CELEX: 62019CJ0440
Appel
karteller
det europæiske marked for stålslibemidler
deltagelse i bilaterale og multilaterale møder med henblik på prissamordning inden for hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde
»hybrid« procedure gennemført efter vedtagelsen af en forligsafgørelse og af en afgørelse efter den almindelige procedure
Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder
artikel 41
Europa-Kommissionens pligt til upartiskhed
artikel 48
uskyldsformodning
begrundelsespligt
samlet og vedvarende overtrædelse
overtrædelsens varighed
ligebehandling
fuld prøvelsesret

Med sin appel har Pometon SpA nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 28. marts 2019, Pometon mod Kommissionen (
T-433/16
, herefter den appellerede dom,
EU:T:2019:201
), hvorved Retten annullerede artikel 2 i Kommissionens afgørelse C(2016) 3121 final af 25. maj 2016 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.39792 – Stålslibemidler, herefter »den omtvistede afgørelse«) og fastsatte den bøde, som Pometon blev pålagt, til 3873375 EUR.
Retsforskrifter
Artikel 7, stk. 1, i Rådets forordning (EF) nr. 1/2003 af 16. december 2002 om gennemførelse af konkurrencereglerne i [artikel 101 TEUF] og [102 TEUF] (
EFT 2003, L 1, s. 1
) bestemmer:
»Hvis Kommissionen på grundlag af en klage eller på eget initiativ konstaterer, at [artikel 101 TEUF] eller [102 TEUF] er overtrådt, kan den ved en beslutning pålægge de deltagende virksomheder eller virksomhedssammenslutninger at bringe den pågældende overtrædelse til ophør. […]«
Forordningens artikel 23, stk. 2 og 3, har følgende ordlyd:
»2.   Kommissionen kan ved beslutning pålægge virksomheder og virksomhedssammenslutninger bøder, hvis de forsætligt eller uagtsomt:
a)
overtræder [artikel 101 TEUF] eller [102 TEUF]
[…]
Bøden kan for hver af de virksomheder, som har deltaget i overtrædelsen, ikke overstige 10% af den samlede omsætning i det foregående regnskabsår.
[…]
3.   Ved fastlæggelse af bødens størrelse skal der tages hensyn til både overtrædelsens grovhed og varighed.«
Den nævnte forordnings artikel 31 bestemmer følgende:
»Domstolen har fuld prøvelsesret med hensyn til klager over beslutninger, hvorved Kommissionen fastsætter en bøde eller en tvangsbøde. Den kan ophæve, nedsætte eller forhøje den pågældende bøde eller tvangsbøde.«
Retningslinjerne for beregning af bøder efter artikel 23, stk. 2, litra a), i forordning nr. 1/2003 (
EUT 2006, C 210, s. 2
, herefter »retningslinjerne for bødeberegning«) fastsætter i punkt 9-35 den generelle metode til fastsættelse af bøderne.
Punkt 37 i disse retningslinjer for bødeberegning har følgende ordlyd:
»Selv om der i disse retningslinjer redegøres for den generelle metode til fastsættelse af bøder, kan det være berettiget, at Kommissionen fraviger denne metode eller de grænser, der er fastsat i punkt 21, hvis der gør sig særlige forhold gældende i en given sag, eller det er nødvendigt at sikre et afskrækkende niveau i et bestemt tilfælde.«
Sagens baggrund og den omtvistede afgørelse
Retten anførte sagens baggrund i den appellerede doms præmis 1-21. Disse præmisser kan for så vidt angår den foreliggende appelsag sammenfattes på følgende måde.
Pometon er en italiensk virksomhed, der er specialiseret i behandling af metal. Den drev virksomhed på markedet for stålslibemidler (herefter »slibemidler«) frem til den 16. maj 2007, hvor den frasolgte sin virksomhedsgren inden for denne sektor til en konkurrerende fransk virksomhed, Winoa SA.
Slibemidler består af løse stålpartikler enten i rund form eller kantet form, som primært anvendes i stål-, bil- og metalindustrien samt i den petrokemiske industri og i stenhuggerier. De fremstilles af restprodukter fra stålskrot.
Europa-Kommissionen fastslog i den omtvistede afgørelse, at Pometon i perioden fra den 3. oktober 2003 til den 16. maj 2007 enten direkte eller igennem sine repræsentanter eller repræsentanterne for to af sine datterselskaber, Pometon España SA og Pometon Deutschland GmbH, sammen med fire andre virksomheder, nemlig den amerikanske koncern Ervin Industries Inc. (herefter »Ervin«), Winoa samt to tyske selskaber, MTS GmbH og Würth GmbH, havde deltaget i et kartel, der bestod i aftaler og samordnet praksis, med det primære formål at samordne priserne på slibemidler i hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS).
Undersøgelsesfasen og indledningen af proceduren
Efter Ervins ansøgning om bødefritagelse i medfør af Kommissionens meddelelse om bødefritagelse eller bødenedsættelse i kartelsager (
EUT 2006, C 298, s. 17
) og efter at have indrømmet denne virksomhed en betinget bødefritagelse foretog Kommissionen den 15.-17. juni 2010 uanmeldte kontrolbesøg hos forskellige producenter af slibemidler, heriblandt Pometon og dennes datterselskaber. Efterfølgende fremsendte den flere anmodninger om oplysninger til de virksomheder, som den antog var parter i kartellet.
Den 16. januar 2013 indledte Kommissionen i henhold til artikel 2 i sin forordning (EF) nr. 773/2004 af 7. april 2004 om Kommissionens gennemførelse af procedurer i henhold til [artikel 101 TEUF] og [102 TEUF] (
EUT 2004, L 123, s. 18
) undersøgelsesproceduren i henhold til artikel 11, stk. 6, i forordning nr. 1/2003 mod Ervin, Winoa, MTS, Würth og Pometon. Kommissionen fastsatte en frist, inden hvilken disse skriftligt kunne tilkendegive, at de var rede til at deltage i forligsforhandlinger i henhold til artikel 10a, stk. 1, i forordning nr. 773/2004.
Undersøgelsesproceduren og forligsafgørelsen
De fem parter i det angivelige kartel tilkendegav, at de var parate til at deltage i forligsforhandlinger. Fra februar til december 2013 blev der således afholdt tre bilaterale møderunder mellem Kommissionen og parterne i kartellet, under hvilke indholdet i klagepunkterne og det bevismateriale, der lå til grund for disse, blev fremlagt for parterne. Kommissionen underrettede hver part i kartellet om niveauet for de bøder, som vedkommende kunne blive pålagt.
I januar 2014 fremlagde de pågældende virksomheder inden for den fastsatte frist deres forligsindlæg, med undtagelse af Pometon, som besluttede at trække sig fra denne procedure.
Den 13. februar 2014 tilsendte Kommissionen hver af de fire parter i det angivelige kartel en klagepunktsmeddelelse. Den 2. april 2014 vedtog Kommissionen forligsafgørelse C(2014) 2074 final i forhold til disse parter på grundlag af artikel 7 og 23 i forordning nr. 1/2003 (herefter »forligsafgørelsen«).
Den omtvistede afgørelse
Den 3. december 2014 tilstillede Kommissionen Pometon en klagepunktsmeddelelse.
Den 25. maj 2016 vedtog Kommissionen den omtvistede afgørelse på grundlag af artikel 7 og 23 i forordning nr. 1/2003.
Det fremgår af den omtvistede afgørelse, at Kommissionen i det væsentlige fandt, at Pometon og de andre karteldeltagere som led i kartellets første del indførte en ensartet beregningsmetode, hvorved de kunne opnå en samordnet prisforhøjelse på slibemidler baseret på prisindekserne for skrot (herefter »skrottillægget«). Som led i kartellets anden del aftalte de sideløbende hermed at samordne deres adfærd med hensyn til salgspriserne for slibemidler over for individuelle kunder, idet de særligt forpligtede sig til ikke at konkurrere indbyrdes gennem prisnedsættelser (32., 33., 37. og 57. betragtning til den omtvistede afgørelse).
Kommissionen fastslog, at denne overtrædelse udgjorde en samlet og vedvarende overtrædelse af artikel 101 TEUF og af EØS-aftalens artikel 53. Ikke alene vedrørte alle deltagernes konkurrencebegrænsende aftaler nemlig prissamordning og omhandlede de samme produkter, men de fandt sted på samme vilkår i hele overtrædelsesperioden fra den 3. oktober 2003 frem til den 16. maj 2007. Endelig var det i det væsentlige de samme virksomheder, der deltog i overtrædelsen, og de samme personer, der handlede på disse virksomheders vegne (107. og 166. betragtning til den omtvistede afgørelse).
