CELEX: 62015TJ0734
Recurs
Funcție publică
Funcționari
Concurs general
Înscriere în lista de rezervă
Decizie a AIPN de a nu recruta un candidat care a reușit la concurs
Competențe ale comisiei de evaluare și, respectiv, ale AIPN
Condiții de admitere la concurs
Durata minimă de experiență profesională
Modalități de calcul
Pierderea șansei de a fi recrutat
Cerere de daune interese

Prin recursul formulat în temeiul articolului 9 din anexa I la Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 6 octombrie 2015, FE/Comisia (F‑119/14, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:F:2015:116
), prin care acesta a anulat decizia din 17 decembrie 2013 prin care Comisia refuzase să o recruteze pe FE și a obligat Comisia la plata sumei de 10000 de euro, pe de o parte, și a respins în rest acțiunea, pe de altă parte.
Situația de fapt din litigiu
Situația de fapt din litigiu este prezentată la punctele 8-20 din hotărârea atacată, după cum urmează:
„8
La 8 decembrie 2005, Oficiul European pentru Selecția Personalului (EPSO) a publicat anunțul de concurs general EPSO/AD/42/05 (denumit în continuare «concursul») în vederea constituirii unei liste de rezervă pentru recrutarea de juriști‑lingviști de gradul AD 7 de limbă polonă, destinată ocupării de posturi vacante din cadrul instituțiilor europene, în special din cadrul Curții de Justiție a Comunităților Europene (JO [2005,] C 310 A, p. 3, denumit în continuare «anunțul de concurs»). […]
În titlul A punctul I, intitulat «N[atura atribuțiilor]», din anunțul de concurs, atribuțiile care urmau să fie exercitate erau descrise după cum urmează:
–
«Traducere și/sau revizuire în limba polonă de texte juridice din cel puțin două limbi oficiale ale Uniunii Europene.
–
Verificarea concordanței lingvistice și juridice a textelor legislative în limba polonă, deja traduse și revizuite, în raport cu alte versiuni lingvistice ale textelor menționate, controlul calității acestora din punctul de vedere al redactării și al respectării regulilor în materie de prezentare formală.
[…]»
Titlul A punctul II.2 din anunțul de concurs preciza, în plus, că, pentru a putea fi admiși să susțină probele, candidații trebuiau, la data limită stabilită pentru înscrierea la concurs, să facă dovada, «[d]upă ciclul de studii universitare solicitat, [a unei] experiențe profesionale de minimum 2 ani […]»
[FE] și‑a depus candidatura la concurs la 27 decembrie 2005. Aceasta a indicat la rubrica «E[xperiență profesională]» din actul său de candidatură la concurs (denumit în continuare «actul de candidatură») că deținea 6 experiențe profesionale cu o durată totală de 31 de luni, din care 15 luni de activitate ca jurist‑lingvist free‑lance pentru Curtea de Justiție, și anume din 15 octombrie 2004 până la data actului său de candidatură, precum și 3 luni de stagiu la cabinetul de avocatură W. din Bruxelles (Belgia), de la 1 iulie la 30 septembrie 2005.
[FE] a fost admisă să participe la probele concursului. La sfârșitul lucrărilor sale, comisia de evaluare a înscris numele acesteia pe lista de rezervă a concursului, a cărei validitate, stabilită inițial până la 31 decembrie 2007, a fost reportată, după mai multe prelungiri, până la 31 decembrie 2013, dată la care aceasta a expirat definitiv.
Prin e‑mailul din 22 mai 2013, [FE] a fost invitată de serviciile DG Justiție să se prezinte la 28 mai 2013 la un interviu în vederea eventualei sale recrutări pe un post de administrator în cadrul direcției generale menționate […]
În luna iunie 2013, [FE] a fost informată de DG Justiție că a fost reținută pentru postul de administrator și că a fost transmisă către DG Resurse Umane [și Securitate (denumită în continuare «DG Resurse Umane»)] o cerere de recrutare în ceea ce o privea.
Reiese din înscrisurile de la dosar că, în iunie 2013, serviciile competente ale Comisiei au informat‑o de asemenea pe [FE] că, «[î]ntrucât Comisia nu a participat la organizarea concursului […] și lista de rezervă întocmită în urma concursului menționat, pe care [FE] era înscrisă, era o listă de juriști‑lingviști, iar nu de administratori, trebuia solicitată o derogare de la [c]omisarul însărcinat cu [r]esursele umane și cu securitatea, politica Comisiei fiind de a utiliza aceste liste numai în cazuri excepționale pentru [s]erviciul său juridic și pentru câteva funcții specializate în alte [direcții generale], în anumite condiții».
Prin e‑mailul din 26 iulie 2013, șeful unității Dreptul contractelor din cadrul DG Justiție i‑a comunicat [lui FE] că DG Resurse Umane își dăduse «acordul pentru angajarea sa [cu derogare] în calitate de administrator [pe baza] listei de rezervă de juriști‑lingviști», subliniind totodată faptul că DG Resurse Umane o va contacta și că ea nu trebuia să întreprindă niciun demers înainte de a primi o comunicare oficială din partea acesteia.
La sfârșitul lunii august 2013, DG Resurse Umane i‑a solicitat [FE] să furnizeze înscrisuri justificative ale experiențelor sale profesionale anterioare actului său de candidatură, având în vedere condiția de admitere referitoare la experiența profesională minimă de 2 ani prevăzută în anunțul de concurs.
Pe parcursul perioadei cuprinse între sfârșitul lunii august 2013 și luna noiembrie 2013, [FE] a avut mai multe întâlniri cu reprezentanți ai DG Resurse Umane și a furnizat diferite documente și explicații pentru a clarifica problema experiențelor profesionale pe care le‑a invocat în actul său de candidatură. În această perioadă, reprezentanții DG Justiție au confirmat în mai multe rânduri interesul lor pentru recrutarea sa.
Prin scrisoarea din 17 decembrie 2013, [autoritatea împuternicită să facă numiri] a informat‑o pe [FE] că recrutarea sa în cadrul DG Justiție nu va putea avea loc, pentru motivul că aceasta nu îndeplinea condiția de admitere la concurs referitoare la experiența profesională necesară (denumită în continuare «decizia în litigiu»). Potrivit [autorității împuternicite să facă numiri], la data limită pentru înscrierea la concurs, [FE] avea numai 22 de luni de experiență profesională, în locul celor 2 ani ceruți de anunțul de concurs. Pentru a ajunge la această concluzie, [autoritatea împuternicită să facă numiri] a reținut, ca experiență profesională în calitate de «traducăto[r] free‑lance» pentru Curtea de Justiție, numai o durată de 7 luni și, ca experiență profesională în calitate de stagiar la cabinetul de avocatură W., numai o durată de 2 luni, ceea ce nu corespundea cu cele 15 luni și cu cele 3 luni declarate de [FE] în actul de candidatură. Decizia în litigiu preciza de asemenea că, în ceea ce privește activitatea «free‑lance pentru [Curtea de Justiție]», durata experienței profesionale a [FE] fusese calculată pe baza numărului total de pagini traduse, adică 721, și a unei norme de 5 pagini pe zi, considerată adecvată pentru Comisie și în mod sensibil mai redusă față de norma de 8 pagini pe zi utilizată la Curtea de Justiție.
La 14 martie 2014, [FE] a formulat o reclamație împotriva deciziei în litigiu. Această reclamație a fost respinsă prin decizia [autorității împuternicite să facă numiri] din 14 iulie 2014 […]”
Procedura în primă instanță și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului Funcției Publice la 24 octombrie 2014, FE a introdus o acțiune, înregistrată cu numărul F‑119/14, prin care s‑a solicitat, pe de o parte, anularea deciziei din 17 decembrie 2013 prin care Comisia a refuzat să o recruteze (denumită în continuare „decizia în litigiu”) și a deciziei de respingere a reclamației din 14 iulie 2014 și, pe de altă parte, obligarea Comisiei la plata unei sume de 26132,85 euro, care trebuie majorată cu dobânzi de întârziere, și a contribuțiilor la sistemul de pensii începând din luna septembrie 2013, precum și la plata sumei simbolice de un euro pentru prejudiciul moral cauzat. Aceasta a solicitat de asemenea obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a anulat, pe de o parte, decizia în litigiu și a obligat Comisia la plata către FE a sumei de 10000 de euro și, pe de altă parte, a respins în rest acțiunea. Acesta a obligat Comisia să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de FE.
În această privință, Tribunalul Funcției Publice a arătat, printre altele, că, spre deosebire de jurisprudența invocată de Comisie, „în speță, deși anunțul de concurs impunea în mod cert o durată minimă de 2 ani de experiență profesională în domeniul traducerii sau, mai probabil, în cel al traducerii juridice, modul de a lua în considerare și de a contabiliza, în termeni de durată, o experiență profesională exercitată sub statutul de lucrător independent nu era totuși explicitat” și că „teza […] potrivit căreia durata minimă de 2 ani de experiență profesională trebui[a], în cazul specific al concursului, să fie înțeleasă ca raportându‑se, prin definiție, la o activitate profesională exercitată cu normă întreagă, care trebuie calculată, în plus, potrivit modalităților prevăzute în decizia în litigiu […], nu poate fi reținută” (punctele 51 și 56 din hotărârea atacată).
