CELEX: 62021CJ0651
Zahtjev za prethodnu odluku
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Mjere povezane s nasljednim pravom
Uredba (EU) br. 650/2012
Članak 13.
Izjava o odricanju od nasljedstva koju je nasljednik dao pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta
Naknadni upis te izjave u upisnik druge države članice na zahtjev drugog nasljednika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 13. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju (
SL 2012., L 201, str. 107
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 10., str. 296. i ispravak
SL 2019., L 243, str. 9
.).
Zahtjev je podnesen u okviru postupka koji je u svojstvu nasljednika pokrenula osoba М. Ya. M., u vezi sa zahtjevom za upis izjave o odricanju od nasljedstva koju je drugi nasljednik dao pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta, u upisnik druge države članice.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodne izjave 7., 23., 32. i 67. Uredbe br. 650/2012 glase:
„(7)
Pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta treba olakšati uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje se trenutačno susreću s poteškoćama u ostvarivanju svojih prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. U europskom pravnom prostoru građani moraju imati mogućnost organizirati svoje nasljeđivanje unaprijed. Prava nasljednika i legatara, drugih osoba bliskih umrlom i vjerovnika nasljedstva moraju biti učinkovito zajamčena.
[…]
(23)
S obzirom na povećanu mobilnost građana te kako bi se osiguralo pravilno djelovanje pravosuđa u [Europskoj] uniji te osiguralo da postoji stvarna poveznica između nasljeđivanja i države članice u kojoj postoji nadležnost, ova bi Uredba trebala predvidjeti da bi opća poveznica za potrebe utvrđivanja i nadležnosti i mjerodavnog prava trebala biti uobičajeno boravište umrlog u vrijeme smrti. […]
[…]
(32)
Kako bi se pojednostavnio položaj nasljednika i legatara koji imaju uobičajeno boravište u državi članici koja nije ona u kojoj se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem, ova bi Uredba trebala omogućiti svakoj osobi koja po mjerodavnom pravu ima pravo na nasljedstvo davanje izjava o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili u odnosu na ograničavanje odgovornosti za dugove iz nasljedstva, te davanje takvih izjava u obliku koji predviđa pravo države članice njegova uobičajenog boravišta pred sudovima te države članice. To ne bi trebalo spriječiti davanje takvih izjava pred drugim tijelima u toj državi članici koja su nadležna za primanje takvih izjava po nacionalnom pravu. Osobe koje odaberu iskoristiti mogućnost davanja izjava u državi članici svojeg uobičajenog boravišta trebale bi same obavijestiti sud ili tijelo koje se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem o postojanju takvih izjava u roku koji je određen pravom mjerodavnim za nasljeđivanje.
[…]
(67)
Kako bi se nasljeđivanje s prekograničnim implikacijama unutar Unije riješilo brzo, skladno i učinkovito, nasljednici, legatari, izvršitelji oporuke ili upravitelji ostavinom trebali bi moći lako dokazati svoj status i/ili prava i ovlasti u drugoj državi članici, na primjer u državi članici u kojoj se nalazi imovina za nasljeđivanje. […]”
U poglavlju II. te uredbe, naslovljenom „Nadležnost”, nalaze se, među ostalim, njezini članci 4. i 13.
Člankom 4. navedene uredbe, naslovljenim „Opća nadležnost”, predviđeno je:
„Sudovi države članice u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti imaju nadležnost odlučivati o nasljeđivanju u cijelosti.”
Članak 13. te uredbe, naslovljen „Prihvat ili odricanje od nasljedstva, legata ili nužnog dijela”, glasi:
„Osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema ovoj Uredbi, sudovi države članice uobičajenog boravišta bilo koje osobe koja, po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje smije pred sudom dati izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili izjavu kojom se želi ograničiti odgovornost dotične osobe za obveze iz nasljedstva, imaju nadležnost primati takve izjave ako se po pravu te države članice takve izjave smiju davati pred sudom.”
U poglavlju III. Uredbe br. 650/2012, naslovljenom „Mjerodavno pravo”, nalaze se, među ostalim, njezini članci 21. i 22.
