CELEX: 62016CJ0635
Apellatsioonkaebus
Tühistamishagi
Vastuvõetavus
Hagi eseme kindlaksmääramine
Finantsabi andmine Euroopa ühendamise rahastu valdkonnas
Transpordisektor ajavahemikul 2014-2020
Projektikonkurss
Innovatsiooni ja Võrkude Rakendusamet (INEA)
E-kiri, millega hagejat teavitatakse tema projekti tagasilükkamisest
Euroopa Komisjoni hilisem otsus, millega kinnitatakse välja valitud projektide nimekiri
Tõhus kohtulik kaitse

Apellatsioonkaebuses palub Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (edaspidi „Spliethoff“) tühistada Üldkohtu 11. oktoobri 2016. aasta määruse Spliethoff’s Bevrachtingskantoor
vs
. komisjon (T‑564/15, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtumäärus“,
EU:T:2016:611
), millega Üldkohus jättis rahuldamata tema hagi, mille ese oli nõue tühistada otsus, mis väidetavalt sisaldub Innovatsiooni ja Võrkude Rakendusameti (INEA) 17. juuli 2015. aasta e‑kirjas.
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 58/2003
Nõukogu 19. detsembri 2002. aasta määrus (EÜ) nr 58/2003, millega kehtestatakse nende täitevasutuste põhikiri, kellele usaldatakse teatavad ühenduse programmide juhtimisega seotud ülesanded (
EÜT 2003, L 11, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/04, lk 235), määrab kindlaks täitevasutuste loomise ja tegevuse õigusliku raamistiku.
Määruse artikli 3 „Täitevasutuste loomine ja lõpetamine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Komisjon võib pärast tasuvusanalüüsi korraldamist otsustada luua täitevasutuse, et usaldada sellele teatavad ühe või mitme ühenduse programmi juhtimisega seotud ülesanded. Ta määrab kindlaks täitevasutuse eluea.
[…]“.
Nimetatud määruse artikli 6 „Ülesanded“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Artikli 3 lõikes 1 nimetatud eesmärgi saavutamiseks võib komisjon täitevasutusele usaldada igasuguseid ülesandeid, mis on vajalikud ühenduse programmi juhtimiseks, välja arvatud ülesanded, mis nõuavad diskretsiooni seoses poliitiliste otsuste täideviimisega.
[…]
3.   Tingimused, kriteeriumid, parameetrid ja protseduurid, mida täitevasutus peab lõikes 2 nimetatud ülesandeid täites järgima, ning asutuse vastutusalasse kuuluvate ühenduse programmide eest vastutavate komisjoni talituste poolt korraldatavate kontrollimiste üksikasjad määratleb komisjon volikirjas.“
Määrus (EL) nr 1316/2013
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2013. aasta määruse (EL) nr 1316/2013, millega luuakse Euroopa ühendamise rahastu, muudetakse määrust (EL) nr 913/2010 ja tunnistatakse kehtetuks määrused (EÜ) nr 680/2007 ja (EÜ) nr 67/2010 (
ELT 2013, L 348, lk 129
), artikli 1 kohaselt on selle määruse eesmärk luua Euroopa ühendamise rahastu, millega määratakse kindlaks tingimused, meetodid ja menetlused Euroopa Liidu rahalise abi andmiseks üleeuroopalistele võrkudele eesmärgiga toetada ühishuviprojekte transpordi‑, telekommunikatsiooni‑ ja energiataristu sektoris ning kasutada ära nende sektorite omavahelist võimalikku koostoimet. Määrusega kehtestatakse samuti aastate 2014–2020 mitmeaastase finantsraamistiku alusel eraldatavate vahendite jaotus.
Määruse artiklis 18 „Liidu rahalise abi andmine“ on ette nähtud:
„1.   Pärast iga […] projektikonkurssi otsustab komisjon valitud projektidele või nende osadele antava rahalise abi summa, tegutsedes artiklis 25 osutatud kontrollimenetluse kohaselt. Komisjon täpsustab nende rakendamise tingimused ja meetodid.
2.   Komisjon teatab abisaajatele ja asjaomastele liikmesriikidele igast antavast rahalisest abist.“
Määruse artiklis 25 „Komiteemenetlus“ on sätestatud:
„1.   Komisjoni abistab Euroopa ühendamise rahastu koordineerimiskomitee. Kõnealune komitee on komitee [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määruse (EL) nr 182/2011, millega kehtestatakse eeskirjad ja üldpõhimõtted, mis käsitlevad liikmesriikide läbiviidava kontrolli mehhanisme, mida kohaldatakse komisjoni rakendamisvolituste teostamise suhtes (
ELT 2011, L 55, lk 13
)] tähenduses.