Tribunalul Funcției Publice a statuat de asemenea că, „prin adoptarea deciziei în litigiu, [autoritatea împuternicită să facă numiri] [își depășise] competența în materie de control al respectării condiției de admitere suplimentare în ceea ce privește experiența profesională, afectând astfel competența pe care, sub acest aspect, anunțul de concurs a rezervat‑o în mod expres comisiei de evaluare și afectând de asemenea prerogativele de autonomie și de independență proprii comisiilor de evaluare” (punctul 71 din hotărârea atacată).
În sfârșit, Tribunalul Funcției Publice a statuat că „analiza experienței profesionale a [FE] făcută de Comisie pentru a calcula, potrivit criteriilor utilizate de serviciile sale de traducere, numărul de pagini traduse de [FE] în perioada sa de activitate ca jurist‑lingvist free‑lance pentru Curtea de Justiție ca și cum ar fi vorba despre activitatea unui «traducător» al Comisiei, presupunând chiar că este plauzibilă, nu se întemei[a] pe nicio dispoziție legală relevantă și opozabilă în mod direct [FE] și constitui[a], în consecință, o eroare vădită din partea [autorității împuternicite să facă numiri], ușor detectabilă de către Tribunal[ul Funcției Publice]” (punctul 93 din hotărârea atacată).
Tribunalul Funcției Publice a statuat de asemenea asupra cererii în despăgubire a FE, obligând Comisia la plata către aceasta a sumei de 10000 de euro (punctul 133 din hotărârea atacată).
Procedura în fața Tribunalului și concluziile părților
Prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 17 decembrie 2015, Comisia a formulat prezentul recurs.
La 15 martie 2016, FE a depus memoriul în răspuns.
Prin scrisoarea depusă la 4 aprilie 2016, Comisia a formulat o cerere de depunere a unui memoriu în replică.
Prin decizia din 11 aprilie 2016, președintele Camerei de recursuri a admis această din urmă cerere.
La 23 mai 2016, Comisia a depus o replică, conform articolului 201 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
La 6 iulie 2016, FE a depus o duplică.
Prin scrisoarea depusă la 29 iulie 2016, Comisia a informat Tribunalul că nu dorea să fie ascultată. FE nu a depus o cerere de audiere în termenul prevăzut la articolul 207 din Regulamentul de procedură.
Comisia solicită Tribunalului:
–
anularea hotărârii atacate;
–
respingerea acțiunii introduse de FE în primă instanță ca nefondată;
–
obligarea fiecărei părți să suporte propriile cheltuieli de judecată efectuate în primă instanță;
–
obligarea FE la plata cheltuielilor de judecată aferente prezentei proceduri.
FE solicită Tribunalului:
–
respingerea recursului;
–
confirmarea hotărârii în primă instanță;
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente celor două proceduri.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, Comisia invocă trei motive, întemeiate, primul, pe mai multe erori de drept și pe o denaturare în interpretarea condiției de admitere privind experiența profesională minimă, al doilea, pe o eroare de drept în concluzia că autoritatea împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”) ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere și, al treilea, pe o eroare de drept și pe mai multe încălcări ale obligației de motivare în ceea ce privește obligarea Comisiei la plata a 10000 de euro către FE.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe mai multe erori de drept și pe o denaturare în interpretarea condiției de admitere privind experiența profesională minimă
În cadrul primului motiv, Comisia susține că Tribunalul Funcției Publice ar fi săvârșit mai multe erori de drept și ar fi denaturat elementele de probă în cadrul examinării primului motiv invocat de FE în primă instanță, întemeiat pe necompetența AIPN. Acest motiv cuprinde trei aspecte.
Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o eroare de drept în interpretarea condiției privind experiența profesională minimă
La punctele 51-53 și 56 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a statuat:
„51
[Ca răspuns la afirmația Comisiei potrivit căreia, atunci când un anunț de concurs prevede drept condiție de admitere la probe existența unei experiențe profesionale de o durată minimă, această perioadă de lucru trebuie înțeleasă, atât de comisia de evaluare, cât și de candidați, ca raportându‑se, prin definiție, la o activitate profesională exercitată cu normă întreagă,] trebuie mai întâi să se arate că, în cauzele citate de Comisie în care s‑au pronunțat Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), Ordonanța din 14 decembrie 2006, Klopfer/Comisia (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
), și Ordonanța din 10 iulie 2014, Mészáros/Comisia (
F‑22/13
,
EU:F:2014:189
), instanța Uniunii a reținut în mod cert că durata experienței profesionale necesare, chiar în lipsa unei indicații precise în anunțurile de concurs în cauză, trebuia înțeleasă ca durata unei experiențe profesionale exercitate cu normă întreagă. Cu toate acestea, în cauzele sus‑menționate, era vorba despre activități profesionale exercitate mai ales în calitate de salariat și a căror durată era deci ușor determinabilă având în vedere contractele de muncă sau adeverințele de muncă ale angajatorilor. În schimb, în speță, deși anunțul de concurs impunea în mod cert o durată minimă de 2 ani de experiență profesională în domeniul traducerii sau, mai probabil, în cel al traducerii juridice, modul de a lua în considerare și de a contabiliza, în termeni de durată, o experiență profesională exercitată sub statutul de lucrător independent nu era totuși explicitat, cu toate că acest tip de experiență de lucru free‑lance corespunde pe deplin naturii funcțiilor descrise în anunțul de concurs.
În consecință, în lipsa unei indicații exprese în anunțul de concurs cu privire la modul de calcul al duratei experienței profesionale necesare sau a oricărei alte indicații utile în această privință,
ratio iuris
a acestei condiții de admitere, în ceea ce privește în special candidații precum [FE], care pot invoca o experiență specifică de jurist‑lingvist free‑lance, nu putea fi în mod cert aceea de a pretinde din partea acestor candidați, pentru a dovedi că era vorba despre o activitate profesională echivalentă cu o activitate exercitată cu normă întreagă, să fi tradus în fiecare zi de lucru efectuată în această calitate în perioada de referință de 2 ani un număr determinat de pagini de texte juridice. Astfel, această condiție nu era prevăzută de anunțul de concurs nici în mod explicit, nici în mod implicit, în special având în vedere alte condiții care figurează în anunțul de concurs.
Prin urmare, în lipsa din anunțul de concurs a unor criterii sau a unor modalități de calcul al experienței profesionale necesare pentru a fi admis la concurs, este necesar să se considere că comisia de evaluare, chiar în ipoteza în care durata experienței profesionale în discuție trebuia să se raporteze la cea a unei activități exercitate cu normă întreagă, s‑a putut întemeia, pentru a aprecia admiterea [FE] să participe la probe, […] pe faptul că trebuia să fie vorba despre o activitate «profesională» de jurist‑lingvist – prin urmare de o activitate care nu putea să aibă un caracter «ocazional» și care trebuia să privească în principal traducerea de texte juridice – exercitată în mod constant, și anume pe o perioadă semnificativă, în serviciul unui comitent profesionist, persoană publică sau privată care, pe baza contractului în discuție, avea dreptul să solicite traduceri de texte juridice în orice moment și, dacă era cazul, în termene imperative, tocmai ca urmare a activității sale profesionale sau instituționale care impunea traduceri juridice de un anumit nivel.
[…]
În consecință, întrucât nu poate atribui acestei condiții de admitere suplimentare, având în vedere tăcerea anunțului de concurs în această privință, o altă întindere decât cea de mai sus, sub sancțiunea încălcării, în caz contrar, a principiului securității juridice […], teza Comisiei potrivit căreia durata minimă de 2 ani de experiență profesională trebuie, în cazul specific al concursului, să fie înțeleasă ca raportându‑se, prin definiție, la o activitate profesională exercitată cu normă întreagă, care trebuie calculată, în plus, potrivit modalităților prevăzute în decizia în litigiu […], nu poate fi reținută, cu excepția cazului în care, în anunțul de concurs, se indica faptul că, în ceea ce privește în special candidații care invocă o experiență profesională de jurist‑lingvist free‑lance, norma întreagă despre care este vorba trebuia să corespundă în mod necesar celei calculate potrivit modalităților interne ale acestei instituții sau, în orice caz, potrivit unor modalități specifice.”
Comisia susține că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că condiția potrivit căreia o experiență profesională minimă trebuia să fie dobândită cu normă întreagă nu putea fi opusă în speță față de FE, întrucât aceasta nu a fost indicată în mod explicit în anunțul de concurs. Această eroare ar determina anularea hotărârii atacate, întrucât ar fi permis Tribunalului Funcției Publice să statueze că decizia comisiei de evaluare nu era nelegală (punctele 68-70 și 73-80 din hotărârea atacată) și că, în consecință, AIPN, prin decizia de a nu o recruta pe FE, își depășise competența (punctul 71 din hotărârea atacată) și adoptase astfel o decizie nelegală (punctul 82 din hotărârea atacată).
