137 ja 158.
Siinkohal olgu märgitud, et teatise SEC(2000) 2071/6 punktist 1.2 tuleneb, et selle eesmärk on määrata kindlaks meetmed ja vahendid, mis võimaldavad muuta otsustamismenetlusi tõhusamaks ja läbipaistvamaks. Selleks on teatise punktides 2 ja 3 ära toodud kehtivad menetlused ning punktis 4 on pakutud välja vahendid nende lihtsustamiseks ja punktis 5 teised võetavad meetmed. Mis puudutab eelkõige selle teatise punkti 2.2, siis selles on muu hulgas märgitud, et kirjalikus menetluses „[tuleb] dokumente […] levitada komisjoni kolmes töökeeles“, samas kui volituse alusel toimuvas menetluses esitatakse vastuvõetava otsuse tekst „ühes töökeeles ja/või autentsetes versioonides“.
Seega ei moonutanud Üldkohus ilmselgelt teatist SEC(2000) 2071/6, kui ta asus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 133 seisukohale, et selle eesmärk „on sisuliselt hinnata erinevat liiki menetlusi komisjoni liikmete kolleegiumi poolt otsuste tegemiseks […], ning teha ettepanek nende lihtsustamiseks“ ning et „[j]ust selles kontekstis ja viidates konkreetset liiki menetlusele, milleks on kirjalik menetlus“, on teatise punktis 2.2, mille kõnealune lõik on pealegi täpselt esitatud, viidatud „töökeeltele“. Lisaks ei ületanud Üldkohus selle punkti 2.2 mõistliku hindamise piire kuidagi, kui ta leidis, et ainuüksi sellest viitest ei piisa tõendamaks, et kõik komisjoni talitused kasutavad igapäevatöös tegelikult inglise, prantsuse ja saksa keelt.
Sama kehtib vaidlustatud kohtuotsuse punkti 135 kohta, milles üksnes täpselt korratakse teatise SEC(2000) 2071/6 punkti 2.2 seoses keeltekasutuse korraga, mida kohaldatakse volituse alusel toimuva menetluse raames, ja selle kohtuotsuse punktis 134 antud hinnangu kohta, et keeltekasutuse kord täpsustab selle viite ulatust. Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka teatise punkt 4, millele komisjon viitab ja milles on muu hulgas märgitud, et pakutud meetmete tulemusel lihtsustuvad ka keelenõuded otsuste valdkonnas, tuues esile, et kui akt võetakse vastu kirjalikus menetluses, „peab ettepanek olema kättesaadav vähemalt komisjoni töökeeltes“, samas kui juhul, kui otsused võetakse vastu volitamismenetluses või delegeerimismenetluses, „on tekst nõutav ainult selle poole või poolte keeles või keeltes, kellele otsus on suunatud“.
Lisaks ei moonutanud Üldkohus ka teatise SEC(2000) 2071/6 punkti 5.2 „Keeltekasutuse korra lihtsustamine“, märkides vaidlustatud kohtuotsuse punktis 136, et selles „[on] esile toodud roll, mis on komisjoni tõlke peadirektoraadil“, selles osas, milles punktis on täpsustatud, et „„üks peamisi põhjusi, miks viibib kirjalike menetluste ja volituste alusel menetluste alustamine või lõpetamine, on tõlgete tegemine, sealhulgas jurist-lingvistide läbivaadatud tekstid“, mis muudab möödapääsmatuks asjaomaste dokumentide õigeaegse edastamise [sellele direktoraadile]“, ning tõdedes selle kohtuotsuse punktis 134, et punktiga 5.2 on täpsustatud selle viite ulatust, mis on tehtud komisjoni „töökeeltele“.
Seega ei moonutanud Üldkohus teatist SEC(2000) 2071/6, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 137 leidis, et teatise punktist 2.2 ei ole võimalik teha tarvilikke järeldusi selle kohta, et inglise, prantsuse ja saksa keelt kasutatakse tegelikult komisjoni talituste igapäevatöös ega seda enam vaidlusaluses konkursiteates nimetatud ametiülesannete täitmisel.