U članku 21. te uredbe, naslovljenom „Opće pravilo”, u stavku 1. predviđeno je:
„Osim ako je drukčije predviđeno ovom Uredbom, pravo mjerodavno za nasljeđivanje u cijelosti pravo je države u kojoj je umrli imao svoje uobičajeno boravište u trenutku smrti.”
Člankom 22. te uredbe, naslovljenim „Izbor prava”, u stavku 1. predviđa se:
„Osoba može za pravo koje će urediti u cijelosti njezino nasljeđivanje izabrati pravo države čiji je državljanin u trenutku izbora ili u trenutku smrti.”
Bugarsko pravo
Zakon za nasledstvo (Zakon o nasljeđivanju, DV br. 22 od 29. siječnja 1949.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakon o nasljeđivanju), u članku 48. predviđa da se nasljedstvo stječe njegovim prihvatom i da prihvat proizvodi učinke od trenutka otvaranja nasljedstva.
U skladu s člankom 49. stavkom 1. tog zakona, nasljedstvo je moguće prihvatiti pisanom izjavom upućenom Rajonen sadu (Općinski sud, Bugarska) na čijem je području otvoreno nasljedstvo. U tom slučaju prihvat se upisuje u za to predviđen upisnik.
U skladu s člankom 51. stavkom 1. navedenog zakona, nakon što je pozvao nasljednika, Rajonen sad (Općinski sud) mu na zahtjev svake zainteresirane strane određuje rok za davanje izjave o prihvatu ili odricanju od nasljedstva. Tim člankom 51. stavkom 2. propisano je da nasljednik, ako se ne očituje u roku koji mu je određen, gubi pravo na prihvat nasljedstva. U skladu s navedenim člankom 51. stavkom 3. izjava nasljednika upisuje se u upisnik iz članka 49. stavka 1. tog zakona.
Na temelju članka 52. Zakona o nasljeđivanju, odricanje od nasljedstva provodi se u skladu s pravilima predviđenima člankom 49. stavkom 1. tog zakona i upisuje se u upisnik u skladu s tim istim pravilima.
Člankom 26. stavkom 1. Graždanskog procesualen kodeksa (Zakonik o građanskom postupku, DV br. 59 od 20. srpnja 2007.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Zakonik o građanskom postupku) propisano je da su stranke u građanskom postupku one osobe u čije ime i protiv kojih se vodi postupak. Taj članak 26. stavak 2. propisuje da se pred sudom nitko ne može u svoje ime pozivati na prava druge osobe, osim u slučajevima predviđenima zakonom.
U skladu s člankom 531. stavkom 1. Zakonika o građanskom postupku, izvanparnični postupak pokreće se zahtjevom zainteresirane osobe.
U skladu s člankom 533. tog zakonika, sud je dužan po službenoj dužnosti ispitati jesu li ispunjene pretpostavke za donošenje tražene odluke. On može po službenoj dužnosti izvoditi dokaze i razmatrati činjenice koje nije naveo podnositelj zahtjeva.
Pravilnik za administraciata v sadilištata (Sudski poslovnik, DV br. 68 od 22. kolovoza 2017.), u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak, u članku 39. stavku 1. točki 11. propisuje:
„U tajništvu se vode, u elektroničkom obliku i/ili u papirnatom obliku, sljedeći upisnici:
[…]
11.   upisnik prihvata ili odricanja od nasljedstva.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Podnositelj zahtjeva iz glavnog postupka, osoba М. Ya. M., bugarski državljanin, izjavljuje da je nasljednik svoje bake, osobe M. T. G., bugarske državljanke, koja je 29. ožujka 2019. preminula u Grčkoj.
Podnositelj zahtjeva iz glavnog postupka podnio je Sofijski rajonen sadu (Općinski sud u Sofiji, Bugarska), sudu koji je uputio zahtjev, zahtjev za upis izjave o odricanju od nasljedstva koju je dao drugi nasljednik, odnosno bračni drug umrle. U tom je smislu podnio potvrdu o nasljeđivanju koju su sastavila bugarska tijela, prema kojoj su iza umrle kao nasljednici ostali njezin bračni drug H. H., grčki državljanin, njezina kći I. M. N. i podnositelj zahtjeva iz glavnog postupka.