2.   Käesolevale lõikele viitamisel kohaldatakse määruse [nr 182/2011] artiklit 5.
3.   Komitee tagab […] tööprogrammide horisontaalse ülevaate, et tagada nendevaheline kooskõla ning transpordi-, telekommunikatsiooni- ja energiasektorite vahelise koostoime väljaselgitamine, ellurakendamine ja hindamine. Eelkõige püüab komitee koordineerida tööprogramme, et võimaldada mitut sektorit hõlmavaid projektikonkursse.“
Rakendusotsus 2013/801/EL
INEA loodi määruse (EÜ) nr 58/2003 alusel komisjoni 23. detsembri 2013. aasta rakendusotsusega 2013/801/EL (
ELT 2013, L 352, lk 65
).
Selle otsuse artiklis 3 „Eesmärgid ja ülesanded“ on eelkõige ette nähtud:
„1.   [INEA‑le] tehakse ülesandeks järgmiste ühenduse programmide osade juhtimine:
a)
Euroopa ühendamise rahastu;
[…]
3.   [INEA] vastutab lõigetes 1 ja 2 osutatud ühenduse programmide osade rakendamisega seotud järgmiste ülesannete täitmise eest:
a)
programmi rakendamise mõne etapi haldamine ja eriprojektide kõikide etappide mõne faasi juhtimine komisjonis vastu võetud asjaomaste tööprogrammide alusel, kui komisjon on ametit nii volikirjas volitanud;
b)
eelarve täitmise aktide vastuvõtmine tulude ja kulude osas ning programmi juhtimiseks vajalike kõigi toimingute tegemine, kui komisjon on [INEAt] nii volikirjas volitanud;
c)
programmi rakendamise toetamine, kui komisjon on [INEAt] nii volikirjas volitanud.“
Otsus C(2013) 9235 final
Komisjoni 23. detsembri 2013. aasta otsus C(2013) 9235 final, millega Innovatsiooni ja Võrkude Rakendusametile delegeeritakse volitused täita liidu programmide rakendamisega seotud ülesandeid transpordi-, energeetika- ja telekommunikatsioonitaristu, transpordi- ja energeetikauuringute ning innovatsiooni valdkonnas, eelkõige volitus kasutada liidu üldeelarvesse kantud assigneeringuid, määrab üksikasjalikult kindlaks INEA ülesanded ning sätestab nii nende täitmise kui ka komisjoni ja INEA vaheliste suhete raamistiku.
Selle otsuse artiklis 2 „Vastutavad peadirektoraadid“ on ette nähtud:
„Järgmised peadirektoraadid on [INEA] vastutavad peadirektoraadid:
–
liikuvuse ja transpordi peadirektoraat;
[…]
Vastutavate peadirektoraatidena juhivad nad komisjoni ja [INEA] vahelisi suhteid ning vastutavad [INEA] tegevuse kontrollimise ja järelevalve eest […]“. [Siin ja edaspidi on osundatud otsust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Selle otsuse artikli 4 „[INEA‑le] delegeeritud ülesanded“ punktis 1 on ette nähtud:
„(1)
[INEA] vastutab järgmiste programmiosade elluviimise ja ülesannete täitmise eest:
–
Euroopa ühendamise rahastu puhul – transport, energia ja telekommunikatsioonivõrgud, I lisas mainitud osad ja ülesanded;
[…]“.
Sama otsuse artiklis 5 „Komisjoni ülesanded“ on ette nähtud:
„(1)
[INEA] täidab ainult ülesandeid, mis talle on antud artikli 4 alusel.
(2)
[INEA] ei täida ülesandeid, mille puhul on suur kaalutlusruum, mille sisustamine eeldab poliitiliste otsuste tegemist. Eelkõige hoidub ta:
[…]
(e)
[Euroopa ühendamise rahastu] raames rahalise abi andmist käsitlevate otsuste ning nende otsuste võimalike muudatuste tegemisest;
[…]“.
Otsuse C(2013) 9235 final I lisa B osas on ette nähtud:
„[INEA‑le] usaldatud Euroopa ühendamise rahastu osa puhul juhib [INEA] komisjoni delegeeritud volitusi arvestades ja komisjoni poolt vastu võetud vastava iga-aastase tööprogrammi raames kooskõlastatult vastutava peadirektoraadiga ja viimase nõusolekul teatavaid või kõiki programmi elluviimise etappe ning teatavaid või kõiki projektitsükli etappe.