FE contestă această argumentație și susține în special că Tribunalul Funcției Publice nu a înlăturat jurisprudența cu privire la experiența profesională minimă, ci ar fi aplicat‑o adaptând‑o la particularitățile unei activități exercitate sub statutul de lucrător independent. Aceasta ar reieși în special din cuprinsul punctelor 53, 54 și 80 din hotărârea atacată. Tribunalul Funcției Publice ar fi respins doar maniera în care AIPN a aplicat această jurisprudență în speță. Acesta ar fi respectat astfel, pe de o parte, principiile securității juridice și egalității de tratament și, pe de altă parte, independența comisiei de evaluare și larga sa putere de apreciere, precum și rolul atribuit anunțului de concurs. În plus, FE precizează că, în speță, anunțul de concurs nu cuprindea nicio precizare cu privire la maniera în care trebuia apreciată experiența profesională necesară. În opinia sa, ținând seama de finalitatea concursului, experiența respectivă putea fi cea dobândită cu titlu independent.
În această privință, pe de o parte, trebuie amintit că rolul esențial al anunțului de concurs constă în informarea persoanelor interesate, într‑un mod cât mai exact cu putință, cu privire la natura condițiilor necesare pentru ocuparea postului despre care este vorba, pentru a le oferi posibilitatea de a aprecia dacă este necesar să își depună candidatura. AIPN dispune de o largă putere de apreciere pentru a stabili criteriile de competență impuse de posturile care urmează să fie ocupate și pentru a specifica, în funcție de aceste criterii și în interesul serviciului, condițiile și modalitățile de organizare a unui concurs (a se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, anunțul de concurs se poate limita în mod legal să reia, fără a specifica nivelul de experiență necesar pentru postul care urmează să fie ocupat, formularea generală corespunzătoare articolului 5 alineatul (1) din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”) și să lase, în consecință, comisiei de evaluare din cadrul concursului responsabilitatea de a aprecia, de la caz la caz, dacă titlurile și diplomele depuse, precum și experiența profesională prezentată de fiecare candidat corespund nivelului impus de statut și, prin urmare, de anunțul de concurs, pentru exercitarea funcțiilor care se încadrează în categoria avută în vedere de acest aviz (a se vedea Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, titlul A punctul II.2 din anunțul de concurs preciza că, pentru a putea fi admiși să susțină probele, candidații trebuiau, la data limită stabilită pentru înscrierea la concurs, să facă dovada, „[d]upă ciclul de studii universitare solicitat, [a unei] experiențe profesionale de minimum 2 ani […]”. În plus, trebuie să se observe că anunțul respectiv nu preciza nici natura acestei experiențe profesionale, nici domeniul în care trebuia dobândită. De asemenea, astfel cum reiese din dosarul în primă instanță, nicio altă precizare privind maniera în care diferitele experiențe trebuiau dobândite nu era prevăzută nici de anunțul de concurs, nici de ghidul adresat candidaților (
JO 2005, C 327 A, p. 3
), la care făcea trimitere anunțul de concurs.
În această privință, la punctul 70 din Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), Tribunalul a precizat că, într‑o situație precum cea din speță, în care o condiție prevăzută de anunțul de concurs era redactată în termeni atât de generali, comisia de evaluare dispunea de o largă putere de apreciere pentru a defini criteriile de aplicare a condițiilor de admitere la concurs, inclusiv cea a duratei experienței profesionale necesare.
Cu toate acestea, Tribunalul a precizat, la punctele 71 și 72 din Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), că, impunând ca activitatea profesională să fi fost efectuată pe o perioadă minimă, anunțul de concurs impunea în mod necesar exercitarea efectivă a acestei activități pe perioada respectivă, ceea ce nu putea fi, așadar, înțeleasă decât ca raportându‑se la o perioadă de lucru efectuată cu normă întreagă în acest interval de timp minim sau la o perioadă de lucru efectuată pe una sau pe mai multe perioade cu fracțiune de normă care echivalează, ca timp de lucru, cu perioada minimă cu normă întreagă. Astfel, comisia de evaluare putea contabiliza și putea lua în considerare, în vederea admiterii la concurs a unor candidați externi, perioade de experiență profesională neexclusive și cu fracțiune de normă, cu condiția ca totalul perioadelor respective să atingă perioada minimă necesară cu normă întreagă.
În plus, Tribunalul a statuat că, în circumstanțele cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), nu se poate considera că, prin aplicarea criteriului cu privire la cerința unei activități cu normă întreagă, comisia de evaluare a contravenit termenilor anunțului de concurs sau a impus condiții suplimentare care depășesc condițiile de admitere prevăzute de acest anunț (Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctul
).
Din considerațiile care precedă reiese că, în speță, întrucât anunțul de concurs impune numai ca activitatea profesională să fi fost efectuată pe o perioadă minimă de 2 ani, această condiție trebuie înțeleasă ca raportându‑se la o perioadă de lucru efectuată cu normă întreagă timp de 2 ani sau la o perioadă de lucru efectuată pe o perioadă sau pe perioade cu fracțiune de normă ori sub un statut de lucrător independent, care echivalează, ca timp de lucru, cu o perioadă de 2 ani cu normă întreagă.
Această interpretare este conformă cu jurisprudența citată de Tribunalul Funcției Publice la punctul 51 din hotărârea atacată și este de asemenea singura care permite garantarea aplicării uniforme a procedurii de recrutare a tuturor candidaților la concurs, întrucât, după cum activitatea ar fi efectuată cu normă întreagă, cu jumătate de normă, în cadrul unui sfert din timp sau o zi pe săptămână timp de 3 ani, perioada de activitate necesară ar putea varia în proporții considerabile, determinând, dacă este cazul, o inegalitate între candidați în ceea ce privește durata experienței necesare (Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctele
și
).
Or, în mod cert, Tribunalul Funcției Publice a precizat corect, la punctele 51 și 52 din hotărârea atacată, că, în speță, „modul de a lua în considerare și de a contabiliza, în termeni de durată, o experiență profesională exercitată sub statutul de lucrător independent nu era totuși explicitat” și că, în ceea ce o privește pe FE,
ratio iuris
a condiției de admitere legată de durata experienței profesionale necesare „nu putea fi în mod cert aceea de a pretinde acestor candidați, pentru a dovedi că era vorba despre o activitate profesională echivalentă cu o activitate exercitată cu normă întreagă, să fi tradus în fiecare zi de lucru efectuată în această calitate în perioada de referință de 2 ani un număr determinat de pagini de texte juridice”.
Cu toate acestea, după ce a evocat, la punctul 53 din hotărârea atacată, cerința potrivit căreia durata experienței profesionale în discuție trebuia să se raporteze la cea a unei activități exercitate cu normă întreagă ca o simplă ipoteză, Tribunalul Funcției Publice a statuat, la punctul 56 din aceeași hotărâre, că „teza Comisiei potrivit căreia durata minimă de 2 ani de experiență profesională [trebuia], în cazul specific al concursului, să fie înțeleasă ca raportându‑se, prin definiție, la o activitate profesională exercitată cu normă întreagă […] nu poate fi reținută”.
În această privință, trebuie să se arate de asemenea că constatările Tribunalului Funcției Publice de la punctul 51 din hotărârea atacată se întemeiază pe o interpretare eronată atât, în special, a Hotărârii din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), cât și a anunțului de concurs. Astfel, pe de o parte, din hotărârea menționată reiese că experiența profesională a recurentei care face obiectul litigiului nu era cea exercitată cu statutul de salariat și a cărei durată ar fi fost, așadar, ușor de identificat în raport cu contractele de muncă sau cu adeverințele de muncă ale angajatorilor, ci aceea de președinte al consiliului de administrație al unei fundații, efectuată în mod voluntar și cu fracțiune de normă și care nu era supusă unor limite de timp sau de program, ci era exercitată în paralel cu o altă activitate de care, la rândul ei, nu se putea ține seama (a se vedea în acest sens Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctele
-
,
,
și
). Tribunalul Funcției Publice a precizat astfel în mod eronat că diferența față de circumstanțele care au condus la adoptarea hotărârii amintite consta, în speță, în faptul că „modul de a lua în considerare și de a contabiliza, în termeni de durată, o experiență profesională exercitată sub statutul de lucrător independent nu era totuși explicitat, cu toate că acest tip de experiență de lucru free‑lance corespund[ea] pe deplin naturii funcțiilor descrise în anunțul de concurs”. Astfel, și în cauza respectivă, anunțul de concurs nu furniza comisiei de evaluare nicio indicație precisă cu privire la interpretarea care trebuie dată condiției duratei minime a experienței profesionale anterioare sau cu privire la modul de a lua în considerare orice experiență care nu a fost efectuată ca salariat sau cu normă întreagă (Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punctele
și
).
Pe de altă parte, Tribunalul Funcției Publice a constatat în mod eronat că, în speță, anunțul de concurs impunea o durată minimă de 2 ani de experiență profesională „în domeniul traducerii sau, mai probabil, în cel al traducerii juridice”. Astfel, anunțul de concurs prevedea doar că candidații trebuiau să facă dovada, „[d]upă ciclul de studii universitare solicitat, [a unei] experiențe profesionale de minimum 2 ani […]”, fără a preciza domeniul experienței dobândite.
Din ceea ce precedă decurge că, statuând printre altele, la punctul 56 din hotărârea atacată, că, în lipsa unor precizări în acest sens în anunțul de concurs, comisia de evaluare nu era obligată să înțeleagă condiția duratei minime de 2 ani de experiență profesională ca raportându‑se la o activitate cu normă întreagă, Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept.