Potonji je u tom postupku podnio zapisnik Eirinodikeioa Athinona (mirovni sudac u Ateni, Grčka) u kojem je navedeno da se bračni drug umrle pojavio pred tim sudom 28. lipnja 2019. i izjavio da se odriče svojega nasljedstva. Osim toga, bračni drug umrle izjavio je da se posljednje mjesto u kojem je živjela nalazilo u Grčkoj.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da pred njim nije bilo točno određeno gdje se nalazilo posljednje uobičajeno boravište umrle i da će informacije o tom pitanju moći prikupiti tek nakon što utvrdi svoju nadležnost radi upisa izjave o odricanju od nasljedstva koja je ranije dana pred sudom države članice uobičajenog boravišta nasljednika koji se odrekao nasljedstva.
Osim toga, iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da podnositelj zahtjeva iz glavnog postupka ne postupa kao zastupnik bračnog druga preminule, nego da izjavljuje da u svojstvu drugog nasljednika istog ranga ima interes za upis predmetne izjave o odricanju od nasljedstva, s obzirom na to da bi se upisom tog odricanja povećao njegov nasljedni dio.
U tim se okolnostima sud koji je uputio zahtjev pita treba li takvu izjavu upisati i pred sudom koji je opće nadležan za odlučivanje o dotičnom nasljeđivanju u cijelosti, s obzirom na to da je tu izjavu primio sud koji je nadležan u skladu s člankom 13. Uredbe br. 650/2012. Osim toga, taj se sud pita je li moguć upis izjave o odricanju od nasljedstva jednog od nasljednika na zahtjev drugog nasljednika.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da članak 13. Uredbe br. 650/2012 može dovesti do sukoba nadležnosti zato što se nadležnost, na temelju općih odredbi te uredbe određuje prema mjestu ostaviteljeva, a ne nasljednikova uobičajenog boravišta. Iako je sud koji je nadležan za odlučivanje o nasljeđivanju načelno sud države članice posljednjeg ostaviteljeva uobičajenog boravišta, ipak je moguće da taj sud nema saznanja o upisu izjava o odricanju ili prihvatu tog nasljedstva koje su nasljednici dali pred sudom države članice svojega uobičajenog boravišta.
Tvrdi da je time Uredbom br. 650/2012 stvorena pravna praznina jer predviđa istodobno postojanje nadležnosti sudova različitih država članica, i to nadležnost suda države članice posljednjeg ostaviteljeva uobičajenog boravišta i onu suda države članice uobičajenog boravišta nasljednikâ, a da se pritom potonjem ipak ne propisuje obveza da prvi sud obavijesti o postojanju takvih izjava.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev ukazuje na to da nepostojanje takve obveze obavještavanja nije u skladu s konceptom bugarskog zakonodavca i bugarske sudske prakse, prema kojima se sve izjave o prihvatu ili odricanju od nasljedstva nalaze na istom mjestu i u samo jednom sudskom upisniku koji je moguće pretraživati i dobiti relevantne informacije. Tvrdi da se tim konceptom želi zajamčiti pravna sigurnost, koja u ovom slučaju proizlazi iz mogućnosti da se na jednom te istom mjestu pohranjuju svi podaci o prihvatu i odricanju od nasljedstva.
Budući da takva obveza obavještavanja nije izričito predviđena Uredbom br. 650/2012, sud koji je uputio zahtjev pita se o prirodi postupka koji se pred njime vodi, u okviru kojeg podnositelj zahtjeva iz glavnog postupka ne zahtijeva upis vlastitog odricanja od nasljedstva umrle, nego upis odricanja od nasljedstva jednog od drugih nasljednika. Naime, takav postupak nije predviđen u bugarskom pravu. Načelo prema kojem svatko pred sudom sam brani svoja prava ne dopušta upisivanje izjava drugih osoba u upisnik prihvata i odricanja od nasljedstva.
Stoga se taj sud kao prvo pita zabranjuje li se prešutno člankom 13. Uredbe br. 650/2012 to da izjavu o odricanju od nasljedstva koja je upisana u državi članici nasljednikova uobičajenog boravišta naknadno unese u upisnik sud druge države članice i to one u kojoj je umrli navodno imao uobičajeno boravište na dan svoje smrti.