Kommissionen lagde følgelig til grund, at et sådant kartel havde til hensigt at begrænse konkurrencen og havde betydelig indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne og mellem parterne i EØS-aftalen hvad angår det pågældende produkt (142. og 154. betragtning til den omtvistede afgørelse).
Kommissionen fastslog, at Pometon havde deltaget i kartellet fra den 3. oktober 2003, hvorefter den på grundlag af den omstændighed, at Pometon ikke formelt havde lagt afstand til nævnte kartel, fastslog, at denne deltagelse i kartellet fortsatte frem til den 16. maj 2007, hvor Pometon frasolgte sine aktiviteter inden for sektoren for slibemidler til Winoa (160. og 166. betragtning til den omtvistede afgørelse).
På grundlag af retningslinjerne for bødeberegning fastsatte Kommissionen grundbeløbet for Pometons bøde til 16% af værdien af dets afsætning på EØS-landenes markeder i 2006, som var det sidste hele år, hvor denne virksomhed deltog i den omhandlede overtrædelse.
Denne procentsats blev opnået ved at anvende en grundsats på 15%, der blev forhøjet med 1% for at tage højde for overtrædelsens geografiske udstrækning til hele EØS (214.-216. betragtning til den omtvistede afgørelse). Den variable andel af bødens grundbeløb blev efterfølgende forhøjet med et fast ekstrabeløb på 16%, der opkræves med det formål at afskrække virksomheder fra at indgå aftaler om prissamordning (220. betragtning til denne afgørelse).
Det således beregnede grundbeløb for bøden blev ikke forhøjet på grund af skærpende omstændigheder. Pometon opnåede tværtimod en nedsættelse af dette beløb på 10% på grund af formildende omstændigheder, idet denne virksomhed i mindre omfang end de andre virksomheder havde deltaget i kartellets anden del (225. betragtning til den omtvistede afgørelse).
Endelig foretog Kommissionen i henhold til punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegning en tilpasning af det regulerede grundbeløb for bøden (228.-231. betragtning til den omtvistede afgørelse) i form af en nedsættelse på 60%.
På denne baggrund fastslog Kommissionen i den omtvistede afgørelses artikel 1, at Pometon havde tilsidesat artikel 101, stk. 1, TEUF og EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, idet virksomheden i perioden fra den 3. oktober 2003 til den 16. maj 2007 havde deltaget i en samlet og vedvarende overtrædelse, der omfattede hele EØS, vedrørende prissamordning inden for sektoren for slibemidler.
Ved denne afgørelses artikel 2 pålagde Kommissionen Pometon en bøde på 6197000 EUR for denne overtrædelse.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. august 2016 anlagde Pometon søgsmål med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse eller subsidiært bødenedsættelse.
Pometon fremsatte fem anbringender for Retten.
Det første anbringende vedrørte en tilsidesættelse af princippet om, at proceduren skal være upartisk, af princippet om uskyldsformodningen og af retten til forsvar, for så vidt som Kommissionen i forligsafgørelsen tilskrev virksomheden en konkret adfærd og derved på forhånd afgjorde de anklager, der efterfølgende blev rejst mod den i den omtvistede afgørelse.
Det andet anbringende vedrørte en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53, begrundelsens utilstrækkelige og selvmodsigende karakter samt tilsidesættelse af retten til forsvar og af reglerne om bevisbyrde, for så vidt som Kommissionen uden beviser tilregnede virksomheden deltagelse i et kartel, som den reelt aldrig deltog i.
Det tredje anbringende vedrørte en tilsidesættelse af artikel 101 TEUF og af EØS-aftalens artikel 53, for så vidt som Kommissionen fastslog, at kartellet havde et konkurrencebegrænsende formål.
Med sit fjerde anbringende anfægtede Pometon varigheden af sin deltagelse i kartellet og påberåbte sig forældelse.
Endelig påberåbte Pometon sig med det femte anbringende til støtte for sin påstand om annullation eller bødenedsættelse en tilsidesættelse af begrundelsespligten, af proportionalitetsprincippet og af ligebehandlingsprincippet for så vidt angår den ekstraordinære tilpasning af bødens grundbeløb, som Kommissionen havde foretaget i henhold til punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegning.
Ved den appellerede dom forkastede Retten de fire første anbringender, men gav medhold i det femte anbringende.
Retten annullerede derfor den omtvistede afgørelses artikel 2 og fastsatte Pometons bøde til 3873375 EUR, idet den i øvrigt frifandt Kommissionen.
Parternes påstande i appelsagen
Pometon har nedlagt følgende påstande:
–
Principalt ophæves den appellerede dom, og den omtvistede afgørelse annulleres.
–
Subsidiært ophæves den appellerede dom, for så vidt som Retten ikke fandt, at Pometon havde bragt enhver deltagelse i det omtvistede kartel til ophør i perioden fra den 18. november 2005 til den 20. marts 2007, og følgelig annulleres den bøde, som virksomheden blev pålagt, og under alle omstændigheder nedsættes denne bøde.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne i forbindelse med sagsbehandlingen for Retten og under appelsagen.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen afvises delvis og forkastes delvis som ugrundet.
–
Pometon tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Til støtte for appellen har Pometon fremsat fire anbringender. Det første anbringende vedrører en retlig fejl, som Retten begik ved ikke at finde, at Kommissionen havde tilsidesat princippet om, at proceduren skal være upartisk, og princippet om uskyldsformodningen. Det andet og det tredje anbringende vedrører dels en urigtig anvendelse af reglerne om bevisbyrden og uskyldsformodningen, dels den appellerede doms selvmodsigende eller utilstrækkelige begrundelse hvad angår henholdsvis denne virksomheds deltagelse i kartellets første del og varigheden af dens deltagelse i kartellet. Det fjerde anbringende vedrører en tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og den appellerede doms angiveligt selvmodsigende eller utilstrækkelige begrundelse hvad angår fastsættelsen af den bøde, som Pometon blev pålagt.
Om det første anbringende
Parternes argumentation
Med det første anbringende har Pometon i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 63-103 begik retlige fejl ved at finde, at Kommissionen ved vedtagelsen af den omtvistede afgørelse ikke havde tilsidesat princippet om upartiskhed og princippet om uskyldsformodning som fortolket i den retspraksis, der navnlig følger af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols (herefter »Menneskerettighedsdomstolen«) dom af 27. februar 2014, Karaman mod Tyskland (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310), og af Rettens dom af 10. november 2017, Icap m.fl. mod Kommissionen (
T-180/15
,
EU:T:2017:795
).
Det er Pometons opfattelse, at den omtvistede afgørelse i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 103, er behæftet med en ulovlighed, eftersom Kommissionen fra vedtagelsen af forligsafgørelsen, og som det fremgår af 26., 28., 29., 31. og 36.-38. betragtning hertil, havde tilregnet virksomheden en præcis ulovlig adfærd. Virksomheden har anført, at denne institution på disse vilkår ikke kunne foretage en upartisk bedømmelse ved den procedure, der førte til vedtagelsen af den omtvistede afgørelse.
I første række kan den urigtige omstændighed, som er anført i den appellerede doms præmis 65 og 76, at Kommissionen i fodnote 4 i forligsafgørelsen udtrykkeligt udelukkede Pometons ansvar, ikke undgå at føre til misforståelser hvad angår Pometons ansvar. Hvad angår dette adskiller nærværende sag sig desuden fra den sag, der gav anledning til Rettens dom af 10. november 2017, Icap m.fl. mod Kommissionen (
T-180/15
,
EU:T:2017:795
).
I anden række har Pometon anført, at Retten, eftersom den i den appellerede doms præmis 79, 81 og 83 fastslog, at Kommissionen havde handlet i overensstemmelse med Menneskerettighedsdomstolens dom af 27. februar 2014, Karaman mod Tyskland (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310), tilsidesatte de kriterier, der er fastsat i denne doms præmis 64. Ifølge disse kriterier skulle henvisningerne til Pometon for at overholde uskyldsformodningen have været nødvendige eller uundværlige for at bedømme ansvaret for adressaterne for forligsafgørelsen. Dette var ikke tilfældet i den foreliggende sag, og Retten godtog at tage hensyn til de henvisninger, som kunne »være objektivt gavnlige«, eller som havde »til formål at fastlægge eneansvaret« for de parter, der havde indgået forlig.