Cu toate acestea, o astfel de eroare de drept, în sine, nu poate să conducă, în prezenta cauză, la o anulare a hotărârii atacate. Pentru a stabili dacă aceasta este situația, trebuie să se verifice dacă aprecierile Tribunalului Funcției Publice au fost viciate ulterior în mod concret de principiul eronat pe care acesta l‑a prevăzut la punctul 56 din hotărârea atacată.
Cu privire la al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în definirea de către Tribunalul Funcției Publice a raporturilor dintre comisia de evaluare și AIPN
Comisia contestă punctele 38 și 71 din hotărârea atacată, la care Tribunalul Funcției Publice a statuat în esență că, prin decizia în stadiul recrutării de a o înlătura pe FE din lista de rezervă pentru motive de admitere care nu figurează în anunțul de concurs, AIPN ar fi depășit limitele competenței sale în domeniul controlului respectării condiției de admitere suplimentare cu privire la experiența profesională.
În această privință, Comisia susține că adoptarea de către AIPN a deciziei în litigiu nu putea fi calificată drept ingerință în competențele comisiei de evaluare, această decizie fiind necesară pentru a corecta o nelegalitate săvârșită de aceasta, dat fiind că AIPN nu putea fi ținută de deciziile comisiei de evaluare afectate de nelegalitate.
FE răspunde că Comisia se întemeiază pe o interpretare eronată a hotărârii atacate, în care Tribunalul Funcției Publice ar fi considerat în mod întemeiat, pe de o parte, că nu exista niciun motiv să favorizeze modul de calcul al uneia dintre instituții, ca de exemplu cel al Comisiei, și, pe de altă parte, că aprecierea acestei experiențe efectuată de comisia de evaluare era cea care era mai plauzibilă decât cea efectuată de AIPN. În orice situație, argumentele invocate de Comisie în cadrul acestui aspect nu ar susține nicidecum concluzia potrivit căreia Tribunalul Funcției Publice a concluzionat în mod greșit că AIPN își depășise competențele. Astfel, constatarea potrivit căreia AIPN își depășise competențele prin adoptarea deciziei în litigiu ar reprezenta consecința inevitabilă și necesară a constatării că comisia de evaluare nu săvârșise nicio eroare vădită de apreciere.
În această privință, din examinarea primului aspect al prezentului motiv decurge că, pe de o parte, condiția experienței profesionale minime în speță trebuia înțeleasă ca o experiență profesională care a fost exercitată cu normă întreagă și că, pe de altă parte, pentru a verifica dacă această condiție era îndeplinită de candidați, comisia de evaluare dispunea de o largă marjă de apreciere.
La punctul 66 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a statuat că AIPN nu avea „competența de a putea să elimine în mod legitim,
a posteriori
, din lista de rezervă stabilită de comisia de evaluare un candidat care a reușit la concurs și care nu ar fi respectat o condiție de admitere ce nu figurează în anunțul de concurs pe care ea însăși [îl adoptase] și care nu figurează nici într‑o dispoziție din statut sau în orice alt text de drept opozabil candidaților”.
Astfel, Tribunalul Funcției Publice a considerat că nelegalitatea pe care AIPN dorea să o opună FE nu decurge „dintr‑o eroare vădită pe care comisia de evaluare ar fi săvârșit‑o în aprecierea unei condiții de admitere specifice solicitate de anunțul de concurs sau care figurează într‑o dispoziție din statut, ci ar decurge din eroarea săvârșită de însăși AIPN de a nu cuprinde, în anunțul de concurs, clauza suplimentară potrivit căreia experiența profesională minimă de 2 ani necesară pentru a fi admis să participe la probe trebuia să fie o experiență profesională exercitată cu normă întreagă timp de 2 ani și trebuia să fie calculată potrivit unor criterii specifice clar prestabilite, a căror nerespectare ar fi determinat neadmiterea participării la probele concursului”. Astfel, acesta a considerat că decizia AIPN în speță ar echivala cu o „regularizare
ex post
a anunțului de concurs […] cu ocazia recrutării” (punctul 67 din hotărârea atacată).
Această concluzie este confirmată la punctul 68 din hotărârea atacată, în care Tribunalul Funcției Publice a precizat în esență că, pentru ca condiția vizată în speță să poată fi înțeleasă ca o experiență profesională exercitată timp de 2 ani cu normă întreagă, „ceea ce ar fi fost o modalitate obligatorie din punct de vedere juridic atât pentru comisia de evaluare, cât și pentru candidați și a cărei nerespectare de către aceștia ar fi determinat eliminarea lor din concurs”, AIPN ar fi trebuit să o indice în anunțul de concurs.
În temeiul acestei concluzii, Tribunalul Funcției Publice a statuat, pe de o parte, că deciziile comisiei de evaluare și, respectiv, ale AIPN reflectau doar o diferență între modul în care comisia de evaluare apreciase experiența profesională minimă impusă de anunțul de concurs și modul de calcul al normei întregi în funcție de criterii specifice utilizate de AIPN și, pe de altă parte, că, în aceste condiții, Comisia nu furnizase dovada unei omisiuni vădite din partea comisiei de evaluare de a verifica dacă condiția de admitere privind experiența profesională era îndeplinită în ceea ce o privea pe FE (punctele 68-70 din hotărârea atacată).
Tribunalul Funcției Publice a concluzionat astfel că, prin adoptarea deciziei în litigiu, AIPN își depășise competența în materie de control al respectării condiției de admitere suplimentare în ceea ce privește experiența profesională, afectând astfel competența pe care, sub acest aspect, anunțul de concurs o rezervase în mod expres comisiei de evaluare și afectând de asemenea prerogativele de autonomie și de independență proprii comisiilor de evaluare (punctul 71 din hotărârea atacată).
Or, astfel cum s‑a statuat în cadrul primului aspect al prezentului motiv, condiția de admitere privind experiența profesională minimă de 2 ani, înțeleasă ca raportându‑se la o activitate profesională exercitată cu normă întreagă, era opozabilă în speță, fără ca acest aspect să fie specificat în anunțul de concurs.
În consecință, la punctul 71 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept.
În consecință, al doilea aspect al primului motiv trebuie să fie primit.
Cu privire la al treilea aspect al primului motiv, întemeiat pe o eroare de drept în definirea de către Tribunalul Funcției Publice a condițiilor privind eroarea vădită de apreciere a comisiei de evaluare, pe o denaturare a înscrisurilor de la dosar și pe o eroare de drept în considerarea că aplicarea metodei de calcul al experienței profesionale urmate de Comisie a fost nelegală
Comisia contestă punctele 57-82 din hotărârea atacată, care privesc examinarea de către Tribunalul Funcției Publice, în această ordine, a modului de calcul al duratei minime de 2 ani de experiență profesională, a competenței AIPN de a o înlătura pe FE din lista de rezervă a candidaților care au reușit la concurs, precum și a erorii vădite săvârșite eventual de comisia de evaluare din cadrul concursului în aprecierea duratei experienței profesionale a FE. Potrivit Comisiei, Tribunalul Funcției Publice a considerat în mod greșit că nicio eroare vădită nu a fost dovedită în decizia comisiei de evaluare de a o admite pe FE la concurs.
La punctul 70 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a considerat că Comisia nu furnizase dovada unei „omisiuni vădite din partea comisiei de evaluare [de a ține seama de condiția de admitere privind experiența profesională] sau, în orice caz, dovada unei admiteri a [FE] la probele de concurs care ar fi fost decisă de comisia de evaluare în mod vădit arbitrar în raport cu termenii anunțului de concurs” și că „nimic nu permite[a] să se afirme că comisia de evaluare nu ar fi examinat […] documente[le prezentate de FE], de exemplu, pe baza criteriului enunțat la punctele 53 și 55 din [hotărârea atacată]”.
Prin intermediul unei prime critici, Comisia susține că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit astfel o eroare de drept. În loc să examineze dacă argumentele invocate de Comisie erau în măsură să priveze de plauzibilitate decizia comisiei de evaluare, acesta ar fi identificat criteriile care, în opinia sa, ar fi permis să se considere că comisia de evaluare își îndeplinise obligația de a contabiliza experiența profesională a FE. În plus, Tribunalul Funcției Publice ar fi solicitat în mod eronat dovada unei omisiuni vădite de contabilizare a experienței profesionale sau a unei admiteri vădit arbitrare la concurs din partea comisiei de evaluare.
Potrivit FE, această critică este inadmisibilă în măsura în care contestă constatări de fapt. Pe fond, aceasta susține că revenea AIPN sarcina de a face dovada că decizia comisiei de evaluare era afectată de o eroare vădită, întrucât aceasta beneficia în principiu de o prezumție de legalitate, ceea ce ar justifica de asemenea controlul limitat al AIPN. În opinia acesteia, Tribunalul Funcției Publice ar fi efectuat tocmai această examinare a erorii vădite, în special la punctele 72-82 din hotărârea atacată, în raport cu elementele pe care le identificase, întemeindu‑se pe anunțul de concurs, la punctele 53 și 55 din aceeași hotărâre. În sfârșit, FE subliniază caracterul contradictoriu al argumentelor Comisiei.
Trebuie să se observe că, prin intermediul prezentei critici, Comisia nu contestă constatările factuale efectuate de Tribunalul Funcției Publice în hotărârea atacată și care privesc eroarea vădită de apreciere, ci concluziile acestuia cu privire la obligațiile comisiei de evaluare, precum și la sarcina probei care revenea Comisiei. Aceste constatări ridică probleme de drept care sunt supuse controlului instanței de recurs.