U tom pogledu navedeni sud izražava svoju naklonost rješenju u kojem se dopušta upis više izjava o odricanju od nasljedstva u više država članica. Tvrdi da takvo rješenje značajno ne utječe na pravnu sigurnost jer se, s jedne strane, u pravnim porecima država članica predviđaju pravila u slučaju postojanja više uzastopnih izjava o prihvatu ili odricanju od nasljedstva i jer, s druge strane, u slučaju spora o nasljednim pravima sud kojem je podnesen zahtjev može ocijeniti pravne učinke tih izjava, ovisno o datumima kad su dane.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se koja osoba može, nakon što je u jednoj državi članici upisana izjava o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, zahtijevati naknadni upis te izjave u drugoj državi članici. To je pitanje važno jer u bugarskom postupovnom pravu nije predviđena mogućnost registriranja, pred bugarskim sudom, takve izjave koja je već upisana u drugoj državi članici. Dotični nasljednik tu izjavu može dati samo osobno. Stoga se postavlja pitanje može li nasljednik, u državi članici u kojoj se pretpostavlja da je bilo uobičajeno boravište ostavitelja, zahtijevati registraciju dotične izjave o odricanju od nasljedstva koju je dao drugi nasljednik i koja je upisana u državi uobičajenog boravišta potonjeg nasljednika, kad to nije izričito predviđeno pravom prve države članice.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, djelotvorna primjena članka 13. Uredbe br. 650/2012 koja je u skladu s ciljem tog članka, kako je naveden u uvodnoj izjavi 32. te uredbe, a to je da nasljednik, kako bi izjavio prihvaća li ili se odriče od nasljedstva, ne bi trebao biti dužan otputovati u državu članicu ostaviteljeva uobičajenog boravišta ili imenovati zastupnika
ad litem
u toj državi članici, nalaže da svaki nasljednik može tražiti registraciju izjave o odricanju od nasljedstva koja je prethodno dana u drugoj državi članici. To bi u ovom slučaju omogućilo izuzimanje bugarskog postupovnog prava od primjene, uzimajući u obzir potrebu da se odstupi od načela postupovne autonomije država članica kako bi se osigurala djelotvorna primjena navedenog članka 13.
Suprotno tomu, kad bi upis izjave o odricanju od nasljedstva bio moguć i u državi članici uobičajenog boravišta dotičnog nasljednika kao i u onoj u kojoj je umrli u trenutku svoje smrti imao uobičajeno boravište, ali samo pod uvjetom da taj nasljednik to osobno zatraži, posljedica tog uvjeta bilo bi lišavanje članka 13. Uredbe br. 650/2012 njegova sadržaja.
U tom pogledu, sud koji je uputio zahtjev dodaje da Uredba br. 650/2012 sadržava pravnu prazninu jer sudu nadležnom za primanje izjave o odricanju od nasljedstva ne propisuje obvezu da o postojanju te izjave obavijesti sud koji je opće nadležan za odlučivanje o tom nasljeđivanju u cijelosti. Zbog toga i kako bi se izbjegli sporovi između nasljednika, ali i kako bi se uzela u obzir volja nasljednika koji se odrekao nasljedstva, trebalo bi svakom nasljedniku dopustiti da registrira tu volju u upisnicima države članice ostaviteljeva posljednjeg uobičajenog boravišta.
U tim je okolnostima Sofijski rajonen sad (Općinski sud u Sofiji) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 13. Uredbe (EU) br. 650/2012 u vezi s načelom pravne sigurnosti tumačiti na način da mu se protivi mogućnost da, kad nasljednik, nakon što je pred sudom države svojeg uobičajenog boravišta već upisao prihvat ili odricanje od nasljedstva ostavitelja koji je u trenutku smrti imao svoje uobičajeno boravište u drugoj državi članici, drugi nasljednik u potonjoj državi zatraži naknadni upis navedenog odricanja ili prihvata?
2.