For det første vedrører Kommissionens konstatering i forligsafgørelsens punkt 31 om, at kontakterne med Pometon fortsatte indtil den 16. maj 2007, nærmere bestemt kun en del af det ansvar, der kunne tilregnes Pometon, og er uden relevans for bedømmelsen af de andre karteldeltageres ansvar. Pometon har gjort gældende, at omtalen af denne konstatering ikke var uundværlig, eftersom Kommissionen med nævnte konstatering, som Retten anførte i den appellerede doms præmis 89, blot havde fastlagt den tidsmæssige udvikling af kartellet, og eftersom de virksomheder, der havde indgået forlig, havde indrømmet at have deltaget i kartellet indtil 2010. Selv om Kommissionen ville nævne overdragelsen af Pometons aktiviteter til Winoa, ville omtalen af denne overdragelse endvidere have været tilstrækkelig.
I den appellerede doms præmis 89 fastslog Retten i øvrigt desuden, at henvisningen til Pometon i forligsafgørelsens punkt 31 ikke havde »til hensigt at fastslå [Pometons] ansvar for den omhandlede overtrædelse«. I denne forbindelse har Pometon gjort gældende, at det fremgår af præmis 41 og 65 i Menneskerettighedsdomstolens dom af 27. februar 2014, Karaman mod Tyskland (CE:ECHR:2014:0227JUD001710310), at uskyldsformodningen tilsidesættes, når en afgørelses begrundelse giver indtryk af, at Kommissionen anså den pågældende for skyldig, eller når en sådan henvisning skaber tvivl om, hvorvidt der foreligger en foregribelse af afgørelsen om skyldsspørgsmålet.
For det andet er konstateringen i den appellerede doms præmis 81, hvorefter de henvisninger til Pometon, som alene nævnes i forligsafgørelsens punkt 4 med overskriften »Beskrivelse af hændelserne«, »ikke indeholder nogen retlig subsumption med hensyn til denne virksomheds adfærd«, af de samme grunde ligeledes uden relevans. Konstateringen er ligeledes urigtig, eftersom Kommissionen ikke blot henviste til visse faktiske omstændigheder, som kunne tilregnes Pometon, men i denne afgørelses punkt 29 kvalificerede virksomhedens adfærd som en »aftale« eller kartel. Pometon har desuden anført, at Retten i dom af 10. november 2017, Icap m.fl. mod Kommissionen (
T-180/15
,
EU:T:2017:795
), fastslog, at Kommissionen havde tilsidesat uskyldsformodningen ved at nævne en tredjepart i en forligsafgørelse, selv om de anfægtede vendinger fremgik af den del af afgørelsen, som gengav de faktiske omstændigheder, og vendingerne ikke vedrørte den retlige kvalificering i forhold til artikel 101, stk. 1, TEUF.
For det tredje tillagde Retten i den appellerede doms præmis 83 det uberettiget betydning, at henvisningerne til Pometon var støttet på faktiske omstændigheder, som de fire virksomheder, der havde indvilget i at indgå forlig, havde vedgået. Retten forsøgte således at begrunde indholdet af forligsafgørelsen ved at fastslå, at den gengav indholdet af de forligsforslag, som var blevet underskrevet af de parter, der havde indvilget i at indgå forlig. Pometon har gjort gældende, at disse forslag reelt hidrørte fra Kommissionen. Kommissionens foregribelse af afgørelsen i forhold til virksomheden fremgår endvidere klart af de nævnte forligsforslags ordlyd, hvori den adfærd, der foreholdtes Pometon, blev kvalificeret som »kartel« eller »konkurrencebegrænsende kontakt«.
I denne henseende har Pometon i replikken præciseret, at virksomhedens argumentation om forligsforslagene er nødvendig under hensyn til Rettens bedømmelser og således ikke bør afvises.
Kommissionen har til gengæld gjort gældende, at dette anbringende skal afvises, idet det tilsigter at anfægte de faktuelle bedømmelser vedrørende den administrative procedure, idet det søger at opnå Domstolens fornyede bedømmelse af realiteten i et anbringende, som Retten allerede har taget stilling til, og idet det anfører nye klagepunkter, som ikke var blevet fremsat i første instans. Under alle omstændigheder er dette anbringende ugrundet.
Domstolens bemærkninger
–
Formaliteten
Det skal bemærkes, at det ifølge Domstolens faste praksis alene er Retten, der har kompetence til at fastlægge og bedømme de faktiske omstændigheder og principielt til at bedømme de beviser, den har lagt til grund ved fastlæggelsen af de faktiske omstændigheder. Når disse beviser er blevet forskriftsmæssigt tilvejebragt, og de almindelige retsgrundsætninger og de processuelle regler om bevisbyrde og bevisførelse er blevet overholdt, er det alene Retten, der har kompetence til at vurdere, hvilken bevisværdi der skal tillægges de oplysninger, den har fået forelagt. Denne bedømmelse er således ikke et retsspørgsmål, der som sådant kan efterprøves af Domstolen under en appelsag, medmindre oplysningerne er blevet urigtigt gengivet (dom af 12.1.2017, Timab Industries og CFPR mod Kommissionen,
C-411/15 P
,
EU:C:2017:11
, præmis
).
Under en appel har Domstolen endvidere kun kompetence til at tage stilling til den retlige afgørelse, der er blevet truffet vedrørende de anbringender og argumenter, som er blevet behandlet for Retten. En part kan således ikke for første gang for Domstolen fremføre anbringender eller argumenter, der ikke var blevet fremsat for Retten (jf. i denne retning dom af 8.11.2016, BSH/EUIPO,
C-43/15 P
,
EU:C:2016:837
, præmis
, og af 19.12.2019, HK mod Kommissionen,
C-460/18 P
,
EU:C:2019:1119
, præmis
).
Selv om en appel ikke kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som den blot gentager de anbringender og argumenter, der allerede er blevet fremført for Retten, kan retsspørgsmål, som Retten har behandlet, derimod endelig diskuteres på ny under en appelsag, såfremt appellanten bestrider Rettens fortolkning eller anvendelse af EU-retten. Hvis en appellant nemlig ikke således kunne basere sin appel på anbringender og argumenter, som allerede havde været fremført for Retten, ville appelproceduren blive berøvet en del af sin mening (jf. i denne retning dom af 12.1.2017, Timab Industries og CFPR mod Kommissionen,
C-411/15 P
,
EU:C:2017:11
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
I den foreliggende sag har Pometon med det første anbringende gjort gældende, at Retten begik flere retlige fejl, idet den vurderede anbringendet om tilsidesættelsen af princippet om upartiskhed og princippet om uskyldsformodning på grundlag af urigtige kriterier.
I modsætning til, hvad Kommissionen har anført, vedrører et sådant anbringende retsspørgsmål, som kan undersøges under en appelsag.
Som Kommissionen med føje har gjort gældende, har Pometon til støtte for det første anbringende imidlertid fremført et nyt argument under appelsagen om Kommissionens udarbejdelse af forligsforslagene og virkningerne heraf, selv om virksomheden kunne have påberåbt sig dette for Retten. I medfør af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 51, kan dette argument ikke antages til realitetsbehandling.
Det første anbringende kan således antages til realitetsbehandling, for så vidt som det ikke vedrører nævnte argument.
–
Realiteten
Med det første anbringende har Pometon gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved i den appellerede doms præmis 103 at fastslå, at bemærkningerne vedrørende Pometon i den omtvistede afgørelse i betragtning af såvel de redaktionelle forbehold, som Kommissionen tog ved forligsafgørelsen, som det materielle indhold af disse forbehold ikke kunne anses for en antydning af denne institutions manglende upartiskhed i forhold til Pometon og en manglende overholdelse af uskyldsformodningen i den omtvistede afgørelse.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Kommissionen har pligt til under den administrative procedure at overholde de berørte virksomheders grundlæggende rettigheder. Disse rettigheder omfatter artikel 41 i Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder (herefter »chartret«), hvoraf fremgår, at enhver navnlig har ret til at få sin sag behandlet uvildigt af Unionens institutioner. Dette krav om upartiskhed dækker dels den subjektive upartiskhed, hvilket vil sige, at ingen af den omhandlede institutions medlemmer med ansvar for sagen må give udtryk for partiskhed eller en personlig forudfattet mening, dels den objektive upartiskhed, hvilket vil sige, at institutionen skal sikre en tilstrækkelig garanti for, at enhver rimelig tvivl herom kan udelukkes (jf. i denne retning dom af 11.7.2013, Ziegler mod Kommissionen,
C-439/11 P
,
EU:C:2013:513
, præmis
og
).
Det princip om upartiskhed, som henhører under retten til en god forvaltning, skal adskilles fra det princip om uskyldsformodning, som, under hensyn til de pågældende overtrædelsers art samt til karakteren og den grad af hårdhed af de hertil knyttede sanktioner, finder anvendelse på sager vedrørende overtrædelser af konkurrencereglerne, der gælder for virksomhederne, og som vil kunne føre til, at der pålægges bøder eller tvangsbøder (dom af 8.7.1999, Hüls mod Kommissionen,
C-199/92 P
,
EU:C:1999:358
, præmis
, og af 22.11.2012, E.ON Energie mod Kommissionen,
C-89/11 P
,
EU:C:2012:738
, præmis
).