Astfel cum s‑a decis în cadrul primului aspect al prezentului motiv și după cum a reamintit Tribunalul Funcției Publice la punctul 80 din hotărârea atacată, comisia de evaluare dispunea în speță de o largă putere de apreciere în ceea ce privește echivalența, ca timp de lucru, dintre o activitate exercitată cu program variabil în free‑lance și o activitate cu normă întreagă.
Cu toate acestea, deși, potrivit unei jurisprudențe constante, AIPN nu dispune de competența de a anula sau de a modifica o decizie luată de comisia de evaluare a unui concurs, aceasta este totuși obligată, în exercitarea propriilor competențe, să ia decizii care nu sunt afectate de nelegalitate. Așadar, ea nu poate fi ținută de decizia unei comisii de evaluare a cărei nelegalitate poate să afecteze, pe cale de consecință, propriile decizii. De aceea, AIPN are obligația de a verifica, înainte de a numi o persoană ca funcționar, dacă aceasta îndeplinește condițiile cerute în acest scop. În cazul în care comisia de evaluare admite în mod eronat participarea unui candidat la concurs și îl înscrie ulterior în lista de rezervă, AIPN trebuie să refuze numirea acestui candidat printr‑o decizie motivată, care să permită instanței Uniunii să îi aprecieze temeinicia (a se vedea Hotărârea din 15 septembrie 2005, Luxem/Comisia,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, având în vedere larga putere de apreciere de care dispune comisia de evaluare pentru a stabili dacă experiența profesională anterioară a candidaților le permite să îndeplinească condițiile de admitere la concurs, AIPN, în cadrul controlului pe care îl exercită cu privire la legalitatea deciziilor unei comisii de evaluare, trebuie să se limiteze să verifice dacă exercitarea puterii sale de apreciere de către comisia de evaluare nu a fost afectată de o eroare vădită.
Cu privire la acest ultim aspect, s‑a statuat că o eroare poate fi calificată drept vădită doar atunci când poate fi cu ușurință identificată utilizând unul dintre criteriile de care legiuitorul a înțeles să condiționeze exercitarea de către administrație a largii sale puteri de apreciere. În consecință, pentru a stabili dacă, în aprecierea faptelor, a fost săvârșită o eroare vădită, care este de natură să justifice anularea unei decizii, este necesar a se dovedi că aprecierile reținute în decizia în litigiu nu sunt plauzibile. Cu alte cuvinte, nu se poate vorbi despre o eroare vădită dacă aprecierea contestată poate fi considerată adevărată sau valabilă (a se vedea Hotărârea din 23 octombrie 2012, Eklund/Comisia,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
, punctul
și jurisprudența citată).
În primul rând, din aprecierile de mai sus decurge că, înainte de a o numi pe FE, pe de o parte, AIPN avea obligația de a controla decizia comisiei de evaluare de a o admite la concurs și, pe de altă parte, aceasta trebuia să refuze numirea respectivă în cazul în care ar fi considerat că decizia comisiei de evaluare era afectată de o eroare vădită de apreciere.
În speță, comisia de evaluare din cadrul concursului a decis să o admită pe FE la concurs. Chiar dacă această decizie nu era motivată, trebuie să se deducă de aici că acesta a considerat că candidata făcuse dovada că îndeplinea condiția de admitere legată de experiența profesională anterioară minimă.
În acest cadru și contrar celor statuate de Tribunalul Funcției Publice la punctele 69 și 70 din hotărârea atacată, nu revenea AIPN sarcina de a dovedi în mod specific că comisia de evaluare nu examinase deloc dacă FE îndeplinea condiția experienței profesionale minime, ci, în schimb, îi revenea sarcina de a verifica dacă aceasta luase în considerare că o parte importantă a acestei experiențe fusese realizată în free‑lance și dacă contabilizase, fără a săvârși o eroare vădită de apreciere, această experiență ca timp de lucru cu normă întreagă.
În această privință, trebuie să se observe că lipsa informațiilor cu privire la aprecierile comisiei de evaluare nu poate împiedica AIPN să considere că decizia la care a ajuns, respectiv decizia de a o admite pe FE la concurs, putea fi afectată de o eroare vădită de apreciere.
În consecință, Tribunalul Funcției Publice nu putea, fără a săvârși o eroare de drept, să concluzioneze că AIPN ar fi avut competența de a adopta decizia în litigiu doar în cazul în care ar fi fost evident că comisia de evaluare omisese să țină seama de condiția de admitere privind experiența profesională și să calculeze durata acesteia sau chiar în cazul în care comisia de evaluare ar fi decis să o admită pe FE la probele de concurs într‑un mod vădit arbitrar în raport cu termenii anunțului de concurs.
În al doilea rând, în ceea ce privește punctele 53 și 55 din hotărârea atacată, la care Tribunalul Funcției Publice face referire la punctul 70 din aceeași hotărâre, acesta a statuat în hotărârea respectivă că, pentru a aprecia admiterea FE la susținerea probelor, comisia de evaluare s‑a putut întemeia în special „pe faptul că trebuia să fie vorba despre o activitate «profesională» de jurist‑lingvist – prin urmare o activitate care nu putea să aibă un caracter «ocazional» și care trebuia să privească în principal traducerea de texte juridice – exercitată în mod constant, și anume pe o perioadă semnificativă, în serviciul unui comitent profesionist, persoană publică sau privată care, pe baza contractului în discuție, avea dreptul să solicite traduceri de texte juridice în orice moment și, dacă era cazul, în termene imperative, tocmai ca urmare a activității sale profesionale sau instituționale care impunea traduceri juridice de un anumit nivel”, și că „îi revenea comisiei de evaluare […] sarcina să aprecieze în mod diferit caracterul profesional al experienței dobândite după cum era vorba despre o activitate exercitată în calitate de «traducăto[r] „free‑lance”» sau în calitate de «jurist‑lingvist free‑lance», în special atunci când această a doua activitate fusese prestată în beneficiul unei instituții a Uniunii care, precum Curtea de Justiție, solicită prestatorilor săi numai traducerea de texte cu conținut exclusiv juridic”.
După cum susține Comisia, aceste criterii de admitere nu puteau fi relevante pentru aprecierea condiției privind durata experienței profesionale anterioare în speță. Astfel, pe de o parte, conform anunțului de concurs, candidații trebuiau să dovedească o durată minimă a experienței profesionale și nu o experiență în domeniul traducerii de texte juridice (a se vedea de asemenea punctul 34 de mai sus). În plus, anunțul de concurs nu furniza nicio instrucțiune cu privire la natura experienței profesionale minime solicitate sau cu privire la legătura sa cu atribuțiile care trebuiau exercitate, după cum a amintit chiar Tribunalul Funcției Publice la punctul 46 din hotărârea atacată. Pe de altă parte, identificând criteriile amintite, Tribunalul Funcției Publice s‑a pronunțat cu privire la caracteristicile și la obligațiile activității de jurist‑lingvist, precum și cu privire la diferențele dintre activitățile de „traduc[ător] «free‑lance»” și de „jurist‑lingvist free‑lance”, fără a‑și întemeia însă aceste concluzii pe elementele de la dosar.
În consecință, identificând, la punctele 53 și 55 din hotărârea atacată, criterii pentru aprecierea condiției de admitere în cauză care nu reieșeau din dosarul prezentat de părțile în primă instanță, Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept.
În al treilea rând, este necesar să se constate că, la punctele 73-82 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a aplicat, pe de altă parte, criteriile identificate la punctele 53 și 55 din hotărârea menționată în cadrul examinării „ero[rii] vădit[e] săvârșit[e] eventual de comisia de evaluare din cadrul concursului în aprecierea duratei experienței profesionale a [FE]”, fără a răspunde în mod valabil la argumentele Comisiei invocate cu privire la acest aspect și rezumate la punctul 76 din hotărârea atacată. În urma acestei examinări, Tribunalul Funcției Publice a concluzionat că Comisia nu a făcut nici dovada că comisia de evaluare săvârșise o eroare vădită de apreciere în calculul duratei experienței profesionale a FE (punctul 81 din hotărârea atacată).
Erorile de drept săvârșite de Tribunalul Funcției Publice la punctele 53, 55 și 56 din hotărârea atacată, astfel cum au fost identificate în cadrul examinării primului aspect și a prezentei critici din cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, au afectat astfel printr‑o eroare de drept aprecierea sa prin care, la punctele 75-81 din aceeași hotărâre, a statuat că Comisia nu a făcut nici dovada că comisia de evaluare săvârșise o eroare vădită în calculul duratei experienței profesionale a FE. Așadar, motivele pe care s‑a întemeiat Tribunalul Funcției Publice nu îi permiteau să ajungă în mod valabil la această concluzie.
Prin intermediul celei de a doua critici, Comisia susține că Tribunalul Funcției Publice ar fi denaturat elementele de probă de la dosar, acestea neputând conduce la a se considera, la punctele 61 și 77 din hotărârea atacată, că nimic nu permitea să se aprecieze că comisia de evaluare nu a ținut seama de caracterul free‑lance al activității FE.