Samuti ei moonutanud Üldkohus nimetatud teatise punkti 5.2, kui ta leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 158, et see punkt annab mõista, et mitte dokumendi koostamise eest sisuliselt vastutav talitus, vaid just tõlke peadirektoraat koostab selle dokumendi versioonid vajalikes menetluskeeltes selleks, et edastada need komisjoni liikmete kolleegiumile, kusjuures vastutava talituse ülesanne piirdub tõlgitud teksti kontrollimisega.
Kui aga moonutamist ei ole toimunud, kuulub see, millist tähtsust Üldkohus omistab ühele või teisele teatises sõnaselgelt nimetatud võimalusele, tõendite hindamise alla, mis oma olemuselt ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse.
Seega ei saa teise väite esimese osaga nõustuda.
Teine osa, mille kohaselt on moonutatud töökorda ja selle rakenduseeskirju
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–146 moonutas Üldkohus töökorra, selle rakenduseeskirjade, teatise SEC(2000) 2071/6 ning dokumendi „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ vahelist seost.
Nimelt tõlgendas Üldkohus töökorra rakenduseeskirju valikuliselt, jättes arvesse võtmata, et selle institutsiooni president võib määrata kindlaks keeled, milles dokumendid peavad olema kättesaadavad, arvestades kolleegiumi liikmete miinimumvajadusi või akti vastuvõtmisega seotud vajadusi.
Komisjoni president kasutas aga seda õigust, kui ta võttis vastu teatise SEC(2000) 2071/6.
Seega, isegi kui selles teates ei viidata täpselt nendele kolmele töökeelele, mida liikmete kolleegiumi peab kasutama, kinnitab see institutsioonisisest tava, mis puudutab inglise, prantsuse ja saksa keele kasutamist komisjoni otsustamismenetlustes.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon piirdus sellega, et ta palus Euroopa Kohtul uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et komisjon ei vaidle vastu sellele, et Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 139–146 täpselt meelde töökorra ja selle rakenduseeskirjade asjakohaseid sätteid, ning asus seejärel analüüsima dokumendi „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ sisu.
Seega heidab ta Üldkohtule ette, et ta piirdus sellise meeldetuletusega, kuigi ta oleks pidanud asuma seisukohale, et need dokumendid kinnitavad inglise, prantsuse ja saksa keele kasutamist töökeeltena.
Siiski tuleb tõdeda, et komisjon mitte ainult ei sea nende dokumentide hindamist kahtluse alla, ilma et ta tõendaks, kuidas Üldkohus neid moonutas, vaid tema argumendid põhinevad ka vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendamisel.
Vastupidi komisjoni väidetele ei piirdunud Üldkohus nimelt sugugi nende dokumentide asjakohaste sätete sisu esitamisega. Vastupidi, ta täielikult hindas neid tekste kogumis muude aspektidega, mis puudutavad komisjoni institutsioonisisest tava keele valdkonnas, sealhulgas teatisega SEC(2000) 2071/6, asudes ühelt poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152 seisukohale, et need tekstid „kajastavad […] üksnes selle institutsiooni pikaaegset väljakujunenud halduspraktikat, mille kohaselt kasutatakse inglise, prantsuse ja saksa keelt keeltena, milles dokumendid tuleb teha kättesaadavaks, et esitada need liikmete kolleegiumile heakskiitmiseks“, ning teiselt poolt sama kohtuotsuse punktides 157 ja 158, et nendest tekstidest ega muudest toimiku materjalidest ei nähtu, et „esineks vajalik seos komisjoni otsustamismenetluste, eelkõige nende, mis toimuvad komisjoni liikmete kolleegiumis, ja nende ametiülesannete vahel, mida vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud võivad täita“, või et „komisjoni talitused kasutaksid oma igapäevatöös tegelikult kõiki kolme [kõnealust] keelt“. Sellel põhjusel otsustas Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 169, et need samad dokumendid ei ole sellised, mis tõendavad, et asjaomase piiramisega vastatakse teenistuse tegelikele vajadustele, ja seega tõendavad, et selles teates silmas peetud ametikohtade tööülesannete eripära arvestades on olemas teenistuse huvi, et uued töölevõetud isikud oleksid kohe töövalmis.