Uskyldsformodningen er et almindeligt EU-retligt princip, der er fastsat i chartrets artikel 48, stk. 1 (dom af 22.11.2012, E.ON Energie mod Kommissionen,
C-89/11 P
,
EU:C:2012:738
, præmis
).
Chartrets artikel 48 svarer til artikel 6, stk. 2 og 3, i den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder, undertegnet den 4. november 1950 i Rom (herefter »EMRK«), således som det fremgår af forklaringerne til chartret vedrørende denne bestemmelse. Det følger heraf, at der i henhold til chartrets artikel 52, stk. 3, ved fortolkningen af chartrets artikel 48 skal tages hensyn til EMRK’s artikel 6, stk. 2 og 3, som tærskel for minimumsbeskyttelse (dom af 5.9.2019, AH m.fl. (Uskyldsformodning),
C-377/18
,
EU:C:2019:670
, præmis
).
På denne baggrund skal det bemærkes, at princippet om uskyldsformodningen tilsidesættes, hvis en retsafgørelse eller en officiel udtalelse vedrørende en tiltalt indeholder en klar udtalelse, der er udarbejdet uden en endelig straffedom, ifølge hvilken den pågældende har begået den omhandlede overtrædelse. I denne forbindelse fremhæves vigtigheden af de retslige myndigheders ordvalg og af de særlige omstændigheder, der lå til grund for denne formulering, og den omhandlede procedures art og sammenhæng (jf. i denne retning dom af 5.9.2019, AH m.fl. (Uskyldsformodning),
C-377/18
,
EU:C:2019:670
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.2.2014, Karaman mod Tyskland, CE:ECHR:20140227JUD001710310, § 63).
I komplekse straffesager, hvor tiltalen mod flere mistænkte ikke kan prøves samtidigt, kan den kompetente ret således blive nødt til at henvise til tredjepersoners deltagelse, som måske senere pådømmes særskilt, for at fastslå, om de tiltalte er skyldige. Den pågældende ret skal, hvis de faktiske omstændigheder vedrørende tredjepersoners deltagelse skal indføres, imidlertid undgå at nævne flere oplysninger, end hvad der er nødvendigt for at vurdere, om de personer, der er tiltalt i den sag, der er indbragt for den, ifalder retligt ansvar. Retsafgørelsers begrundelser skal endvidere være formuleret således, at de omhandlede tredjepersoners potentielle skyld ikke foregribes, fordi det kan bringe den retfærdige bedømmelse af de anklager, der er rejst i forbindelse med en separat sag mod de medtiltalte, i fare (jf. i denne retning dom af 5.9.2019, AH m.fl. (Uskyldsformodning),
C-377/18
,
EU:C:2019:670
, præmis
; jf. ligeledes i denne retning Menneskerettighedsdomstolens dom af 27.2.2014, Karaman mod Tyskland, CE:ECHR:20140227JUD001710310, §§ 64 og 65).
I betragtning af nærværende doms præmis 59-61 er den retspraksis om uskyldsformodningen, der er anført i nærværende doms præmis 62 og 63, relevant, mutatis mutandis, når Kommissionen vedrørende et og samme kartel vedtager to afgørelser efter hinanden med forskellige adressater efter to forskellige procedurer, nemlig på den ene side en afgørelse, som træffes efter en forligsprocedure, og som er rettet til de virksomheder, der har indgået forliget, og på den anden side en afgørelse, som træffes efter en almindelig procedure, og som er rettet til de øvrige virksomheder, der har deltaget i kartellet.
I et sådant tilfælde, som kvalificeres som en »hybrid« procedure, og som fører til vedtagelsen af successive afgørelser, kan det nemlig være objektivt nødvendigt, at Kommissionen i den afgørelse, der afslutter forligsproceduren, behandler visse omstændigheder og adfærd vedrørende de deltagere i det angivelige kartel, som er genstand for den almindelige procedure. I lyset af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 62 og 63, påhviler det imidlertid Kommissionen i den afgørelse, der afslutter forligsproceduren, at sikre beskyttelsen af uskyldsformodningen for de virksomheder, som afviste at indgå forlig, og som er genstand for den almindelige procedure.
For at føre tilsyn med, at Kommissionen overholder uskyldsformodningen, tilkommer det Unionens retsinstanser at vurdere den afgørelse, der afslutter forligsproceduren, og dens begrundelse i sin helhed og i lyset af de særlige omstændigheder, hvorunder afgørelsen er blevet vedtaget. Udtrykkelige henvisninger i visse passager af denne afgørelse til uskylden for andre deltagere i det angivelige kartel ville nemlig være meningsløs, hvis andre passager i nævnte afgørelse kunne forstås som udtryk for en foregribelse af deres skyld (jf. analogt dom af 5.9.2019, AH m.fl. (Uskyldsformodning),
C-377/18
,
EU:C:2019:670
, præmis
).
Det er i lyset af denne retspraksis, at det skal efterprøves, om Retten, som Pometon har anført, begik retlige fejl ved bedømmelsen af det første anbringende, der var fremsat for Retten, om Kommissionens tilsidesættelse af princippet om upartiskhed og princippet om uskyldsformodning.
Det skal i denne forbindelse bemærkes, at Retten i den appellerede dom i det væsentlige efterprøvede dels, om Kommissionen havde taget tilstrækkelige redaktionelle forbehold i forligsafgørelsen for at undgå at foregribe at fastslå Pometons deltagelse i kartellet, dels, om Kommissionens henvisninger til sidstnævnte i denne afgørelse var nødvendige.
I første række fastslog Retten i den appellerede doms præmis 65 og 76 hvad angår de redaktionelle forbehold, at Kommissionen, bl.a. i fodnote 4 i forligsafgørelsen, på dette stadium af proceduren udtrykkeligt havde udelukket spørgsmålet om Pometons skyld, idet den havde fremhævet, at denne afgørelse udelukkende var rettet mod de fire andre virksomheder, som havde indvilget i at indgå forlig, og at Pometons sag ville blive behandlet senere i forbindelse med en særskilt, kontradiktorisk procedure.
I denne doms præmis 67, 81 og 82 bemærkede Retten endvidere, at begrundelsen for forligsafgørelsen ikke indeholdt nogen retlig kvalifikation af faktiske omstændigheder, der vedrørte Pometon, hvilken virksomhed alene var nævnt i punkt 4 med overskriften »Beskrivelse af hændelserne«, og at denne afgørelse i punkt 2.25 ikke udpegede Pometon som part i forligsproceduren og adressat for den nævnte afgørelse, men som en virksomhed, som var genstand for den undersøgelsesprocedure, der var indledt i forhold til deltagerne i det angivelige kartel.
Pometons argumenter kan ikke godtgøre, at disse bedømmelser er behæftet med en retlig fejl.
For det første skal det hvad angår Pometons argumentation, der er gengivet i nærværende doms præmis 42, bemærkes, at hvis det antages, at Pometon tilsigtede at gøre gældende, at Retten foretog en urigtig læsning af fodnote 4 i forligsafgørelsen og dermed gengav denne afgørelse urigtigt, kan et sådant argument ikke tiltrædes.
Selv om det er korrekt, at denne fodnote ikke udtrykkeligt angiver, at det er udelukket, at Pometon havde et ansvar i det angivelige kartel, følger det ikke desto mindre heraf, at den utvetydigt angiver, at virksomheden ikke er adressat for forligsafgørelsen, at den er genstand for en særskilt procedure, og at henvisningerne til Pometon i den nævnte afgørelse udelukkende anvendes til at fastlægge de øvrige karteldeltageres ansvar. Retten foretog følgelig ikke en urigtig læsning af den nævnte fodnote, da den i den appellerede doms præmis 65 anførte, at Kommissionen i samme fodnote havde udelukket spørgsmålet om Pometons skyld, idet det bemærkes, at Retten sørgede for at præcisere, at denne udelukkelse kun blev foretaget »på dette stadium af proceduren«.
På denne baggrund kan Pometons argument – der i det væsentlige er udledt af, at Retten begik en retlig fejl, idet den lagde til grund, at udelukkelsen af spørgsmålet om Pometons skyld i fodnote 4 i forligsafgørelsen gjorde det muligt at undgå misforståelser hvad angår denne virksomheds ansvar for overtrædelsen – heller ikke tiltrædes.