La fel cum susține și FE, această critică trebuie respinsă. Astfel, Comisia nu prezintă niciun element de probă cu privire la un eventual calcul al comisiei de evaluare cu privire la experiența profesională a FE care ar permite să se constate că nu contabilizase efectiv această experiență ca activitate cu normă întreagă – eventual printr‑o metodă diferită de cea utilizată de AIPN –, nici nu apreciase această experiență pe baza altor criterii, de exemplu cele pe care Tribunalul Funcției Publice le‑a prezentat la punctele 53-55 din hotărârea atacată.
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, aprecierea faptelor de către instanța de prim grad nu constituie, sub rezerva cazului denaturării elementelor de probă prezentate în fața sa, o problemă de drept supusă ca atare controlului Tribunalului. O astfel de denaturare trebuie să reiasă în mod evident din înscrisurile dosarului, fără a fi necesară o nouă apreciere a faptelor și a probelor (a se vedea Hotărârea din 4 iulie 2014, Kimman/Comisia,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
, punctul
și jurisprudența citată). Or, deși Comisia invocă o denaturare a dosarului, aceasta urmărește să obțină în realitate o nouă apreciere a faptelor, care nu este supusă controlului instanței de recurs.
A treia critică din cadrul celui de al treilea aspect se întemeiază pe o eroare de drept în concluzia Tribunalului Funcției Publice, la punctele 57-61 din hotărârea atacată, potrivit căreia comisia de evaluare nu avea obligația de a aplica criteriul conversiei paginilor traduse în zile de lucru, astfel cum a fost aplicat de AIPN. Conform Comisiei, activitatea invocată de FE ar fi fost efectiv o activitate de traducere.
Potrivit FE, acest aspect este inadmisibil. Pe fond, aceasta susține că, în lipsa unor norme precise în anunțul de concurs și în ghidul adresat candidaților, comisia de evaluare putea aplica criteriile de examinare a duratei unei experiențe profesionale pe care le stabilise în acest scop.
Această critică trebuie respinsă. Astfel cum s‑a arătat la punctul 35 de mai sus, Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept statuând, la punctul 56 din hotărârea atacată, că comisia de evaluare nu era obligată să calculeze durata experienței profesionale ca activitate cu normă întreagă.
Cu toate acestea, trebuie să se precizeze că, în cadrul condiției de admitere astfel definite, comisia de evaluare era liberă să aplice orice metodă de calcul care i‑ar fi permis să contabilizeze perioada de experiență profesională vizată a FE ca o activitate efectuată cu normă întreagă. În consecință, argumentația Comisiei potrivit căreia criteriul conversiei paginilor traduse în zile de lucru era obligatoriu nu poate fi reținută.
Având în vedere tot ceea ce precedă, este necesar, pe de o parte, să se admită primul și al doilea aspect, precum și prima critică din cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv și, pe de altă parte, să se respingă a doua și a treia critică din cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv ca inadmisibilă și, respectiv, ca nefondată.
Cu toate acestea, erorile de drept constatate la punctele 35, 47, 62, 65 și 67 de mai sus nu permit anularea hotărârii atacate în măsura în care Tribunalul Funcției Publice a admis și al doilea motiv invocat de FE în primă instanță în subsidiar, statuând că AIPN săvârșise o eroare vădită de apreciere (punctele 83-94 din hotărârea atacată).
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o eroare de drept în concluzia potrivit căreia AIPN ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere
La punctele 91-93 din hotărârea atacată, pronunțându‑se cu privire la al doilea motiv, întemeiat în special pe eroarea vădită de apreciere a AIPN, Tribunalul Funcției Publice a statuat că modul de calcul al duratei experienței profesionale aplicat de AIPN „nu [fusese] stabilit în [Comunicarea vicepreședintelui Comisiei SEC(2004) 638 din 25 mai 2004 privind nevoile în materie de traducere] ca un criteriu obligatoriu de selecție pentru admiterea la probele unui concurs destinat în special recrutării de juriști‑lingviști”, „nu era prevăzut în anunțul de concurs”, „nu făcuse nici obiectul unei publicări accesibile sau cunoscute neapărat de comisia de evaluare sau de candidații interesați”, „nu corespunde[a] criteriilor utilizate de serviciile de traducere ale celorlalte instituții care au acces la lista de rezervă a concursului pentru recrutarea, dacă era cazul, a propriilor juriști‑lingviști” și nu era, așadar, vorba despre un criteriu „comun instituțiilor Uniunii”. În temeiul acestor considerații, Tribunalul Funcției Publice a concluzionat că AIPN „nu putea să utilizeze un mod de calcul exclusiv intern al Comisiei și care, în consecință, nu este interinstituțional, dovedindu‑se astfel irelevant, întrucât, în speță, este vorba despre recrutarea de juriști‑lingviști, și lipsit de caracter obligatoriu față de persoane externe instituției”.
La punctul 93 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a statuat astfel că analiza Comisiei, „presupunând chiar că este plauzibilă, nu se întemeia[…] pe nicio dispoziție legală relevantă și opozabilă în mod direct [FE] și constitui[a], în consecință, o eroare vădită din partea AIPN, ușor detectabilă de către Tribunal”, și a admis al doilea motiv invocat de FE în fața sa.
Potrivit Comisiei, lipsa prevederii în anunțul de concurs a unei metode de contabilizare a unei experiențe profesionale nu se poate opune ca comisia de evaluare să o aplice. În plus, problema eventualei nerespectări a condiției cu privire la experiența profesională ar putea fi invocată până în momentul recrutării. De altfel, lipsa aplicării criteriilor de contabilizare ar contraveni în mod vădit cerinței egalității de tratament între candidați. În sfârșit, concluzia Tribunalului Funcției Publice ar fi contradictorie și, prin urmare, ar încălca obligația de motivare, având în vedere punctul 93 din hotărârea atacată în care ar fi recunoscut că aplicarea criteriilor de conversie ale Comisiei putea fi considerată „plauzibilă”, ceea ce, în sensul jurisprudenței cu privire la noțiunea de eroare vădită de apreciere, ar exclude o asemenea eroare.
FE răspunde că, în lipsa unei metode de contabilizare în dispozițiile relevante, serviciile Comisiei ar putea aplica aceste metode în mod arbitrar și netransparent, în condițiile în care aceste dispoziții sunt obligatorii pentru comisia de evaluare. În plus, natura internă sau interinstituțională a normei de conversie ar fi irelevantă pentru aprecierea motivelor hotărârii atacate, care ar fi întemeiată pe caracterul opozabil al acestei norme. În sfârșit, referința la caracterul „plauzibil” al analizei experienței profesionale a FE ar fi o figură retorică care ar indica natura pur ipotetică a presupunerii, precum și caracterul suplimentar al celorlalte argumente invocate de FE în cel de al doilea motiv al acțiunii sale în primă instanță.
Trebuie arătat că Tribunalul Funcției Publice și‑a întemeiat concluzia potrivit căreia AIPN săvârșise o eroare vădită de apreciere pe constatarea că modul de calcul utilizat de aceasta din urmă, și anume contabilizarea duratei experienței profesionale în funcție de
ratio
de cinci pagini de traducere pe zi lucrătoare (a se vedea punctul 90 din hotărârea atacată), pe de o parte, nu se întemeia pe vreo dispoziție legală cunoscută și, pe de altă parte, nu era comun tuturor instituțiilor Uniunii. Astfel, pentru Tribunalul Funcției Publice, aplicarea acestui mod constituia o eroare vădită de apreciere, în special ca urmare a faptului că acesta era exclusiv intern al Comisiei și, ca atare, nu era nici relevant, nici nu avea caracter obligatoriu față de persoane externe Comisiei, precum FE (punctul 92 din hotărârea atacată).
În schimb, la punctele 86 și 94 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice nu s‑a pronunțat cu privire la problema dacă aprecierea experienței profesionale a FE de către AIPN putea fi acceptată ca fiind plauzibilă (punctul 93 din hotărârea atacată), preferând să limiteze examinarea sa la constatarea că modul de calcul utilizat de AIPN nu era opozabil FE. Or, printr‑o asemenea concluzie, Tribunalul Funcției Publice nu s‑a pronunțat efectiv cu privire la critica referitoare la eroarea vădită de apreciere, ci mai degrabă cu privire la critica pretinsei încălcări a principiului securității juridice.
Astfel, în primul rând, după cum reiese din jurisprudența citată la punctul 57 de mai sus, pentru a stabili că a fost săvârșită o eroare vădită în aprecierea faptelor care să fie de natură să justifice anularea unei decizii, este necesar să se demonstreze că aprecierile reținute în decizia în litigiu nu sunt plauzibile.
Întrucât Tribunalul Funcției Publice a statuat, la punctul 93 din hotărârea atacată, că AIPN a săvârșit o eroare vădită de apreciere fără a se pronunța în legătură cu caracterul plauzibil sau neplauzibil al analizei efectuate de aceasta din urmă cu privire la experiența profesională a FE, acesta a încălcat obligația de motivare astfel cum este prevăzută la articolul 36 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene.
În al doilea rând, în ceea ce privește principiul securității juridice, trebuie arătat, astfel cum a procedat Tribunalul Funcției Publice la punctul 42 din hotărârea atacată, că un anunț de concurs nu și‑ar mai putea îndeplini obiectivul, care este cel de a informa candidații cu privire la condițiile care trebuie îndeplinite pentru ocuparea unui post, dacă administrația ar putea elimina un candidat pentru un motiv care nu figurează în mod expres în respectivul anunț sau în statut ori care nu a făcut obiectul unei publicări (a se vedea în ceea ce privește anunțul pentru ocuparea unui post vacant Hotărârea din 14 aprilie 2011, Šimonis/Comisia,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
, punctul
, și Hotărârea din 15 octombrie 2014, Moschonaki/Comisia,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
, punctul
).