Ako se na prvo prethodno pitanje odgovori na način da je naknadni upis dopušten, treba li članak 13. Uredbe (EU) br. 650/2012 u vezi s načelima pravne sigurnosti i djelotvorne primjene prava Unije te obvezom lojalne suradnje između država članica koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, tumačiti na način da im se ne protivi to da kad nasljednik koji je u državi članici svojeg uobičajenog boravišta dao izjavu o odricanju od nasljedstva zajedničkog ostavitelja, drugi nasljednik, koji boravi u državi u kojoj je ostavitelj u trenutku smrti imao svoje uobičajeno boravište, zahtijeva upis tog odricanja, unatoč činjenici da postupovnim pravom te potonje države nije predviđena mogućnost da se u ime druge osobe upiše odricanje od nasljedstva?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
Najprije valja istaknuti da iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje proizlazi da se, prema navodima bračnog druga umrle, njezino posljednje uobičajeno boravište nalazilo u Grčkoj. To podrazumijeva nadležnost grčkih sudova za odlučivanje o predmetnom nasljeđivanju u cijelosti, s obzirom na to da je grčko pravo ono koje je načelno mjerodavno, osim ako umrla u skladu s člankom 22. stavkom 1. Uredbe br. 650/2012 nije kao pravo mjerodavno svoje nasljeđivanje odabrala pravo države članice čije je imala državljanstvo, odnosno bugarsko pravo.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da ne raspolaže konkretnim podacima o posljednjem uobičajenom boravištu umrle i da će, kako bi mogao prikupiti takve podatke, najprije morati utvrditi svoju nadležnost u svrhu upisa izjave o odricanju od nasljedstva dane pred sudom države članice uobičajenog boravišta nasljednika koji se odrekao nasljedstva.
Stoga se čini da u ovom slučaju nije moguće jasno odrediti državu članicu čiji sudovi imaju opću nadležnost na temelju članka 4. Uredbe br. 650/2012. Naime, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome naveo u točki 39. svojeg mišljenja, ako se utvrdi da se posljednje uobičajeno boravište umrle nalazilo u Grčkoj, onda su na temelju te odredbe sudovi te države članice dužni odlučiti o svim pitanjima koja se odnose na predmetno nasljeđivanje, a sud koji je uputio zahtjev nadležan je samo primiti eventualne izjave na temelju članka 13. te uredbe kao sud države članice nasljednikova uobičajenog boravišta.
S obzirom na ta razmatranja, sud koji je uputio zahtjev najprije mora provjeriti u kojem je mjestu umrla imala svoje uobičajeno boravište, prije nego što ocijeni uvjete za upis u upisnik, na zahtjev nasljednika, izjave o odricanju od nasljedstva koju je drugi nasljednik dao u državi članici svojeg uobičajenog boravišta.
U tom pogledu, u slučaju da se ispostavi da odredbe bugarskog prava sprečavaju sud koji je uputio zahtjev da ispita svoju nadležnost za odlučivanje o predmetnom nasljeđivanju, taj ih sud mora izuzeti od primjene. Naime, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, nacionalni sud koji u okviru svoje nadležnosti primjenjuje odredbe prava Unije obvezan je osigurati puni učinak tih odredbi, tako što će po službenoj dužnosti, ako je to potrebno, izuzeti iz primjene svaku suprotnu odredbu nacionalnog zakonodavstva (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Meritum
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita protivi li se članku 13. Uredbe br. 650/2012 to da, kada je nasljednik pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta već upisao izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva ostavitelja koji je u trenutku svoje smrti imao uobičajeno boravište u drugoj državi članici, drugi nasljednik zatraži naknadni upis te izjave pred nadležnim sudom potonje države članice.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, iz zahtjeva za ujednačenu primjenu prava Unije kao i načela jednakosti proizlazi da se tekst odredbe prava Unije koja ne sadržava nikakvo izričito upućivanje na pravo država članica radi određivanja svojeg smisla i dosega treba u pravilu autonomno i ujednačeno tumačiti u cijeloj Uniji, uzimajući u obzir njezin tekst kao i kontekst te odredbe i cilj koji se želi postići propisom o kojem je riječ (presuda od 2. lipnja 2022., T. N. i N. N. (Izjava o odricanju od nasljedstva),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
, t.
35.
i navedena sudska praksa).
Kad je, kao prvo, riječ o tekst u članka 13. Uredbe br. 650/2012, valja podsjetiti na to da u skladu s tom odredbom, osim suda koji ima nadležnost odlučivati o nasljeđivanju prema navedenoj uredbi, sudovi države članice uobičajenog boravišta bilo koje osobe koja, po pravu mjerodavnom za nasljeđivanje smije pred sudom dati izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, legata ili nužnog dijela, ili izjavu kojom se želi ograničiti odgovornost dotične osobe za obveze iz nasljedstva, imaju nadležnost primati te izjave.