Seega piirdub komisjon tegelikult väitega, et tema viidatud dokumente võib tõlgendada teisiti, kui seda tegi Üldkohus, mis ei tõenda nende dokumentide moonutamist, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 127.
Sellest tuleneb, et apellatsioonkaebuse teise väite teise osaga ei saa nõustuda.
Kolmas osa, mille kohaselt on moonutatud „Tööprotsesside käsiraamatus“ sisalduvat osa „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 165–169 dokumendi „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ tähendust ja ulatust.
Komisjon väidab eelkõige, et Üldkohus jättis selle dokumendi hindamisel ilmselgelt tähelepanuta kaks aspekti. Nii jättis Üldkohus tähelepanuta, et ühelt poolt kinnitab erandite kord pigem seda, et see ei lükka ümber kolme menetluskeele reeglit, ja teiselt poolt kinnitab see dokument üheselt, et institutsiooni talitused peavad järgima selles kehtestatud keelenõudeid.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon piirdus sellega, et ta palus Euroopa Kohtul uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb tõdeda, et selle etteheitega palub komisjon tegelikult Euroopa Kohtul asendada Üldkohtu hinnang dokumendile „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ enda hinnanguga, tõendamata, et Üldkohus on selle dokumendi mõistliku hindamise piire ilmselgelt ületanud.
Seega, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 127, ei ole see väide tõendiks, et on moonutatud dokumenti „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“.
Neil asjaoludel on teise väite kolmas osa vastuvõetamatu.
Neljas osa, mille kohaselt ei ole teatist SEC(2000) 2071/6, töökorda ja selle rakenduseeskirju ning osa „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ hinnatud kogumis
–
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et lugedes vaidlustatud kohtuotsuse punktis 152 teatise SEC(2000) 2071/6, töökorra ja selle rakenduseeskirjad ning dokumendi „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“ halduspraktika väljenduseks, jättis Üldkohus arvesse võtmata, et nende dokumentidega on kehtestatud siduv norm komisjoni, sealhulgas OLAFi poolt aktide vastuvõtmiseks.
Neil asjaoludel moonutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 152–157 ja 159 neid dokumente, leides, et neil ei ole vaidlusaluse konkursiteate II lisa punktis 2 nimetatud sise-eeskirjade staatust, mida ta pidi arvesse võtma, et hinnata, kas kõnealuse piiramise objektiivsuse ja proportsionaalsuse kohta esitatud põhjendused on õiguspärased.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon piirdus sellega, et ta palus Euroopa Kohtul uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meenutada, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 156 ja 157 tõdes Üldkohus, et selle kohtuotsuse punktides 123–125 ja 127 mainitud dokumentide ainus eesmärk on kindlaks määrata keeled, mis on vajalikud selle institutsiooni erinevate otsustamismenetluste läbiviimiseks, kuid need ei võimalda tuvastada vajalikku seost nende menetluste ja nende ametiülesannete vahel, mida vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud võivad täita.
Komisjon leiab, et võttes arvesse keeltekasutuse korra siduvat jõudu selles institutsioonis, ei saanud Üldkohus neid dokumente moonutamata järeldada, et selline seos puudub.
Ühelt poolt tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktist 121, et vastupidi sellele, mida näib arvavat komisjon, ei jõudnud Üldkohus sellele järeldusele põhjendusel, et erinevatele otsustamismenetlustele kohaldatav keeltekasutuse kord ei ole selles institutsioonis siduv.
Teiselt poolt ei tõenda komisjon, et sellele järeldusele jõudes ületas Üldkohus ilmselgelt nende dokumentide mõistliku hindamise piire, mida ta hindas – vastupidi sellele, mida näib väitvat komisjon – nii individuaalselt kui kogumis.
Nendest kaalutlustest tuleneb, et teise väite neljanda osaga ei saa nõustuda.
Viies osa, mille kohaselt on moonutatud teatist SEC(2006) 1489 (lõplik)
–
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 160–163 teatist SEC(2006) 1489 (lõplik) ja eelkõige selle lisa „Tõlkereeglid pärast 2006. aastat“.