Seejuures on [INEA] ülesandeks tagada järelevalve Euroopa ühendamise rahastust rahastatavate ühishuviprojektide üle, teostada kontrolli ja vajaduse korral abistada komisjoni teatavates programmi ja projektidega seotud ülesannetes, mis käesoleva otsuse kohaselt on jäetud komisjonile. Eelkõige on [INEA] ülesanne:
(a)
toimingute ja menetluste korraldamine enne seda, kui komisjon võtab vastu otsused rahalise abi andmise kohta ja sõlmitakse toetuslepingud ning vastavate otsuste ja lepingute haldamine:
[…]
–
taotlejate, kelle taotlus jäeti rahuldamata, ja taotlejate, kelle taotlus rahuldati, teavitamine komisjoni otsustest rahalise abi andmise kohta […];
[…]
–
täitma tavapäraseid tagantjärele avaldamise ja tulemuste levitamise ülesandeid;
[…]“.
31. juuli 2015. aasta rakendusotsus
Komisjoni 31. juuli 2015. aasta rakendusotsus C(2015) 5274 final, millega kinnitatakse liidu finantsabi saavate projektide nimekiri Euroopa ühendamise rahastu transpordivaldkonna mitmeaastase tööprogrammi alusel 11. septembril 2014 välja kuulutatud projektikonkursside tulemusel (edaspidi „31. juuli 2015. aasta rakendusotsus“), avaldati komisjoni liikuvuse ja transpordi peadirektoraadi veebisaidil ja INEA veebisaidil vastavalt 12. ja 14. oktoobril 2015.
Selle otsuse põhjendustes 4 ja 6 on märgitud:
„(4)
Komisjon pidi 2014. aasta mitmeaastase tööprogrammi raames välja kuulutatud projektikonkursside ning hindamis- ja valikumenetluse tulemusel vastavalt [määruse nr 1316/2013] artikli 25 lõikes 2 ette nähtud menetlusele välja valima rahastatavad ühishuviprojektid ja määrama väljavalitud projektidele või projektiosadele eraldatava rahalise toetuse summa.
[…]
(6)
Käesoleva otsusega välja valitud ühishuviprojektide nimekiri on kooskõlas [määruse nr 1316/2013] artikli 25 lõike 1 alusel moodustatud komitee arvamusega.“
Otsuse ainsas artiklis on ette nähtud:
„Lisas esitatud nimekiri ELi rahalist abi saavatest ja ühist huvi pakkuvatest projektidest Euroopa ühendamise rahastu valdkonnas ning meetmete arvestuslik hinnanguline kogukulu, rahalise abi protsent arvestuslikust hinnangulisest kogukulust ja rahalise abi maksimaalne summa kiidetakse heaks.“
Vaidluse taust
Spliethoff on Amsterdamis (Madalmaad) asuv äriühing, kes haldab 50 mitmeotstarbelisest alusest koosnevat laevastikku.
INEA kuulutas 11. septembril 2014 komisjoni 26. märtsi 2014. aasta rakendusotsuse C(2014) 1921 final, millega kehtestatakse 2014. aasta mitmeaastane tööprogramm, et anda finantsabi Euroopa ühendamise rahastu valdkonnas „Transpordisektor ajavahemikul 2014–2020“, alusel välja projektikonkursi.
Spliethoff vastas konkursikutsele, esitades 25. veebruaril 2015 oma projekti rahalise toetuse saamiseks.
17. juulil 2015 sai Spliethoff e‑kirja, millele oli alla kirjutanud hindamisega tegelev INEA meeskond (edaspidi „17. juuli 2015. aasta e‑kiri“), mille inglise keeles koostatud sisu oli järgmine:
„Lugupeetud osaleja,
„11. septembril 2014 avaldatud projektikonkursi Euroopa ühendamise rahastu transpordivaldkonnas raames esitatud abikõlblike projektide hindamine on toimunud ja komisjon on koostanud nimekirja [Euroopa] Liidu rahalist abi saavatest projektidest. 10. juulil 2015 esitas Euroopa ühendamise rahastu koordineerimiskomitee, mis koosneb liikmesriikide esindajatest, positiivse arvamuse kõnealuse esialgse nimekirja kohta.
Peame Teile kahetsusega teatama, et Teie taotlus jäeti eespool kirjeldatud menetluses rahuldamata järgmistel põhjustel:
[…]
Käimas on menetlus, mille tulemusel võtab [komisjon] vastu otsuse Euroopa ühendamise rahastust rahastatavate projektide valiku ja neile toetuste andmise kohta üleeuroopalise transpordi valdkonnas. Ebatõenäolisel juhul, kui selle otsuse vastuvõtmine toob kaasa muudatusi, mis puudutavad Teie projekti, teatatakse Teile sellest eraldi e-kirjaga.