Cu toate acestea, în cazul în care cerința respectivă împiedică să fie opusă unui candidat care participă la un concurs o condiție de admitere care nu figurează, printre altele, în anunțul de concurs, aceasta nu poate fi interpretată în sensul că obligă AIPN să precizeze, în anunțurile de concurs, și modul sau diferitele moduri de calcul posibile pentru aplicarea unor asemenea condiții de admitere. Pe de altă parte, trebuie să se observe că o asemenea interpretare ar reduce aproape în totalitate larga putere de apreciere de care dispune comisia de evaluare în aprecierea respectării criteriilor prevăzute de anunțurile de concurs respective.
În consecință, nu se poate considera că, prin adoptarea deciziei în litigiu, AIPN a încălcat principiul securității juridice.
În duplică, FE susține că, contrar speței, anunțul de concurs în discuție în Hotărârea din 31 ianuarie 2006, Giulietti/Comisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), conținea o descriere explicită și detaliată a naturii experienței profesionale necesare, precum și a posturilor prin care putea fi dobândită. În plus, această hotărâre ar confirma că revine comisiei de evaluare din cadrul concursului, care dispune de o largă putere de apreciere, responsabilitatea de a aprecia dacă candidații îndeplinesc condițiile. Or, deciziile unei comisii de evaluare căreia AIPN nu i‑a oferit nicio indicație cu privire la exercitarea puterii sale de apreciere nu pot fi repuse în discuție ulterior de AIPN pe baza criteriilor de care comisia de evaluare nu era nicidecum ținută.
Aceste argumente trebuie respinse. Astfel, prezentul motiv privește relevanța și opozabilitatea modului de calcul utilizat de AIPN în speță, iar nu problema puterii de apreciere pe care comisia de evaluare o exercită în cadrul condițiilor de admitere prevăzute de anunțul de concurs.
Având în vedere considerațiile de mai sus, trebuie să se concluzioneze că Tribunalul Funcției Publice a săvârșit o eroare de drept atunci când a statuat că modul de calcul utilizat de AIPN nu era nici relevant, nici opozabil în speță și că, prin aplicarea lui, aceasta din urmă săvârșise o eroare vădită de apreciere.
În consecință, al doilea motiv trebuie să fie primit.
Cu privire la anularea în parte a hotărârii atacate
Întrucât primul aspect, al doilea aspect și prima critică din cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, precum și al doilea motiv au fost declarate fondate, rezultă că hotărârea atacată trebuie anulată în măsura în care pronunță anularea deciziei în litigiu, ca urmare a faptului că AIPN nu ar fi avut competența să o adopte și ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere.
În aceste condiții, decizia Tribunalului Funcției Publice de a obliga Comisia la plata unei indemnizații către FE, care se întemeia pe constatarea sa potrivit căreia din examinarea primului motiv invocat în fața sa rezulta că decizia în litigiu era afectată de nelegalitate (a se vedea punctul 121 din hotărârea atacată), este lipsită de temei juridic.
În consecință, fără să fie necesară examinarea celui de al treilea motiv, este necesară anularea punctelor 1 și 2 din dispozitivul hotărârii atacate.
În schimb, nu este necesară anularea punctului 3 din dispozitivul hotărârii atacate prin care Tribunalul Funcției Publice a respins în rest acțiunea introdusă de FE, această decizie nefiind afectată de faptul că primul aspect, al doilea aspect și prima critică din cadrul celui de al treilea aspect al primului motiv, precum și al doilea motiv au fost declarate fondate.
În sfârșit, având în vedere anularea în parte a hotărârii atacate, decizia Tribunalului Funcției Publice cu privire la cheltuielile de judecată și, în consecință, punctul 4 din dispozitivul hotărârii atacate trebuie să fie de asemenea anulate.
Cu privire la acțiunea introdusă în primă instanță
În temeiul articolului 4 din Regulamentul (UE, Euratom) 2016/1192 al Parlamentului European și al Consiliului din 6 iulie 2016 privind transferul către Tribunal al competenței de a se pronunța în primă instanță asupra litigiilor dintre Uniunea Europeană și agenții acesteia (
JO 2016, L 200, p. 137
), în cazul în care Tribunalul anulează o decizie a Tribunalului Funcției Publice, dar consideră că litigiul este în stare de judecată, camera care se pronunță asupra recursului se pronunță și asupra litigiului. Aceasta este situația în speță.
În această privință, trebuie precizat că, luând în considerare că hotărârea atacată se anulează doar în măsura în care este viciată de erorile constatate la punctele 35, 47, 62, 65, 67 și 90 de mai sus, care privesc afirmațiile formulate în primul și în al doilea motiv invocate în primă instanță și întemeiate pe necompetența AIPN, pe eroarea vădită de apreciere și pe încălcarea principiului securității juridice, celelalte aprecieri ale Tribunalului Funcției Publice au rămas definitive.
În special, trebuie să se constate că nu a fost repusă în mod explicit în discuție în cadrul prezentului recurs concluzia Tribunalului Funcției Publice care figurează la punctul 105 din hotărârea atacată, potrivit căreia concluziile în anulare formulate de FE îndreptate împotriva deciziei de respingere a reclamației sunt lipsite de conținut autonom și, prin urmare, trebuie considerate ca fiind formal îndreptate împotriva deciziei în litigiu, astfel cum se precizează prin decizia de respingere a reclamației. Această situație se regăsește în ceea ce privește aprecierea Tribunalului Funcției Publice care figurează la punctele 101-109 din hotărârea atacată, prin care acesta a respins al treilea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe încălcarea principiului bunei administrări și a obligației de solicitudine, precum și pe nerespectarea termenului rezonabil.
Astfel, este necesar ca Tribunalul să se pronunțe definitiv cu privire la acțiunea introdusă inițial în fața Tribunalului Funcției Publice de către FE, pronunțându‑se cu privire la criticile din cadrul celui de al doilea motiv și cu privire la al patrulea motiv, care nu au fost examinate de Tribunalul Funcției Publice.
În această privință, în primul rând, din analiza primului motiv invocat în cadrul prezentului recurs rezultă că, în speță, condiția de admitere privind durata minimă a experienței profesionale anterioare trebuia înțeleasă ca raportându‑se la o perioadă de lucru efectuată cu normă întreagă și că, înainte de a o recruta pe FE, AIPN avea obligația de a verifica dacă aceasta îndeplinea condițiile necesare în acest scop.
În plus, faptul că modul de calcul al experienței profesionale anterioare nu era prevăzut în anunțul de concurs nu poate fi interpretat în sensul că scutește comisia de evaluare de contabilizarea, ca lucru cu normă întreagă, a duratei experienței respective.
În aceste condiții, examinând dosarul FE înainte de recrutarea sa, AIPN a putut observa că activitatea de jurist‑lingvist free‑lance pe care o invoca reprezenta aproape jumătate din experiența sa profesională (15 luni dintr‑un total de 31 de luni) și aproape două treimi din perioada minimă de 24 de luni necesară, că, în această perioadă, FE tradusese un număr total de 721 de pagini și că, în paralel cu o parte din această activitate, își continuase studiile (a se vedea punctele 11, 19, 78 și 79 din hotărârea atacată). În aceste împrejurări, trebuie să se considere că AIPN a putut proceda în mod valabil la verificarea duratei experienței profesionale anterioare a FE.
În al doilea rând, în ceea ce privește cel de al doilea motiv invocat de FE în primă instanță cu titlu subsidiar și,
primo
, în ceea ce privește pretinsa eroare vădită de apreciere a AIPN, trebuie să se observe că modul de calcul care constă în cuantificarea activității efectuate pe baza numărului de pagini traduse este utilizat în general în domeniul traducerii, atât de către instituții, cât și în sfera privată, probabil pentru că este considerat cel mai obiectiv. Este utilizat printre altele și de Curtea de Justiție a Uniunii Europene, inclusiv în ceea ce privește juriștii‑lingviști, precum și pentru plata serviciilor de traducere free‑lance. Pe de altă parte, trebuie să se arate că bonurile de comandă ale Curții de Justiție a Uniunii Europene prezentate de FE menționează ca sarcină de efectuat „traducerea documentului”, termenul prevăzut pentru aceasta, numărul de pagini ale documentului în cauză, prețul pe pagină și suma totală de plată. În plus, Tribunalul Funcției Publice nu a constatat nicidecum că, pentru a‑și valorifica experiența de „jurist‑lingvist free‑lance”, FE ar fi prezentat elemente de probă care să dovedească că, în acest scop, ea ar fi efectuat pentru Curtea de Justiție a Uniunii Europene alte sarcini în afara celor de traducere de documente juridice.
Pe de altă parte, faptul că AIPN a utilizat criteriul numărului de pagini traduse pe zi în funcție de
ratio
utilizată de serviciile de traducere ale Comisiei, și anume cinci pagini pe zi lucrătoare, nu poate fi considerat vădit eronat în sine.