For det andet – for så vidt som Pometon har gjort gældende, at Kommissionen, navnlig i forligsafgørelsens punkt 29, nævnte en »aftale« (
agreement
), der var blevet indgået mellem parterne i forligsproceduren og Pometon, og at den kvalificerede den adfærd, som sidstnævnte blev tilregnet – bemærkes det, som Retten med føje anførte i den appellerede doms præmis 67, 81 og 82, at Kommissionen i forligsafgørelsen på ingen måde kvalificerede Pometons adfærd som konkurrencebegrænsende adfærd. Denne institution nævnte derimod blot denne virksomheds adfærd som led i beskrivelsen af de faktiske omstændigheder. I modsætning til, hvad Pometon har anført, undgik Kommissionen i øvrigt at anvende udtrykket »kartel« i denne forbindelse.
Under hensyn til disse forhold kunne Retten uden at begå en retlig fejl navnlig i den appellerede doms præmis 103 fastslå, at Kommissionen havde taget tilstrækkelige redaktionelle forbehold. Denne institution har nemlig udvist den fornødne redaktionelle forsigtighed ved at fremhæve, at den ikke skulle træffe afgørelse om Pometons deltagelse i det angivelige kartel, for – som Retten anførte i den appellerede doms præmis 76 og 84 – ikke alene at undgå enhver tilsigtet eller endelig foregribelse af sidstnævntes ansvar, men endvidere i overensstemmelse med den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 63, enhver selv potentiel foregribelse af dette ansvar.
I anden række skal det hvad angår bedømmelsen af, om henvisningerne til Pometon i forligsafgørelsen var nødvendige, bemærkes, at Kommissionen inden for rammerne af en hybrid procedure, der fører til vedtagelsen af successive afgørelser, i en sådan afgørelse under Rettens kontrol skal undgå at meddele flere oplysninger om en tredjeparts deltagelse, såsom Pometons, end hvad der er nødvendigt for at kvalificere denne afgørelses adressaters ansvar (jf. analogt dom af 5.9.2019, AH m.fl. (Uskyldsformodning),
C-377/18
,
EU:C:2019:670
, præmis
).
I den foreliggende sag anførte Retten i den appellerede doms præmis 77, at det skulle vurderes, om henvisningerne til Pometon i forligsafgørelsen rent faktisk kunne anses for nødvendige med henblik på at foretage så fuldendt en beskrivelse som muligt af de faktiske omstændigheder, der lå til grund for det omhandlede kartel.
I denne sammenhæng bemærkede Retten i den appellerede doms præmis 79, at med hensyn til en hybrid procedure, der fører til vedtagelsen af to successive afgørelser, kunne henvisningerne i forligsafgørelsen til dele af Pometons adfærd »vise sig at være objektivt set formålstjenlige med hensyn til at beskrive baggrunden for kartellet i sin helhed«. I denne doms præmis 81-83 fandt Retten bl.a., at de grunde, der indeholdt disse henvisninger, ikke angav nogen retlig kvalifikation af denne virksomheds adfærd under hensyn til de redaktionelle forbehold, som Kommissionen havde taget. I nævnte doms præmis 88 og 89 forkastede Retten Pometons argumenter om, at henvisningerne til denne virksomhed i 31. og 37. betragtning til denne afgørelse var unødvendige.
Pometons argumenter under appelsagen kan ikke rejse tvivl om denne bedømmelse.
Selv om Retten i den appellerede doms præmis 79 således anførte, at henvisningerne til Pometon kunne være objektivt set formålstjenlige med hensyn til at beskrive baggrunden for kartellet i sin helhed, idet den herved fastsatte et mindre strengt kriterium end det kriterium om nødvendighed, der kræves i den retspraksis, som er nævnt i nærværende doms præmis 77, fremgår det imidlertid for det første klart af den appellerede doms præmis 79, sammenholdt med denne doms præmis 80, at Retten ikke drog nogen konklusion af bedømmelsen af, om disse henvisninger var objektivt set formålstjenlige, og at den i bl.a. den appellerede doms præmis 85 og 88 tværtimod undersøgte nødvendigheden af de nævnte henvisninger i lyset af Menneskerettighedsdomstolens dom af 27. februar 2014, Karaman mod Tyskland (CE:ECHR:20140227JUD001710310, § 63).
For det andet skal det, for så vidt som Pometon har anfægtet bedømmelsen af nødvendigheden af henvisningerne vedrørende virksomheden, præciseres, at denne part alene har bestridt den bedømmelse, der fremgår af den appellerede doms præmis 89, af henvisningen til virksomheden i 31. betragtning til forligsafgørelsen.
I denne betragtning konstaterede Kommissionen, at »[k]ontakterne blev opretholdt med Pometon frem til den 16. maj 2007, hvor Pometon frasolgte sine aktiviteter på [slibemiddelområdet] til Winoa og forlod markedet«. Denne betragtning indgår i forligsafgørelsens kapitel 4 med overskriften »Beskrivelse af hændelserne« og nærmere bestemt i dette kapitels første del med overskriften »Adfærdens art og udbredelse«, som i 26. betragtning til denne afgørelse indledes med en henvisning til de hyppige kontakter mellem Erwin, Winoa, MTS, Würth og Pometon. Ifølge 32. betragtning til den nævnte afgørelse ændrede de øvrige karteldeltagere skrottillægget i sommeren 2007, dvs. efter den 16. maj 2007. Omtalen af Pometon i 31. betragtning til samme afgørelse gjorde det således muligt at forklare en udvikling i den adfærd, der foreholdtes de øvrige karteldeltagere, som var omfattet af nævnte afgørelse.
Det var således, uden at den begik nogen retlig fejl, at Retten lagde til grund, at denne omtale alene tilsigtede at præcisere den tidsmæssige udvikling af det kartel, som de fire virksomheder, der deltog i forligsproceduren, havde indrømmet deres deltagelse i, og i det væsentlige fastslog, at omtalen var nødvendig.
For det tredje skal Pometons argumentation, for så vidt som virksomheden har gjort gældende, at Kommissionen i begrundelsen for forligsafgørelsen foretog en retlig kvalifikation af virksomhedens adfærd, forkastes af den grund, der er anført i nærværende doms præmis 75.
Endelig skal det hvad angår Pometons argumenter udledt af sammenligningen af nærværende sag med den sag, der gav anledning til Rettens dom af 10. november 2017, Icap m.fl. mod Kommissionen (
T-180/15
,
EU:T:2017:795
), blot bemærkes, at spørgsmålet om, hvorvidt Kommissionen har tilsidesat uskyldsformodningen, som det fremgår af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 66, afhænger af forligsafgørelser, der er særlige for hver enkelt sag, herunder deres begrundelse, samt af de særlige omstændigheder, hvorunder disse er blevet vedtaget.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det første anbringende delvis bør afvises, delvis bør forkastes som ugrundet.
Om det andet anbringende
Parternes argumentation
Med det andet anbringende har Pometon i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 129-160 begik retlige fejl ved at foretage en urigtig anvendelse af principperne vedrørende bevisbyrden og ved ikke at anvende princippet om uskyldsformodning. Virksomheden har ligeledes gjort gældende, at denne dom i denne henseende er behæftet med en selvmodsigende og utilstrækkelig begrundelse.
I første række anførte Retten i denne doms præmis 129-147, at de faktiske omstændigheder og et ansvar, som Pometon anfægtede i stævningen i første instans, var ubestridte. Pometon har i sidstnævnte forbindelse henvist til visse konkrete punkter i denne stævning.
I anden række har Pometon gjort gældende, at Retten i den nævnte doms præmis 142, 144 og 145 konstaterede virksomhedens deltagelse i kartellet på grundlag af formodninger eller vurderinger, der var støttet på rimeligheden af eller sandsynligheden for visse begivenheder. Herved tilsidesatte Retten retspraksis om, for det første at en virksomheds deltagelse i et kartel ikke kan udledes af overvejelser foretaget på grundlag af upræcise oplysninger, for det andet at beviserne skal være tilstrækkeligt troværdige, præcise og samstemmende til at underbygge den faste overbevisning om, at en sagsøger har deltaget i kartellet, og skal gøre det muligt – uden at der foreligger nogen rimelig tvivl – at konkludere, at der foreligger en overtrædelse, og for det tredje at såfremt der hos retsinstanserne foreligger en tvivl, skal det komme den pågældende virksomhed til gode.
Kommissionen har gjort gældende, at det andet anbringende skal afvises, idet det vedrører de faktuelle bedømmelser, er rettet mod den omtvistede afgørelse og delvist er en gentagelse af de argumenter, som var blevet fremsat til støtte for det andet søgsmålsanbringende i første instans. Under alle omstændigheder er dette anbringende ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at Pometon med det andet anbringende i det væsentlige har gjort gældende, at Retten begik retlige fejl ved anvendelsen af de principper, der gælder for bevisbyrden for overtrædelser af konkurrenceretten, og tilsidesatte sin begrundelsespligt. Eftersom dette anbringende rejser retsspørgsmål, som Domstolen kan undersøge under en appelsag, kan det antages til realitetsbehandling.