Što se tiče, kao drugo, konteksta članka 13. Uredbe br. 650/2012, valja podsjetiti na to da je taj članak dio poglavlja II. te uredbe koje uređuje sve temelje sudske nadležnosti u nasljednim stvarima. Taj članak 13. tako predviđa alternativno nadležan sud čiji je cilj omogućiti nasljednicima koji nemaju uobičajeno boravište u državi članici čiji su sudovi nadležni odlučivati o nasljeđivanju u skladu s općim pravilima iz članaka 4. do 11. Uredbe br. 650/2012, da daju svoje izjave o prihvatu ili odricanju od nasljedstva pred sudom države članice u kojoj imaju uobičajeno boravište (presuda od 2. lipnja 2022., T. N. i N. N. (Izjava o odricanju od nasljedstva),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
, t.
37.
).
Kad je, kao treće, riječ o ciljevima koji se žele postići Uredbom br. 650/2012, valja podsjetiti na to da se njome, u skladu s njezinom uvodnom izjavom 7., želi olakšati pravilno funkcioniranje unutarnjeg tržišta uklanjanjem prepreka slobodnom kretanju osoba koje žele ostvariti svoja prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije. Konkretno, u europskom pravnom prostoru prava nasljednika i legatara, drugih osoba bliskih umrlom i vjerovnika nasljedstva moraju biti učinkovito zajamčena (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2022., T. N. i N. N. (Izjava o odricanju od nasljedstva),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
, t.
42.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, Sud je već presudio da se člankom 13. Uredbe br. 650/2012 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 32., prema kojoj je cilj te odredbe pojednostavniti položaj nasljednika i legatara koji imaju uobičajeno boravište u državi članici koja nije ona u kojoj se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem, želi pojednostavniti postupke nasljednika i legatara, odstupanjem od pravila o nadležnosti predviđenih u člancima 4. do 11. te uredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2022., T. N. i N. N. (Izjava o odricanju od nasljedstva),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
, t.
41.
i navedenu sudsku praksu).
Kad je konkretno riječ o pitanju obavještavanja suda nadležnog za odlučivanje o nasljeđivanju o izjavama o prihvatu ili odricanju od nasljedstva, valja navesti da u skladu s posljednjom rečenicom uvodne izjave 32. Uredbe br. 650/2012, „osobe koje odaberu iskoristiti mogućnost davanja izjava u državi članici svojeg uobičajenog boravišta trebale bi same obavijestiti sud ili tijelo koje se bavi ili će se baviti nasljeđivanjem o postojanju takvih izjava u roku koji je određen pravom mjerodavnim za nasljeđivanje”.
Na temelju posljednje rečenice uvodne izjave 32. može se najprije zaključiti da je prema mišljenju zakonodavca Unije potrebno da se sud koji je nadležan za odlučivanje o nasljeđivanju obavijesti o izjavi o odricanju od nasljedstva danoj pred sudom države članice uobičajenog boravišta nasljednika koji se odrekao nasljedstva. Međutim, valja utvrditi da članak 13. Uredbe br. 650/2012 ne predviđa mehanizam slanja takvih izjava od strane suda države članice uobičajenog boravišta nasljednika koji se odrekao nasljedstva sudu nadležnom za odlučivanje o nasljeđivanju. Navedena uvodna izjava 32. međutim predviđa da će osobe koje su iskoristile mogućnost davanja takvih izjava u državi članici svojeg uobičajenog boravišta preuzeti obvezu da o postojanju takvih izjava obavijeste tijela koja su zadužena za nasljeđivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 2. lipnja 2022., T. N. i N. N. (Izjava o odricanju od nasljedstva),
C‑617/20
,
EU:C:2022:426
, t.
47.
).
U tom pogledu, iako je točno da nasljednik koji se odrekao nasljedstva ima interes da obavijesti sud koji je nadležan za odlučivanje o nasljeđivanju o postojanju takve izjave, kako bi izbjegao donošenje, od strane tog suda, materijalno pogrešne odluke koja bi bila protivna njegovoj iskazanoj volji, odredbe Uredbe br. 650/2012 mu ipak u tom pogledu ne propisuju obvezu koju mora ispuniti. Stoga se ne može smatrati da nasljednik koji se odrekao nasljedstva mora uvijek sam obavijestiti navedeni sud o postojanju te izjave.