[…]
Ühegi teiepoolse taotluse ega meie või komisjoni vastuse, ega teie poolt haldusomavoli põhjendusel esitatava kaebuse eesmärk või tagajärg ei saa olla selle tähtaja peatumine, mis kehtib käesoleva kirjaga edastatud komisjoni otsuse peale tühistamishagi esitamiseks, mis tuleb esitada kahe kuu jooksul alates käesoleva kirja saamisest. Tühistamishagi menetlemiseks pädev kohus on Euroopa Liidu Üldkohus.
[…]
Hindamise läbiviimise eest vastutav INEA meeskond.“
Komisjon võttis 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse vastu pärast projektikonkurssi, millest Spliethoff osa võttis. Spliethoffi projekti selles nimekirjas ei olnud.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtumäärus
Spliethoff esitas Üldkohtu kantseleisse 25. septembril 2015 saabunud avaldusega komisjoni vastu hagi 17. juuli 2015. aasta e-kirjas väidetavalt sisalduva otsuse tühistamiseks.
Komisjon esitas 18. detsembril 2015 Üldkohtu kantseleisse eraldi dokumendiga Üldkohtu kodukorra artikli 130 alusel vastuvõetamatuse vastuväite.
Vastuvõetamatuse vastuväite põhjendamiseks tugines komisjon kahele läbivaatamist takistavale asjaolule: esiteks on vaidlusalune 17. juuli 2015. aasta e‑kiri ettevalmistav akt ja sellest tulenevalt ei ole see vaidlustatav, ja teiseks ei saa hagi esitada komisjoni vastu, kuna tema ei ole 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor.
Spliethoff rõhutas oma märkustes vastuvõetamatuse vastuväite kohta, et kuigi 17. juuli 2015. aasta e‑kirja saatja oli INEA, oli selle kirja eesmärk teatada talle komisjoni otsusest lükata tema projekt tagasi või vähemalt saab seda nii tõlgendada, sest tema ei teadnud 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse olemasolust ja seetõttu oli 17. juuli 2015. aasta e‑kirja sõnastus eksitav. Spliethoff taotles ka, et juhul, kui peaks leitama, et tema projekti tagasilükkavaks komisjoni otsuseks on 31. juuli 2015. aasta rakendusotsus, otsustaks Üldkohus, et tema hagi on esitatud selle otsuse peale.
Üldkohus analüüsis vaidlustatud kohtumääruse punktides 17–25 esiteks, kas põhjendatud on teine asja läbivaatamist takistav asjaolu, mille kohaselt ei ole komisjon 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor.
Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtumääruse punktis 19 selle kohta meelde, et kuigi põhimõtteliselt peab hagi olema esitatud vaidlustatud akti andja vastu, on delegeeritud volituste alusel antud aktid teatud juhtudel omistatavad volituse andnud institutsioonile, ja seda eelkõige juhul, kui akti andjal on ainult nõuandev pädevus või kui otsuse, mille tühistamist nõutakse, tegemine sõltub volituse andnud institutsiooni eelnevast nõusolekust.
Olles vaidlustatud kohtumääruse punktides 20 ja 21 üles lugenud volitused, mis komisjon määruse nr 58/2003 alusel INEA‑le delegeeris, asus Üldkohus selle kohtumääruse punktis 22 seisukohale, et Üldkohtus vaidlustatud akti ehk 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor on INEA, et see akt on vastu võetud komisjoni poolt määruse nr 58/2003 alusel delegeeritud volituste alusel ja et ei ole tõendatud, et komisjon oleks selle aktiga seotud.
Mis puudutab Spliethoffi argumenti, et tema tõlgendas 17. juuli 2015. aasta e‑kirja nii, et selle on saatnud INEA ja sellega tehakse talle teatavaks komisjoni otsus toetuse andmise kohta, siis tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 23, et INEA ülesanne on komisjoni tehtud otsustest teada anda ja tal ei ole pädevust teha ise otsuseid Euroopa ühendamise rahastust toetuste andmise kohta. Üldkohus lisas, et esimese asja läbivaatamist takistava asjaolu analüüsi põhjal selgub, et kõnealuse e‑kirja saatmise kuupäeval oli menetlus, milles komisjon tegi valiku- ja toetuste andmise otsuse, veel pooleli.
Üldkohus järeldas sellest vaidlustatud kohtumääruse punktis 24, et Spliethoffi hagi tuleb vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata jätta, kuna see oli esitatud komisjoni vastu, kes ei ole 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor.
Vaidlustatud kohtumääruse punktist 25 ilmneb, et Üldkohus pidas siiski vajalikuks võtta seisukoht ka esimese asja läbivaatamist takistava asjaolu suhtes, mille kohaselt on 17. juuli 2015. aasta e‑kiri ettevalmistav akt, mistõttu ei saa selle peale hagi esitada.
Vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 märkis Üldkohus selle kohta, et kuigi selle e‑kirja sõnastus – milles käsitleti Spliethoffi käsutuses olevaid õiguskaitsevahendeid ja neile kohaldatavaid tähtaegu – võis jätta mulje, et selle kirjaga tehakse teatavaks komisjoni lõplik otsus, viidati selles e‑kirjas mitmel korral sõnaselgelt komisjoni pooleli olevale menetlusele ja teavitati Spliethoffi sellest, et pooleli oleva menetluse käigus ei olnud tema projekti abikõlblikuks tunnistatud.
Olles vaidlustatud kohtumääruse punktis 33 meelde tuletanud, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirjas oli täpsustatud, et menetlus, milles tehakse komisjoni otsus projektide valiku ja toetuste andmise kohta, oli endiselt pooleli, ja et on võimalik, kuid vähe tõenäoline, et selle otsuse vastuvõtmise tulemusel toimub muudatus Spliethoffi projekti osas, tõdes Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 34 ja 35, et sellest e‑kirjast selgub, et komisjon ei olnud selles menetluses veel teinud lõplikku otsust ja et komisjon asus oma lõplikule seisukohale alles 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse vastuvõtmisega.
Seetõttu nõustus Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 37 ka esimese vastuvõetamatuse vastuväitega.
Spliethoffi taotluse kohta käsitada juhul, kui Üldkohus leiab, et otsus, millega tema projekt tagasi lükati, on 31. juuli 2015. aasta rakendusotsus, lugeda tema hagi esitatuks selle otsuse peale, märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 38, et tema kodukord ja kohtupraktika ei võimalda laiendada hagi eset nii, et see muutub 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse tühistamisnõudeks.
Üldkohus tuletas vaidlustatud kohtumääruse punktis 39 selles küsimuses meelde, et tema kodukorra artikli 86 lõikes 1 on ette nähtud, et kui akt, mille tühistamist nõutakse, on asendatud või muudetud teise aktiga, millel on sama ese, võib hageja selle uue asjaolu arvesse võtmiseks muuta hagiavaldust. Üldkohus täpsustas aga, et selle sättega ei ole silmas peetud olukordi, kus hagi ei ole esitatud lõpliku akti peale. Üldkohus märkis ka, et enne artikli 86 lisamist kodukorda oli kohtupraktika kohaselt lubatud hagi eset laiendada, juhul kui tegemist oli aktidega, mis olid laadi ja eseme poolest identsed hagiavalduses vaidlustatud akti laadi ja esemega.
Üldkohus märkis vaidlustatud kohtumääruse punktis 40, et 17. juuli 2015. aasta e‑kiri on ainult esialgne dokument ega kujuta endast seega lõplikku akti ja järelikult ei tekita see õiguslikke tagajärgi, mida võidaks asendada või pikendada hilisema otsusega, nagu 31. juuli 2015. aasta rakendusotsus. Üldkohus tuletas ka meelde, et menetluse käigus vastu võetud hilisemat akti ei saa lugeda uueks asjaoluks, mille tõttu võib hageja oma nõudeid muuta, ilma et vaidluse ese ise seetõttu muutuks.
Seetõttu jättis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 41 Spliethoffi nõuete muutmise taotluse rahuldamata.
Eelnevat arvestades tunnistas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 42 Spliethoffi nõuded vastuvõetamatuks.
Poolte nõuded Euroopa Kohtus
Spliethoff palub Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtumäärus;
–
saata kohtuasi tagasi Üldkohtule uueks arutamiseks, ja
–
mõista kohtukulud, sealhulgas Üldkohtu menetluse kulud, välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
tunnistada apellatsioonkaebus tervikuna või osaliselt vastuvõetamatuks või teise võimalusena jätta apellatsioonkaebus tervikuna põhjendamatuse tõttu rahuldamata, ja
–
mõista kohtukulud välja Spliethoffilt.
Apellatsioonkaebus
Spliethoff esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet, mille kohaselt rikkus Üldkohus õigusnorme, kui ta tunnistas hagi vastuvõetamatuks vastavalt põhjusel, et see hagi oli esitatud komisjoni vastu, et 17. juuli 2015. aasta e‑kiri oli ainult esialgne dokument ja et Spliethoffi taotlust lugeda tema hagi esitatuks 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse peale ei saanud rahuldada.
Kuna esimene ja kolmas väide on omavahel seotud, siis tuleb neid analüüsida koos.
Poolte argumendid
Esimese väitega heidab Spliethoff Üldkohtule ette, et viimane rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor on INEA, ja tunnistas Spliethoffi hagi vastuvõetamatuks, sest see oli esitatud komisjoni vastu.