Det skal bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 129-160 bedømte Pometons argumenter, der tilsigtede at anfægte beviset for virksomhedens deltagelse i kartellets første del, vedrørende beregningsmetoden for skrottillægget.
I denne forbindelse fastslog Retten i den appellerede doms præmis 129, at Pometon ikke rejste tvivl om sit »indledende ansvar« for denne del af kartellet, eftersom virksomheden deltog i indgåelsen af en aftale vedrørende beregningsmetoden for skrottillægget og forberedelsen af denne aftale. Retten fastslog i denne doms præmis 132-147, at Kommissionen havde ført fyldestgørende bevis for, at skrottillægget fandt automatisk anvendelse mellem karteldeltagerne. Henset til denne automatiske anvendelse og til oplysningerne i sagsakterne forkastede Retten i nævnte doms præmis 148-159 Pometons argumentation om, at deltagelsen i møder og andre kontakter var nødvendig for gennemførelsen af kartellets første del fra 2004. På baggrund af disse oplysninger fastslog Retten i samme doms præmis 160, at Pometons deltagelse i denne del af kartellet var fuldt ud godtgjort.
I første række skal Retten anses for herved at have givet en fyldestgørende begrundelse for sin bedømmelse af de argumenter, som Pometon havde fremsat for den. Det følger heraf, at Pometons i øvrigt ikke-underbyggede argumentation om en utilstrækkelig eller selvmodsigende begrundelse skal forkastes som ugrundet.
I anden række skal det hvad angår de angivelige retlige fejl ved anvendelsen af bevisreglerne inden for konkurrenceretten for det første bemærkes, at Pometons argumentation om, at Retten med urette anså visse faktiske omstændigheder og »et ansvar« for ubestridte, udspringer af en urigtig læsning af den appellerede dom.
I den appellerede doms præmis 129 anførte Retten ganske vist, at Pometon »ikke rejst[e] tvivl om sit indledende ansvar for kartellets første del«, hvilket uden for sammenhæng kan forstås således, at Pometon ifølge Retten ikke bestred sit ansvar og dermed sin deltagelse i kartellet. Det fremgår imidlertid klart af en samlet læsning af denne doms præmis 129-160, at Retten i denne doms præmis 129 tilsigtede at fastslå, at Pometon ikke som sådan bestred den omstændighed, at virksomheden havde bidraget til oprettelsen af ordningen med skrottillægget, og ikke, at virksomheden ikke bestred sin deltagelse i kartellet.
Hvis det antages, at Pometon tilsigter at foreholde Retten en urigtig gengivelse af stævningen i første instans, skal det endvidere bemærkes, at Pometon i de passager i stævningen, som nærværende anbringende vedrører, i generelle vendinger anfægtede sin deltagelse i kartellet, uden at det imidlertid rejste tvivl om sin tilstedeværelse ved mødet den 3. oktober 2003, hvorunder beregningsmetoden for skrottillægget blev indført. Pometon har i øvrigt bekræftet sin tilstedeværelse ved dette møde i replikken indgivet til Domstolen.
For det andet skal det, for så vidt som Pometon har foreholdt Retten, at den i navnlig den appellerede doms præmis 142, 144 og 145 tilsidesatte retspraksis vedrørende bevisbyrden på konkurrencerettens område, bemærkes, at Retten i denne doms præmis 132-147 behørigt undersøgte de beviser, som Kommissionen havde fremlagt. Af samtlige disse oplysninger udledte den, at Kommissionen havde ført fyldestgørende bevis for, at skrottillægget fandt automatisk anvendelse.
Denne bedømmelse kan ikke drages i tvivl ved den omstændighed, at Retten i den appellerede doms præmis 142, 144 og 145, som Pometon specifikt har nævnt, anvendte nuancerede formuleringer, idet den benyttede udtryk som »sandsynlighed« eller »antagelse«.
Disse præmisser i den appellerede dom er nemlig en del af en bedømmelse af dokumentbeviserne i sagsakterne for Kommissionen, hvorved Retten i det væsentlige tiltrådte den række af indicier, som Kommissionen havde fremlagt, i overensstemmelse med retspraksis om beviset for overtrædelser på konkurrencerettens område. Ifølge denne retspraksis kan Kommissionen nemlig føre dette bevis med en række objektive og samstemmende indicier, som, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en sådan overtrædelse, selv om hver enkelt af disse indicier ikke i sig selv er tilstrækkeligt i dette øjemed (jf. i denne retning dom af 26.1.2017, Kommissionen mod Keramag Keramische Werke m.fl.,
C-613/13 P
,
EU:C:2017:49
, præmis
-
).
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger skal det andet anbringende forkastes som ugrundet.
Om det tredje anbringende
Parternes argumentation
Med det tredje anbringende har Pometon gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 289-316 og 373 dels tilsidesatte reglerne om bevisbyrden og om uskyldsformodningen, dels tilsidesatte sin begrundelsespligt i analysen af varigheden af den angivelige deltagelse i overtrædelsen.
I første række vendte Retten bevisbyrden ved i den appellerede doms præmis 308 og 309 at fastslå, at fraværet af hemmelige kontakter mellem Pometon og de øvrige karteldeltagere ikke gjorde det muligt at anse Pometon for at have afbrudt sin deltagelse i kartellet, og at Pometon ikke havde påberåbt sig noget forhold, der gav mulighed for at antage, at hemmelige kontakter var uundværlige for at fortsætte deltagelsen i kartellet. Herved tilsidesatte Retten sin egen retspraksis om, at konklusionen om, at der ikke foreligger beviser eller indicier, som giver grund til at antage, at overtrædelsen blev afbrudt for så vidt angår en sagsøger, ikke kan være relevant, før Kommissionen har løftet den bevisbyrde, der påhviler den, ved at fremlægge beviser vedrørende faktiske omstændigheder, som i tidsmæssig henseende ligger tilstrækkeligt tæt på hinanden til, at det med rimelighed kan fastslås, at en overtrædelse har varet uafbrudt mellem to præcise datoer.
I anden række har Pometon anført, at i betragtning af kendetegnene ved det kartel, som ifølge Kommissionen blev oprettet ved de hyppige, fortsatte og tilbagevendende kontakter, må den omstændighed, at virksomheden ikke deltog i de 12 møder, der blev afholdt i perioden 2005-2007, mellem de øvrige karteldeltagere, føre til, at det fastslås, at den afbrød sin deltagelse i dette kartel.
En sådan konstatering gælder så meget desto mere, eftersom Retten i andre sager har anerkendt, at en deltagelse i et kartel er blevet afbrudt, når der ikke har været hemmelige kontakter eller aktiviteter i en periode på mindre end et år eller i en periode på 16 måneder.
Kommissionen har gjort gældende, at det tredje anbringende skal afvises, eftersom spørgsmålet om afbrydelsen af Pometons deltagelse i kartellet henhører under den faktuelle bedømmelse, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis hvad angår muligheden for at antage det tredje anbringende til realitetsbehandling for det første bemærkes, at spørgsmålet om fordelingen af bevisbyrden udgør et retligt spørgsmål, selv om det kan have indvirkning på de af Retten fastslåede faktiske omstændigheder (dom af 6.1.2004, BAI og Kommissionen mod Bayer,
C-2/01 P og C-3/01 P
,
EU:C:2004:2
, præmis
). Det følger heraf, at for så vidt som Pometon i det væsentlige har foreholdt Retten, at den vendte bevisbyrden om varigheden af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen, kan dette anbringende antages til realitetsbehandling.
For det andet tilsigter Pometon, idet virksomheden har gjort gældende, at dens deltagelse i overtrædelsen var blevet afbrudt, at opnå en ny bedømmelse af de faktiske omstændigheder, hvilket i henhold til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 50, falder uden for Domstolens kompetence under en appelsag. Det følger heraf, at det tredje anbringende skal afvises i dette omfang.