În această privință, trebuie să se observe că decizia comisiei de evaluare și cea a AIPN în speță nu au același domeniu de aplicare. Dacă prima dintre aceste decizii conduce la admiterea sau la neadmiterea unui candidat la concurs, decizia AIPN se limitează la eventuala recrutare a candidatului care a reușit la concurs de către o anumită instituție. Trebuie amintit că – contrar celor ce par să reiasă în special din cuprinsul punctelor 62-72 din hotărârea atacată, la care Tribunalul Funcției Publice a examinat „competența AIPN de a o înlătura pe [FE] de pe lista de rezervă a candidaților care au reușit la concurs” ‐, potrivit unei jurisprudențe constante întemeiate pe principiul independenței comisiilor de evaluare, AIPN nu dispune de competența de a anula sau de a modifica o decizie luată de o comisie de evaluare din cadrul unui concurs (Hotărârea din 20 februarie 1992, Parlamentul/Hanning,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
, punctul
, și Hotărârea din 15 septembrie 2005, Luxem/Comisia,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, punctele
și
). Or, întrucât FE urmărea să fie recrutată la Comisie și în lipsa unui mod interinstituțional general aplicabil sau a unor indicații cu privire la calculul plauzibil din partea comisiei de evaluare, AIPN din cadrul Comisiei a aplicat în mod corect modul de calcul utilizat în general la nivel intern în materie de traducere.
În plus, în ceea ce privește precizarea Tribunalului Funcției Publice potrivit căreia era vorba, în speță, despre traducerea specifică a unor texte juridice sau despre verificarea concordanței lingvistice și juridice a unor texte legislative (punctul 90 din hotărârea atacată), trebuie să se observe că FE nu a furnizat elemente de probă care să demonstreze că, în temeiul unui calcul prin care se aplică o altă
ratio
de pagini traduse pe zi, utilizat în special la Curtea de Justiție a Uniunii Europene, ea ar fi putut îndeplini condiția privind experiența profesională anterioară minimă de 2 ani.
Trebuie să se concluzioneze de aici că modul de calcul utilizat de AIPN nu era nerezonabil și că FE nu a demonstrat că, prin alt mod de calcul, AIPN ar fi putut ajunge la o decizie diferită. În consecință, nu se poate considera că aplicarea acestui mod de calcul este vădit eronată.
În sfârșit, argumentația potrivit căreia AIPN ar fi săvârșit o eroare vădită de apreciere prin constatarea că stagiul efectuat de FE la cabinetul de avocatură W. la Bruxelles durase două luni și nu trei luni trebuie respinsă ca inoperantă. Astfel, chiar dacă s‑ar considera că AIPN ar fi săvârșit efectiv o astfel de eroare, această concluzie nu poate modifica decizia sa potrivit căreia FE nu îndeplinea condiția de admitere la concursul în discuție.
Secundo
, trebuie să se respingă de asemenea critica invocată de FE în primă instanță, întemeiată pe încălcarea principiului egalității de tratament. Astfel, FE nu demonstrează că situația în care se afla era diferită de cea a traducătorilor care lucrează pentru alte instituții sau care traduc în alte limbi decât polona.
Tertio
, în primă instanță, FE susținea de asemenea că, prin aplicarea principiului potrivit căruia experiența sa profesională trebuia să corespundă unui angajament cu normă întreagă, AIPN nu ar fi respectat anunțul de concurs. În plus, acesta nu ar fi prevăzut o cerință cu privire la performanța sau la randamentul candidaților și nici norme precum cele aplicate de AIPN. Aceste argumente trebuie respinse pentru motivele prezentate în special la punctele 29 și 86 din prezenta hotărâre.
În al treilea rând, în ceea ce privește al patrulea motiv invocat în primă instanță, întemeiat pe nelegalitatea condiției de admitere la concurs referitoare la experiența profesională, FE susține, printr‑o excepție de nelegalitate, că această condiție de admitere care figura în anunțul de concurs ar fi contrară principiului egalității de tratament, în măsura în care alte anunțuri de concurs pentru recrutarea de juriști‑lingviști nu ar prevedea o condiție de acest tip.
Comisia solicită respingerea celui de al patrulea motiv cu titlu principal ca inadmisibil și cu titlu subsidiar ca nefondat.
La punctul 112 din hotărârea atacată, Tribunalul Funcției Publice a statuat că, întrucât primul motiv de anulare, întemeiat pe necompetența AIPN, a fost primit, nu mai era necesar să se examineze al patrulea motiv. În plus, a precizat că, „din moment ce, în raport cu condițiile cuprinse în anunțul de concurs referitoare la repartizarea competențelor între AIPN și comisia de evaluare, s[e] stabili[se] că AIPN era obligată, prin decizia comisiei de evaluare, să o admită pe [FE] la concurs în ceea ce privește condiția referitoare la experiența profesională, în măsura în care această decizie nu era afectată de o eroare vădită, eventuala nelegalitate a acestei condiții de admitere nu ar avea ca rezultat un prejudiciu personal suplimentar pentru care pot fi acordate despăgubiri în beneficiul [FE]”.
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că, în cadrul unei proceduri de recrutare, care este o operațiune administrativă complexă compusă dintr‑o succesiune de decizii, un candidat la un concurs poate, în cadrul unei acțiuni îndreptate împotriva unui act ulterior, să invoce neregularitățile actelor anterioare strâns legate între ele (a se vedea Hotărârea din 11 august 1995, Comisia/Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
, punctul
și jurisprudența citată), și să se prevaleze în special de nelegalitatea anunțului de concurs în temeiul căruia a fost adoptat actul în discuție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 septembrie 1993, Noonan/Comisia,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
, punctul
, și Hotărârea din 5 decembrie 2012, BA/Comisia,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
, punctul
).
În ceea ce privește principiul egalității de tratament, aplicabil dreptului funcției publice a Uniunii, acesta se încalcă atunci când două categorii de persoane ale căror situații de fapt și de drept nu prezintă o diferență esențială beneficiază de un tratament diferit și când o astfel de diferență de tratament nu este justificată în mod obiectiv. Legiuitorul are obligația ca, la adoptarea normelor aplicabile printre altele funcției publice a Uniunii, să respecte principiul general al egalității de tratament (a se vedea Hotărârea din 13 octombrie 2015, Comisia/Verile și Gjergji,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie amintit că AIPN dispune de o largă putere de apreciere pentru a stabili condițiile de admitere la concursuri în funcție de interesele serviciului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 noiembrie 2001, Van Huffel/Comisia,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
, punctul
și jurisprudența citată). Prin urmare, o încălcare a principiului egalității de tratament prin anunțul de concurs în discuție nu se poate deduce din simplul fapt că alte concursuri având ca obiect recrutarea de juriști‑lingviști, organizate, pe de altă parte, ulterior concursului vizat în speță, nu prevăzuseră aceeași condiție de experiență profesională minimă precum cea în discuție în speță.
În plus, FE nu a demonstrat că, în special din punctul de vedere al interesului serviciului, candidații la concursul în cauză se aflau în aceeași situație de drept și de fapt ca și candidații la celelalte concursuri pentru recrutarea de juriști‑lingviști menționate.
Rezultă că anunțul de concurs în cauză nu este contrar principiului egalității de tratament.
În al patrulea rând, în ceea ce privește cererea de despăgubire, trebuie amintit că, atunci când prejudiciul invocat de un reclamant își are originea în adoptarea unei decizii care face obiectul unor concluzii în anulare, respingerea acestor concluzii în anulare atrage după sine, în principiu, respingerea concluziilor privind despăgubirile, acestea fiind în strânsă legătură (a se vedea Hotărârea din 11 decembrie 2013, Andres și alții/BCE,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, trebuie să se arate că prejudiciul de care se prevala FE își are originea în pretinsa nelegalitate a deciziei în litigiu a AIPN și că concluziile în anulare au fost respinse. În consecință, trebuie să se respingă cererea de despăgubire formulată de FE.
Din considerațiile de mai sus rezultă că acțiunea în primă instanță trebuie respinsă în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Conform articolului 211 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat, iar Tribunalul soluționează el însuși litigiul, acesta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 211 alineatul (1) din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Pe de altă parte, din articolul 211 alineatul (3) din Regulamentul de procedură rezultă că, în cazul recursurilor formulate de instituții, cheltuielile efectuate de acestea rămân în sarcina lor, fără a aduce atingere prevederilor articolului 135 alineatul (2) din același regulament.
În speță, este necesară obligarea Comisiei și a FE să suporte propriile cheltuieli de judecată din cadrul procedurii de recurs. În ceea ce privește procedura în primă instanță, întrucât FE a căzut în întregime în pretenții și Comisia a solicitat obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, este necesară obligarea FE la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera de recursuri)
declară și hotărăște:

1)
Anulează punctele 1, 2 și 4 din dispozitivul Hotărârii Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (Camera întâi) din 6 octombrie 2015, FE/Comisia (F‑119/14).

2)
Respinge acțiunea introdusă de FE în fața Tribunalului Funcției Publice în cauza F‑119/14.

3)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii de recurs.

4)
Obligă FE să suporte cheltuielile de judecată aferente procedurii în fața Tribunalului Funcției Publice, inclusiv cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Europeană.

Jaeger
Prek
Frimodt Nielsen
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 15 septembrie 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.