Spliethoff väidab selle kohta, et akt, mis Üldkohtus vaidlustati, on komisjoni otsus lükata tema projekt tagasi. Kuigi 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor on INEA, kes tegi selle otsuse Spliethoffile teatavaks, ei teinud INEA otsust ennast. See tuleneb selgelt kõnealuse e‑kirja sõnastusest, milles viidatakse „komisjoni otsusele, mis teile käesoleva kirjaga teatavaks tehakse“.
Spliethoff järeldab sellest, et käesolev asi erineb kohtuasjadest, milles tehti vaidlustatud kohtumääruse punktides 19–21 osundatud kohtuotsused, sest nendes kohtuasjades oli asjasse puutuv amet tõepoolest vaidlustatud otsuse tegija ja komisjon ei olnud otsuse vastuvõtmises osalenud. Seetõttu on ebaõige vaidlustatud kohtumääruse punktis 22 Üldkohtu tehtud järeldus, et „vaidlustatud akti ehk käesoleval juhul 17. juuli 2015. aasta e‑kirja autor on INEA ja see on vastu võetud komisjoni […] poolt delegeeritud volituste alusel ning ei ole tõendatud, et komisjon oleks selle aktiga seotud“.
Spliethoff lisab, et Üldkohtus vaidlustatud akt ei ole omistatav INEA‑le, sest ainult komisjonil on pädevus võtta vastu tagasilükkav otsus Euroopa ühendamise rahastust makstava toetuse saamiseks kõlblike projektide väljavalimise menetluses.
Kolmanda väitega heidab Spliethoff Üldkohtule ette õigusnormi rikkumist vaidlustatud kohtumääruse punktides 39–41, kuna Üldkohus keeldus lugemast tema hagi esitatuks 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse peale.
Spliethoff selgitab, et ta tegutses heauskselt, kuna ta esitas vastavalt 17. juuli 2015. aasta e‑kirjas sisaldunud juhistele Üldkohtusse tühistamishagi selle kirja peale selles määratud tähtaja jooksul. 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse olemasolust sai ta teada alles siis, kui ta sai kätte komisjoni märkused vastuvõetamatuse vastuväite kohta, milles nimetatud institutsioon väitis, et Spliethoff oleks pidanud vaidlustama viimati nimetatud otsuse.
Spliethoffi väitel oli komisjonil otsustav roll 17. juuli 2015. aasta e‑kirjaga tekitatud segaduses, kuna komisjon jättis ta teavitamata 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse olemasolust ja laadist. Erinevalt 17. juuli 2015. aasta e‑kirjast ei ole selles otsuses osutatud võimalikele õiguskaitsevahenditele, selles ei ole mainitud Spliethoffi ega teisi toetuseta jäänud kandidaate ja see viitab üksnes projektidele, mille komisjon välja valis, nii et isegi kui Spliethoff oleks sellest otsusest aegsasti teada saanud, ei oleks ta saanud sellest järeldada, et see on tema jaoks oluline.
Spliethoff väidab, et sellistel asjaoludel oleks Üldkohus pidanud tema õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele tagamiseks tuvastama, et ta on teinud vabandatava vea, ja seetõttu rahuldama tema taotluse lugeda tema hagi esitatuks 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse peale.
Komisjon väidab, et Spliethoffi poolt esimese väite raames esitatud argumendid on vastuvõetamatud, kuna need on identsed Üldkohtus juba esitatud väidete ja argumentidega, ja kuna nende eesmärk on saavutada 17. juuli 2015. aasta e‑kirjaga seoses tuvastatud faktide ja sellele antud õigusliku kvalifikatsiooni uuesti läbivaatamine, mis aga ei kuulu apellatsioonimenetluses Euroopa Kohtu pädevusse. Igal juhul tuginevad need argumendid vaidlustatud kohtumääruse ja selles viidatud kohtupraktika valesti mõistmisele.
Kolmanda väite kohta leiab komisjon, et vabandataval veal põhinev argument kujutab endast uut argumenti ja on seetõttu vastuvõetamatu. Igal juhul ei saa Spliethoffi mainitud erandlikud asjaolud seada kahtluse alla asjaolu, et Üldkohtu kodukorra artikli 86 lõige 1 ei ole käesolevas asjas kohaldatav.