Det skal hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt dette anbringende kan tiltrædes, for så vidt som det er antaget til realitetsbehandling, først og fremmest bemærkes, at Domstolen allerede har fastslået, at den omstændighed, at der foreligger en konkurrencebegrænsende praksis eller aftale, i de fleste tilfælde må udledes ved en slutning ud fra et vist antal sammenfaldende omstændigheder og indicier, der, når de betragtes samlet, og i mangel af en anden logisk forklaring kan udgøre beviset for en tilsidesættelse af konkurrencereglerne (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Sådanne indicier og sammenfaldende omstændigheder kan, når de vurderes som en helhed, ikke kun give oplysninger om den blotte forekomst af konkurrencebegrænsende adfærd eller aftaler, men også om varigheden af fortsat konkurrencebegrænsende adfærd eller om perioden for anvendelse af en aftale, der er indgået i strid med konkurrencereglerne (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad angår det manglende bevis for en aftales eksistens i løbet af bestemte perioder eller i det mindste med hensyn til en virksomheds gennemførelse af den i en given periode skal det bemærkes, at den omstændighed, at der ikke blev fremlagt et sådant bevis for visse bestemte perioder, ikke er til hinder for, at overtrædelsen anses for at foreligge i en periode, der samlet set er længere end denne, såfremt en sådan konstatering hviler på objektive og samstemmende indicier. I forbindelse med en overtrædelse, der udstrækker sig over flere år, er den omstændighed, at kartellet viser sig under forskellige perioder, som kan adskilles af længere eller kortere mellemrum, fortsat uden betydning for, at dette kartel eksisterer, for så vidt som de forskellige handlinger, der er en del af denne overtrædelse, forfølger et enkelt formål og er omfattet af en samlet og vedvarende overtrædelse (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår ligeledes af retspraksis, at den stiltiende godkendelse af et ulovligt initiativ, uden offentlig afstandtagen fra dets indhold eller anmeldelse til de administrative myndigheder, virker som en tilskyndelse til at fortsætte overtrædelsen og hindrer, at den bliver opdaget. Denne medvirken udgør en form for passiv deltagelse i overtrædelsen, som kan gøre den pågældende virksomhed ansvarlig (dom af 6.12.2012, Kommissionen mod Verhuizingen Coppens,
C-441/11 P
,
EU:C:2012:778
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af denne retspraksis, at Kommissionen kan finde, at overtrædelsen eller en virksomheds deltagelse heri ikke er blevet afbrudt, selv om den ikke har beviser for overtrædelsen for visse bestemte perioder, når de forskellige handlinger, der er en del af denne overtrædelse, forfølger et enkelt formål og kan være omfattet af en samlet og vedvarende overtrædelse, og når den pågældende virksomhed ikke har påberåbt sig indicier eller beviser, der godtgør, at overtrædelsen eller virksomhedens deltagelse heri tværtimod ikke fortsatte i disse perioder.
I den foreliggende sag skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 266 og 267, som ikke er anfægtet som led i nærværende appel, efter undersøgelsen af det andet anbringende, der var fremsat for den, fastslog, at Kommissionen havde godtgjort Pometons ansvar for den samlede og vedvarende overtrædelse, der var genstand for den omtvistede afgørelse, uden at den på dette tidspunkt undersøgte varigheden af virksomhedens deltagelse i overtrædelsen.
I sidstnævnte henseende fastslog Retten i denne doms præmis 304 som led i sin enekompetence til at bedømme de faktiske omstændigheder, og uden at dette er anfægtet i appelsagen, at Kommissionen havde godtgjort, at Pometon var direkte indblandet i hemmelige kontakter i forbindelse med begge kartellets to dele mellem den 3. oktober 2003 og den 18. november 2005 samt i de to måneder, der gik forud for dets udtræden af markedet den 16. maj 2007, men at denne institution ikke havde beviser for Pometons deltagelse i konkurrencebegrænsende kontakter i perioden fra den 18. november 2005 til marts 2007 (herefter »den omhandlede periode«).
I den appellerede doms præmis 308 fastslog Retten ikke desto mindre, at henset til kartellets særlige kendetegn, dvs. den automatiske anvendelse af skrottillægget og den manglende planlægning af kontakter mellem deltagerne med henblik på at gennemføre samordningen med hensyn til individuelle kunder, idet der kun forekom punktuelle kontakter i tilfælde af uenighed, gav de manglende hemmelige kontakter mellem Pometon og de øvrige karteldeltagere i den omhandlede periode ikke mulighed for at finde, at Pometon havde afbrudt sin deltagelse i det nævnte kartel. I denne doms præmis 309 tilføjede Retten, at Pometon ikke havde påberåbt sig noget forhold, der gjorde det muligt at antage, at det alligevel var strengt nødvendigt at opretholde hemmelige kontakter for at fortsætte deltagelsen i kartellet uden afbrydelse.
Det følger af det ovenstående, at Retten klart angav grundene til, at den fandt, at Pometons deltagelse i den samlede og vedvarende overtrædelse ikke var blevet afbrudt i den omhandlede periode. Pometons argumenter om en tilsidesættelse af begrundelsespligten skal således forkastes.
Det fremgår ligeledes af den appellerede dom, at Retten støttede sin bedømmelse af varigheden af Pometons deltagelse i overtrædelsen på den betragtning, som ikke er anfægtet som led i nærværende appel, for det første at Kommissionen havde ført fyldestgørende bevis for de hemmelige kontakter, som involverede Pometon før og efter den omhandlede periode, for det andet at anvendelsen af skrottillægget var automatisk og ikke krævede kontakter, og for det tredje at der var en nær sammenhæng mellem kartellets to dele. Af disse oplysninger udledte Retten i det væsentlige, at Kommissionen kunne finde, at Pometon havde deltaget i den samlede og vedvarende overtrædelse i den omhandlede periode uden afbrydelse, uden at det påvirkede virksomhedens muligheder for at påvise, at denne deltagelse var blevet afbrudt, idet Pometon ikke havde påberåbt sig nogen oplysning eller noget argument, som kunne godtgøre, at denne deltagelse var blevet afbrudt.
Det var følgelig uden at tilsidesætte reglerne om bevisbyrden, at Retten på grundlag af den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 110-114, fandt, at Pometon havde deltaget i den foreholdte ulovlige adfærd uden afbrydelse.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det tredje anbringende delvis bør afvises, delvis bør forkastes som ugrundet.
Om det fjerde anbringende
Parternes argumentation
Med det fjerde anbringende har Pometon gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 365-396 tilsidesatte ligebehandlingsprincippet og begrundelsespligten, da den ændrede den bøde, som virksomheden var blevet pålagt.
Pometon har anført, at Retten fastsatte bødens størrelse, idet den fraveg den metode, som Kommissionen havde anvendt til at fastsætte den supplerende nedsættelse i medfør af punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegning. Det følger af analysen af de tre faktorer, der er opregnet i den appellerede doms præmis 376, og bl.a. af denne doms præmis 379-383, 386, 387 og 390, at Retten, selv om den overtrædelse, der kunne tilregnes Pometon, var mindre alvorlig end den, som Winoa havde begået, indrømmede Pometon den samme nedsættelse på 75%, som Kommissionen havde indrømmet Winoa.
Retten behandlede således to forskellige situationer ens uden at give en objektiv begrundelse for denne differentierede behandling, hvilket er i strid med ligebehandlingsprincippet.
Pometon har tilføjet, at Retten i den appellerede doms præmis 382 og 386 anerkendte, at virksomhedens situation svarede til situationen for MTS, som blev indrømmet en nedsættelse på 90%. Den eneste forskel mellem de to virksomheder er deres størrelse, som imidlertid ikke i sig selv kan begrunde den betydelige forskel i de nedsættelsessatser, der blev anvendt på dem.
Den nedsættelse, som indrømmes Pometon, skal således være mellem 75% og 90%.
Kommissionen har gjort gældende, at det fjerde anbringende må afvises, og at det under alle omstændigheder er ugrundet.
Det er Kommissionens opfattelse, at dette anbringende skal afvises, da det i virkeligheden bevirker, at Domstolen foretager en materiel prøvelse af den bøde, som Retten pålagde, hvilket ikke henhører under den kompetence, som Domstolen er tillagt. Domstolen kan nemlig ikke af billighedsgrunde omgøre det skøn, som Retten har udøvet under udøvelse af sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som pålægges virksomheder på grund af disses overtrædelse af EU-retten. Dette gælder så meget desto mere, når Retten har udøvet sin fulde prøvelsesret for selv at sikre overholdelsen af ligebehandlingsprincippet.
Hvad angår realiteten har Kommissionen anført, at det, som Retten bemærkede i den appellerede doms præmis 369, efter annullationen af den omtvistede afgørelse påhvilede denne at fastsætte en passende størrelse for den ekstraordinære tilpasning af bødens grundbeløb under hensyn til alle omstændighederne i den foreliggende sag.
Det følger i denne forbindelse af den appellerede doms præmis 376, at Retten for hver af de analyserede faktorer faktisk sammenlignede Pometons og de øvrige karteldeltageres ansvar og individuelle situation. Kommissionen er af den opfattelse, at Retten anvendte kriterierne om grovheden og varigheden af Pometons deltagelse i overtrædelsen til at sikre bødens forholdsmæssighed.