Eelkõige heidab komisjon Üldkohtule ette, et märkides selle kohtuotsuse punktis 161, et need tõlkereeglid ei viita mitte originaalkeelena inglise, prantsuse ja saksa keeles koostatud dokumentidele, vaid viitavad neile kui sihtkeeltele, jättis viimane tähelepanuta selle, et need kolm keelt on institutsioonisiseste dokumentide tõlkimise keeled ning et märkimisväärne osa institutsioonisisestest dokumentidest tuleb tõlkida üksnes nendesse keeltesse. Seega pidid institutsiooni talitused töötama dokumendi sellise tõlke alusel, mis oli tehtud ühte nimetatud keeltest.
Asjaolu, et teatud dokumendid on tõlgitud kõikidesse ametlikesse keeltesse, ei oma selles suhtes tähtsust, kuna selline tõlge puudutab üksnes institutsiooniväliseid dokumente.
Lisaks kujutab „hallide“ tõlgete kohta esitatud argumendi analüüsimine vaidlustatud kohtuotsuse punktis 162 endast täiendavat moonutamist, kuna Üldkohus keskendus kõnealuse dokumendi selle punkti sisule, mis on äärmiselt piiratud, jättes tähelepanuta ülejäänud dokumendi laiema ulatuse.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon piirdus sellega, et ta palus Euroopa Kohtul uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 160–163 otsustas Üldkohus, et hinnangut, mille ta andis teatisele SEC(2000) 2071/6, töökorrale ja selle rakenduseeskirjadele ning dokumendile „Keelenõuded vastavalt vastuvõtmise menetlusele“, ei saa kahtluse alla seada argumendid, mille komisjon tuletab teatisest SEC(2006) 1489 (lõplik) ja eelkõige selle lisast „Tõlkereeglid pärast 2006. aastat“ ning mille kohaselt sellest tuleneb, et kui tegemist on institutsioonisiseste dokumentidega, siis nõutud on üksnes tõlge inglise, prantsuse ja saksa keelde lisaks võimalikule autentsele keelele, ning peale selle peavad komisjoni talitused esitama tõlkeid, mida tuntakse „hallide tõlgetena“, kasutades oma töötajate keelteoskust.
Selle kohta märkis Üldkohus ühelt poolt vaidlustatud kohtuotsuse punktis 161, et teatise SEC(2006) 1489 (lõplik) sisu ei lükka mitte ümber, vaid vastupidi, kinnitab selle kohtuotsuse punktides 157 ja 158 esitatud hinnangut. Nimelt on sellele teatisele lisatud „tõlkereeglites pärast 2006. aastat“ nimetatud inglise, prantsuse ja saksa keelt üksnes kui sihtkeeli, millesse teatavad dokumendikategooriad tuleb tõlkida, ilma et oleks kuidagi kindlaks määratud lähtekeelt. Lisaks on enamiku selles lisas nimetatud dokumendikategooriate jaoks ette nähtud tõlge kõikidesse ametlikesse keeltesse, kusjuures tõlkimine ainult inglise, prantsuse ja saksa keelde on tegelikult erand.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 162 tõdes Üldkohus teiselt poolt, et mis puudutab argumenti „hallide“ tõlgete tegemise kohta, siis ei toeta seda ükski tõend täpse osakaalu kohta, mida seda tüüpi tõlge komisjonile esitatud tõlgete kogumahust moodustab. Kuigi teatise SEC(2006) 1489 (lõplik) punktis 2.2 on tunnistatud, et on „äärmiselt raske neid tõlkeid kvantifitseerida, kuna puuduvad usaldusväärsed näitajad“, sisaldub selle punktis 3.1 hinnang 2007. aasta kohta, mille kohaselt tõlke peadirektoraadi tehtud tõlkeid on 1700000 lehekülge, samas kui „halle“ tõlkeid on 100000 lehekülge. Kuna viimati nimetatud arvus kajastuvad siiski kõik komisjoni talitused peale kõnealuse direktoraadi, siis on enam kui ilmne, et „hallid“ tõlked kujutavad endast väga väikest hulka võrreldes selle ühe direktoraadi väljastatud mahuga. Viimaks ja ennekõike ei ole ühegi toimiku materjaliga võimalik tõendada, et eespool nimetatud kolm keelt on keeled, millesse „hallid“ tõlked tehakse.