Euroopa Kohtu hinnang
–
Vastuvõetavus
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb ELTL artikli 256 lõike 1 teisest lõigust, Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 58 esimesest lõigust ja Euroopa Kohtu kodukorra artikli 168 lõike 1 punktist d ja artikli 169 lõikest 2, et apellatsioonkaebuses tuleb täpselt näidata selle Üldkohtu lahendi kritiseeritavad osad, mille tühistamist nõutakse, samuti seda nõuet konkreetselt toetavad õiguslikud argumendid. Nendest sätetest tulenevatele põhjendamise nõuetele ei vasta apellatsioonkaebus, mis piirdub Üldkohtus esitatud väidete ja argumentide, sealhulgas otseselt selle kohtu poolt tagasi lükatud asjaoludel põhinevate väidete ja argumentide kordamisega või sõnasõnalise ülevõtmisega (3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui aga apellant vaidlustab liidu õiguse tõlgendamise või kohaldamise Üldkohtu poolt, võivad esimeses kohtuastmes käsitletud õiguslikud küsimused siiski apellatsioonimenetluses uuesti arutusele tulla. Kui apellandil ei oleks võimalik oma apellatsioonkaebuses tugineda Üldkohtus juba esitatud väidetele ja argumentidele, kaotaks apellatsioonimenetlus osaliselt oma mõtte. Seda seetõttu, et apellatsioonkaebuse eesmärk on just nimelt võtta luubi alla Üldkohtu õiguslik analüüs esimeses kohtuastmes esitatud väidete kohta (3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb tõdeda, et esimeses väites ei piirdu Spliethoff esimeses kohtuastmes juba esitatud argumentide kordamisega, vaid toob selgelt välja vaidlustatud kohtumääruse lõigud, milles on tema hinnangul rikutud õigusnormi, ja samuti esitab ta õiguslikud argumendid, millega ta põhjendab vaidlustatud kohtumääruse tühistamise nõuet.
Lisaks kritiseerib Spliethoff esimese väite raames õiguslikku kvalifikatsiooni, mille Üldkohus andis 17. juuli 2015. aasta e‑kirjale.
Järelikult tuleb käesolev väide lugeda vastuvõetavaks.
Kolmanda väite osas piisab, kui märkida, et Spliethoffi argument vabandatava vea kohta esitati käesoleva kohtuotsuse punktist 28 nähtuvalt juba Üldkohtus, täpsemalt Spliethoffi märkustes komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväite kohta. Seetõttu ei ole selle puhul tegemist uue argumendiga.
Eelnevast tuleneb, et ka kolmas väide on vastuvõetav.
–
Sisulised küsimused
Esimese ja kolmanda väite raames heidab Spliethoff Üldkohtule sisuliselt ette, et viimane nõustus komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväitega ja tunnistas tema hagi vastuvõetamatuks, asudes ebaõigele seisukohale, et vaidlustatud akt oli 17. juuli 2015. aasta e‑kiri, ja keeldudes rahuldamast tema taotlust lugeda tema hagi esitatuks 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse peale.
Nagu meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 26, tugines komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide kahele asja läbivaatamist takistavale asjaolule, millest esimese kohaselt on 17. juuli 2015. aasta e‑kiri ettevalmistav akt ja sellest tulenevalt ei ole see vaidlustatav, ja teise kohaselt ei saa Spliethoff esitada hagi komisjoni vastu, kuna tema ei ole selle e‑kirja autor.
Nagu selgub vaidlustatud kohtumääruse punktidest 18 ja 27, seisnes Spliethoffi argument väites, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirja tuleb käsitada nii, et sellega tehti teatavaks lõplik otsus, millega komisjon lükkas tagasi tema projekti, ja et seega oli tema hagi esitatud komisjoni kui tagasilükkava otsuse tegija vastu. Spliethoff leiab, et tegelikult oli vaidluse ese lõplik otsus, millega komisjon lükkas tema projekti tagasi.
Üldkohus selle argumendiga ei nõustunud, vaid asus vaidlustatud kohtumääruse punktides 23 ja 36 seisukohale, et kuigi INEA ülesanne on teha teatavaks komisjoni otsused ja tal puudub endal pädevus teha otsuseid Euroopa ühendamise rahastust toetuste andmise kohta, oli menetlus, milles tehti komisjoni otsus valiku ja toetuste andmise kohta, 17. juuli 2015. aasta e‑kirja saatmise kuupäeval veel pooleli, mistõttu seda e‑kirja ei saa tõlgendada nii, et komisjon oli juba teinud otsuse teatavate projektide, sealhulgas Spliethoffi projekti tagasilükkamise kohta.