U tim okolnostima, potrebno je široko tumačenje u pogledu dostave izjava koje su sudu nadležnom za odlučivanje o nasljeđivanju dane u skladu s člankom 13. Uredbe br. 650/2012. Naime, cilj te dostave je omogućiti tom sudu da sazna za postojanje takve izjave i da je uzme u obzir pri odlučivanju o nasljeđivanju. U tom je pogledu irelevantan način na koji je navedeni sud saznao za tu izjavu.
Naime, Uredbi br. 650/2012 ne protivi se to da, kada je nasljednik pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta već upisao izjavu o odricanju od nasljedstva ostavitelja koji je u trenutku svoje smrti imao uobičajeno boravište u drugoj državi članici, drugi nasljednik zatraži naknadni upis te izjave u potonjoj državi članici. Valja zaključiti da nasljednik koji može imati koristi od takve izjave mora biti u mogućnosti obavijestiti sud nadležan za odlučivanje o nasljeđivanju o postojanju te izjave kad to nije učinio sam nasljednik koji se odrekao nasljedstva, kako bi se olakšalo odlučivanje o tom nasljeđivanju.
Takvo tumačenje potkrjepljuju ciljevi koji se žele postići Uredbom br. 650/2012, navedeni u točki 44. ove presude, kojima je svrha, među ostalim, uklanjanje prepreka slobodnom kretanju osoba koje žele ostvariti svoja prava u kontekstu nasljeđivanja koje ima prekogranične implikacije.
U tom pogledu važno je naglasiti da obavještavanje suda nadležnog za odlučivanje o nasljeđivanju o postojanju izjave o odricanju od tog nasljedstva koju je nasljednik dao pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta, u smislu članka 13. Uredbe br. 650/2012, ne predstavlja izjavu u ime druge osobe, nego samo obavijest tom prvom sudu o toj izjavi o odricanju.
Osim toga, u tom pogledu nije relevantna činjenica da zakonodavstvo države članice, poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, predviđa upis navedene izjave o odricanju u sudski upisnik kako bi sve izjave o prihvatu ili o odricanju od nasljedstva nalazile na istom mjestu i u samo jednom sudskom upisniku koji je moguće pretraživati i dobiti relevantne informacije.
Osim toga, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev navodi da bugarsko pravo ne omogućuje upisivanje izjava drugih osoba u upisnik prihvata i odricanja od nasljedstva, valja utvrditi, s obzirom na sudsku praksu Suda navedenu u točki 39. ove presude, da je taj sud dužan osigurati puni učinak članka 13. Uredbe br. 650/2012 prihvaćanjem toga da mu izjavu o odricanju od nasljedstva o kojoj je riječ u glavnom postupku dostavi nasljednik koji nije onaj koji je tu izjavu dao u državi članici svojeg uobičajenog boravišta i izuzimanjem, po potrebi, od primjene svake suprotne odredbe nacionalnog zakonodavstva.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 13. Uredbe br. 650/2012 treba tumačiti na način da mu se ne protivi to da, kada je nasljednik pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta već upisao izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva ostavitelja koji je u trenutku svoje smrti imao uobičajeno boravište u drugoj državi članici, drugi nasljednik zatraži naknadni upis te izjave pred nadležnim sudom potonje države članice.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

Članak 13. Uredbe (EU) br. 650/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 4. srpnja 2012. o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršavanju odluka i prihvaćanju i izvršavanju javnih isprava u nasljednim stvarima i o uspostavi Europske potvrde o nasljeđivanju,

treba tumačiti na način da mu se:

ne protivi to da, kada je nasljednik pred sudom države članice svojeg uobičajenog boravišta već upisao izjavu o prihvatu ili odricanju od nasljedstva ostavitelja koji je u trenutku svoje smrti imao uobičajeno boravište u drugoj državi članici, drugi nasljednik zatraži naknadni upis te izjave pred nadležnim sudom potonje države članice.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: bugarski