Tuleb aga tõdeda, et komisjon ei ole tõendanud, et Üldkohtu poolt vaidlustatud kohtuotsuse nendes punktides antud hinnang teatisele SEC(2006) 1489 (lõplik) ja selle lisale „Tõlkereeglid pärast 2006. aastat“ oleks ilmselgelt väär, vaid ta piirdub tegelikult väitega, et neid akte võib tõlgendada teisiti, kui Üldkohus seda teinud on.
Neil asjaoludel ei saa teise väite viienda osaga nõustuda.
Kuues osa, mille kohaselt on moonutatud andmeid, mis käivad keelte kohta, mida kasutatakse talitustes, kuhu vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud on tööle määratud, ja on rikutud põhjendamiskohustust
–
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et võttes arvesse Üldkohtu poolt esimese väite raames tõendite hindamise kriteeriumide ekslikku kindlaksmääramist vaidlustatud kohtuotsuse punktides 180–183, moonutas Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 180–185 ja 188–196 OLAFi töötajate kasutatavate keelte kohta käivaid andmeid, asudes seisukohale, et need andmed ei võimalda tõendada, et kõnealusest kolmest keelest ühe oskus võimaldab vaidlusaluste konkursside kandidaatidel olla kohe töövalmis. Ta tuletab sellega seoses meelde, et selleks, et kirjeldada töö keelekeskkonda, milles vaidlusalused konkursid edukalt läbinud isikud peavad oma ametiülesannet täitma, esitas ta statistilised andmed teise ja kolmanda keele kohta, mida OLAFis ametiülesandeid täitvad administraatorid oskavad.
Järelikult ei saanud Üldkohus nende andmete asjakohasust eitada, eiramata nende laadi, kuna need tõendavad, et vaidlusaluses konkursiteates 2. keeleks valitud kolme keele koostoime võimaldab tõhusat suhtlust töötajate hulgas, tagades, et konkursid edukalt läbinud isikud on kohe töövalmis.
Lisaks ei saanud Üldkohus piirduda nende andmete analüüsimisel üksnes kvantitatiivse kriteeriumi kasutamisega selleks, et teha järeldust, et vaid inglise keele oskus annab eelise selle komisjoni talituse keelekeskkonnas, mida vaidlusalune konkursiteade puudutab.
Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184, on andmed kolmanda keele kohta, mida asjaomaste talituste töötajad oskavad, asjakohased sellest keelekeskkonnast kõige täpsema pildi andmiseks.
Lõpuks väidab komisjon, et Üldkohus moonutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191 programmi Herakles III teatud aspektide haldamise andmeid, mille komisjon esitas, tuginedes tõdemusele, et selle programmi loomise määrus, milleks on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta määrus nr 250/2014, millega luuakse Euroopa Liidu finantshuvide kaitse valdkonna meetmete edendamise programm (programm Herakles III) ning tunnistatakse kehtetuks otsus nr 804/2004/EÜ (
ELT 2014, L 84, lk 6
), ei pane kohustust kasutada ühte kolmest keelest, mida vaidlusaluse konkursiteate alusel oli võimalik valida. Üldkohus jättis tähelepanuta asjaolu, et selle programmi haldamisega tegelevad OLAFi talitused.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et teise väite see osa on vastuvõetamatu, kuna komisjon piirdus sellega, et ta palus Euroopa Kohtul uuesti hinnata tõendeid, mille ta esitas Üldkohtule, tõendamata, et Üldkohus on neid moonutanud.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Olgu märgitud, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 180 tuvastas Üldkohus, et komisjoni esitatud andmed ei võimalda kindlaks teha, millist vahenduskeelt või -keeli kasutavad tegelikult igapäevatöös talitused, kellelt need andmed pärinevad.
Lisaks rõhutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181–183, et komisjoni esitatud andmetest tuleneb, et erinevalt inglise keele oskusest ei anna prantsuse ja saksa keel erilist eelist võrreldes teiste liidu ametlike keelte oskusega, arvestades vajadust, et on olemas kohe töövalmis administraatorid.
Nagu aga nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 81–83, 104 ning 107–109, võis Üldkohus õigesti tugineda sellele nõudele selleks, et analüüsida, kas asjaomase piiramine on põhjendatud.