Selle kohta tuleb tõdeda, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirja sõnastusest, mis on ära toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 21, selgub, et INEA teavitas Spliethoffi sõnaselgelt asjaolust, et tema „taotlus jäeti […] rahuldamata“. On tõsi, et INEA täpsustas, et menetlus, mille tulemusel tegi komisjon otsuse projektide valiku ja neile toetuste andmise kohta, oli veel pooleli. Sellegipoolest lisas ta, et „[e]batõenäolisel juhul, kui selle otsuse vastuvõtmine toob kaasa muudatusi, mis puudutavad Teie taotlust, teatatakse Teile sellest eraldi e‑kirjaga“. Spliethoff aga ei saanud seejärel selle kohta ühtegi e‑kirja ei INEA‑lt ega komisjonilt.
Peale selle möönis Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktis 32 ise, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirja sõnastus, mis eelkõige puudutas Spliethoffi võimalikke õiguskaitsevahendeid ja neile kohaldatavaid tähtaegu, „võis jätta mulje, et selle kirjaga tehakse teatavaks komisjoni lõplik otsus“.
Tuleb ka rõhutada, et vaidlust ei ole selle üle, et hagi esitamise kuupäeval, 25. septembril 2015 ei olnud Spliethoff teadlik 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse olemasolust. On selge, et see otsus avaldati liikuvuse ja transpordi peadirektoraadi ja INEA veebisaidil alles vastavalt 12. ja 14. oktoobril 2015 ja et lisaks ei teavitatud hea halduse üldpõhimõtte vastaselt Spliethoffi sellest otsusest mitte kunagi.
Nagu aga möönis komisjon oma kirjalikes seisukohtades ja nagu märkis Üldkohus vaidlustatud kohtumäärus punktis 35 ise, lükkas komisjon Spliethoffi projekti tagasi just 31. juuli 2015. aasta rakendusotsusega.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb asuda seisukohale, et hagi esitamise kuupäeval ei olnud Spliethoffil võimalik hagis osutada 31. juuli 2015. aasta rakendusotsusele kui otsusele, millega komisjon lükkas tema projekti tagasi, ja vastupidi sellele, mida otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 23 ja 36, sai Spliethoff õigustatult arvata, et 17. juuli 2015. aasta e‑kirjaga teatati talle tema projekti tagasilükkamisest komisjoni poolt.
Sellest järeldub, nagu toonitab kohtujurist oma ettepaneku punktides 65 ja 67 ning nagu Spliethoff ka sõnaselgelt taotles, et Üldkohus oleks pidanud käesoleva asja asjaolusid arvestades ja Spliethoffi õiguse tõhusale kohtulikule kaitsele tagamiseks tunnistama, et hagi ese oli nõue tühistada mitte 17. juuli 2015. aasta e‑kiri, millele Spliethoff oli Üldkohtule esitatud hagis ekslikult viidanud, vaid lõplik otsus, millega komisjon lükkas tagasi Spliethoffi projekti, ehk 31. juuli 2015. aasta rakendusotsus.
See on seda enam nii seetõttu, et – nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 53, 54 ja 66 – Spliethoffi hagi oli sõnaselgelt esitatud komisjoni vastu, ja seetõttu, et – nagu ka Üldkohus vaidlustatud kohtumääruse punktides 21 ja 23 ise möönis – ainult komisjonil on pädevus võtta vastu tagasilükkav otsus Euroopa ühendamise rahastust makstava toetuse saamiseks kõlblike projektide väljavalimise menetluses.
Seetõttu tuleb otsustada, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta tunnistas Spliethoffi esitatud hagi vastuvõetamatuks põhjusel, et sellega vaidlustatud akt oli 17. juuli 2015. aasta e‑kiri, ja jättis rahuldamata Spliethoffi taotluse lugeda tema hagi esitatuks 31. juuli 2015. aasta rakendusotsuse peale.
Järelikult tuleb apellatsioonkaebuse esimese ja kolmanda väitega nõustuda ja vaidlustatud kohtumäärus seega tühistada ilma apellatsioonkaebuse teist väidet analüüsimata.
Hagimenetlus Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse tühistamise korral teha ise asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
Kuna käesoleval juhul tunnistas Üldkohus hagi vastuvõetamatuks ilma vaidlust sisuliselt lahendamata, leiab Euroopa Kohus, et menetlusstaadium ei võimalda kohtuotsust teha. Seega tuleb kohtuasi Üldkohtusse uueks arutamiseks tagasi saata.
Kohtukulud
Kuna kohtuasi saadetakse tagasi Üldkohtule, tehakse käesoleva apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulude osas otsus hiljem.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 11. oktoobri 2016. aasta määrus Spliethoff’s Bevrachtingskantoor
vs.
komisjon
(T‑564/15,
ei avaldata
,
EU:T:2016:611
).

2.
Suunata kohtuasi uueks arutamiseks tagasi Euroopa Liidu Üldkohtusse.

3.
Otsustada kohtukulude kandmine edaspidi.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.