Eelkõige tuleb vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktidele 107 ja 108 rõhutada, et komisjon on vaidlustatud kohtuotsust vääralt tõlgendanud, kui ta heidab Üldkohtule ette, et viimane tugines vaidlustatud kohtuotsuse punktides 181 ja 183 mõistele „eelis“. Olgu nimelt märgitud, et kaugel sellest, et piirduda komisjoni esitatud andmete kvantitatiivse hindamisega, märkis Üldkohus nendes punktides õigesti, et prantsuse ja saksa keele oskus ei ole rohkem põhjendatud kui mõne teise liidu keele oskus.
Lisaks, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 nimetatud andmeid seoses vaidlusaluses konkursiteates ette nähtud ülesandeid täitvate administraatorite deklareeritud teadmistega nende kolmanda keele kohta, siis tuleb märkida, et neid andmeid on mainitud, „kuigi nende sisu ei muuda [vaidlustatud kohtuotsuse] punktis 183 esitatud hinnangut“.
Kuna vaidlustatud kohtuotsuse punktis 184 esitatud põhjendus on täiendav, on edutud selle punkti kohta esitatud väited, mis puudutavad nende andmete moonutamist ja vastuolulist põhistamist.
Mis puudutab lõpuks programmi Herakles III teatavate aspektide haldamisega seotud andmete hindamist, siis tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 191 rõhutas Üldkohus kõigepealt, et ükski määruse nr 250/2014 säte ei kohusta selle programmi rakendamisel ja haldamisel kasutama inglise, prantsuse või saksa keelt.
Sama kohtuotsuse punktis 192 märkis Üldkohus, et dokument „Operatiivtegevus pettusevastase võitluse valdkonnas“, milles on loetletud vaid üheksa inglise, prantsuse keeles või saksa keeles avaldatud projektikonkursi teadet, ei võimalda kindlaks teha, kas need projektikonkursi teated koostasid otseselt OLAFi töötajad või komisjoni tõlke peadirektoraat.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 rõhutas Üldkohus, et „ükski […] toimiku asjaolu ei võimalda asuda seisukohale, et [vaidlusaluse konkursi]teatega hõlmatud konkursid edukalt läbinud isikutele pandaks ülesandeid, mis on seotud programmi Herakles III raames projektikonkursi teadete ettevalmistamisega, mitte muid ülesandeid“.
Komisjon aga ei sea kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktis 193 tehtud Üldkohtu järeldust ega tõenda, kuidas Üldkohus moonutas andmeid, mida komisjon selle kohta esitas, vaid ta püüab lihtsalt väita, et neid andmeid tuleb tõlgendada teisiti, kui seda tegi Üldkohus, mis aga iseenesest ei kujuta endast nende andmete moonutamise tõendamist, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 127.
Kuna kuuenda osaga ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebuse teine väide tervikuna tagasi lükata.
Kolmas väide
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Üldkohus rahuldas esimeses kohtuastmes hagi selle alusel, et ta ühelt poolt õiguslikult vääralt hindas asjaomase piiramise põhjendamist, ning teiselt poolt moonutas ta selle institutsiooni esitatud tõendeid, on vaidlustatud kohtuotsuse põhjendustes vaidlusaluse konkursiteate teise aspekti kohta rikutud õigusnormi.
Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik väidavad, et see väide on vastuvõetamatu, kuna see ei ole põhjendatud autonoomselt, vaid piirdub nende argumentide kordamisega, mille kohaselt rikuti väidetavalt õigusnormi seoses asjaomase piiramisega.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse esimest ja teist väidet puudutavatest hinnangutest tuleneb, et komisjon ei ole tõendanud õigusnormi rikkumisi ega väidetavat tõendite moonutamist.
Kuna kolmas väide põhineb samadel argumentidel, tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et kuna ühegi väitega ei saa nõustuda, tuleb apellatsioonkaebus tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonimenetluses, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Hispaania Kuningriik ja Itaalia Vabariik on komisjonilt kohtukulude hüvitamist nõudnud ja komisjon on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja mõista komisjonilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Hispaania Kuningriigi ja Itaalia Vabariigi kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keeled: hispaania ja itaalia.