Den omstændighed, at Pometon blev indrømmet en lavere nedsættelsessats end den, der blev indrømmet MTS, er ikke tilstrækkeligt til at godtgøre en forskelsbehandling og en uoverensstemmelse i den appellerede doms begrundelse. Det fremgår nemlig af den appellerede doms præmis 390, at Retten i denne henseende støttede sig på Pometons omsætning, som er betydeligt højere end MTS’ omsætning, hvorfor de to virksomheder ikke befandt sig i sammenlignelige situationer med hensyn til deres størrelse og dermed grovheden af deres respektive deltagelse i overtrædelsen. Kommissionen har således gjort gældende, at det følger af fast retspraksis, at virksomhedens samlede omsætning giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke.
Ifølge Kommissionen kræver ligebehandlingsprincippet, at der tages hensyn til samtlige de oplysninger, som adskiller en virksomhed fra en anden, mens det ikke er relevant at foretage en direkte og eksemplificerende sammenligning af to sanktioner. Retten tilsidesatte således ikke ligebehandlingsprincippet ved at indrømme Pometon samme nedsættelse af bødens grundbeløb som den, der anvendtes for Winoa.
Anvendelsen af den samme sats for disse to virksomheder kan i øvrigt forklares med, at Winoas afsætning var mere koncentreret end Pometons afsætning. Kommissionen har i denne henseende som bilag B/2 til svarskriftet fremlagt en tabel, der sammenfatter den foretagne beregning.
Endelig har Kommissionen gjort gældende, at Retten gav en fyldestgørende begrundelse for beslutningen om fastsættelsen af bødens størrelse.
Domstolens bemærkninger
–
Indledende bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at Retten i overensstemmelse med artikel 261 TEUF og artikel 31 i forordning nr. 1/2003 har fuld prøvelsesret med hensyn til de bøder, der fastsættes af Kommissionen.
Retten er derfor beføjet til, ud over en simpel legalitetskontrol af disse bøder, at anlægge sin egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde (dom af 22.11.2012, E.ON Energie mod Kommissionen,
C-89/11 P
,
EU:C:2012:738
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det tilkommer derimod ikke Domstolen, når den træffer afgørelse vedrørende retlige spørgsmål under en appelsag, af billighedsgrunde at omgøre det skøn, som Retten har udøvet under sin fulde prøvelsesret vedrørende størrelsen af de bøder, som pålægges virksomheder på grund af disses overtrædelse af EU-retten. Det er endelig kun i det omfang, Domstolen måtte finde, at sanktionens størrelse ikke blot er upassende, men også så vidtgående, at den bliver uforholdsmæssig, at det skal fastslås, at Retten begik en retlig fejl på grund af den upassende karakter af en bødes størrelse (dom af 22.11.2012, E.ON Energie mod Kommissionen,
C-89/11 P
,
EU:C:2012:738
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis, og af 25.7.2018, Orange Polska mod Kommissionen,
C-123/16 P
,
EU:C:2018:590
, præmis
).
Det fremgår af fast retspraksis, at Retten under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret har visse forpligtelser, som omfatter den begrundelsespligt, som Retten er pålagt i medfør af artikel 36 i statutten for Domstolen, der finder anvendelse på Retten i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, og ligebehandlingsprincippet. Udøvelsen af en fuld prøvelsesret må imidlertid ikke føre til en forskelsbehandling af de virksomheder, der har deltaget i en overtrædelse af konkurrencereglerne, i forbindelse med fastsættelsen af de bøder, der pålægges dem (dom af 18.12.2014, Kommissionen mod Parker Hannifin Manufacturing og Parker-Hannifin,
C-434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
–
Formaliteten vedrørende det fjerde anbringende
Kommissionen har fremsat en formalitetsindsigelse i forhold til det fjerde appelanbringende, for så vidt som den anmoder Domstolen om at foretage en materiel prøvelse af den bøde, som Retten fastsatte.
Denne argumentation udspringer af en urigtig forståelse af dette anbringende.
Det følger nemlig af Pometons argumentation fremsat til støtte for dette anbringende, at virksomheden ikke som følge af fraværet af rimelighed eller bødens upassende karakter tilsigter at rejse tvivl om størrelsen af den bøde, som Retten pålagde den under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret, hvilket, under hensyn til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 137, ville falde uden for Domstolens kompetence, når den træffer afgørelse i en appelsag. Tværtimod vedrører det nævnte anbringende klart Rettens tilsidesættelse af ligebehandlingsprincippet og begrundelsespligten.
Henset til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 138, kan et sådant appelanbringende antages til realitetsbehandling, herunder – i modsætning til, hvad Kommissionen har anført – når Retten selv under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret har fastsat bødens størrelse (jf. i denne retning dom af 18.12.2014, Kommissionen mod Parker Hannifin Manufacturing og Parker-Hannifin,
C-434/13 P
,
EU:C:2014:2456
, præmis
,
,
og
).
Det skal tilføjes, at kun såfremt Domstolen tager dette anbringende til følge, har Pometon anmodet den om selv at udøve sin fulde prøvelsesret. Det skal i denne henseende præciseres, at Domstolen kun kan ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde, når den selv træffer endelig afgørelse i tvisten for Retten (jf. i denne retning dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af det ovenstående, at det fjerde anbringende kan fremmes til realitetsbehandling.
–
Realiteten
Som anført i nærværende doms præmis 138 har Retten under udøvelsen af sin fulde prøvelsesret pligt til at overholde begrundelsespligten for sine afgørelser samt ligebehandlingsprincippet.
Disse krav gælder ligeledes for Retten, når den fraviger de vejledende bestemmelser, som Kommissionen har fastsat i sine retningslinjer for bødeberegning, som ikke kan være bindende for Unionens retsinstanser, men kan være vejledende, når disse udøver deres fulde prøvelsesret (jf. i denne retning dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I den appellerede dom tiltog Retten sig med henblik på beregningen af Pometons bøde Kommissionens vurderinger, der dannede grundlag for beregningen af de bøder, som de virksomheder, der havde deltaget i kartellet, var blevet pålagt, med undtagelse af vurderingerne vedrørende anvendelsen af punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegning, hvorefter Kommissionen kan fravige den generelle metode, der er fastsat i disse retningslinjer, hvis der gør sig særlige forhold gældende i en given sag, eller det er nødvendigt at sikre et afskrækkende niveau i et bestemt tilfælde.
I denne forbindelse fandt Retten det i den appellerede doms præmis 376 og 377 passende at tage hensyn til tre faktorer, som, samtidigt med at de delvist omfattede de faktorer, som Kommissionen havde taget i betragtning, ifølge Retten gjorde det muligt at indkredse grovheden af den overtrædelse, der kunne tilregnes hver enkelt part, på en mere præcis måde. Ved sammenligningen af Pometons situation med de øvrige karteldeltageres undersøgte Retten således indledningsvis i denne doms præmis 378-382 Pometons individuelle ansvar i karteldeltagelsen, herefter, i nævnte doms præmis 383-387, virksomhedens ulovlige adfærds konkrete indvirkning på priskonkurrencen og endelig, i dommens præmis 388-390, denne virksomheds omfang, som følger af dens samlede omsætning.
Efter i den appellerede doms præmis 391 og 392 at have afvejet disse faktorer fastslog Retten i denne doms præmis 393, at der var grundlag for at indrømme Pometon en ekstraordinær nedsættelse på 75% af bødens grundbeløb. Størrelsen af denne nedsættelse svarer, som Pometon har anført, til den, som Kommissionen havde indrømmet Winoa i forligsafgørelsen.
Ifølge de faktuelle konstateringer, som Retten foretog, og som det ikke tilkommer Domstolens at efterprøve under appelsagen, skal det bemærkes, at Pometon og Winoa befandt sig i forskellige situationer under hensyn til de faktorer, som denne retsinstans undersøgte. Det følger nemlig af de bedømmelser, der fremgår af den appellerede doms præmis 382-384 og 390, at Pometon »samlet set spillede en mere begrænset rolle i kartellet« end Winoa, at dets tyngde i kartellet var væsentligt mindre end Winoas, og at dets omsætning var lavere end en tredjedel af Winoas.
Henset hertil tilkom det Retten at anføre grundene til, at det på trods af denne forskel i situationen var i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet at indrømme Pometon en nedsættelse, der svarede til den, som Winoa var blevet indrømmet.
Disse grunde fremgår imidlertid ikke af den appellerede dom. Selv om Retten i den appellerede doms præmis 391 og 392 fastslog, at de forskellige nedsættelser, som Kommissionen havde indrømmet de virksomheder, der var adressater forligsafgørelsen, ikke var relevante i det foreliggende tilfælde med henblik på at fastsætte den nedsættelse, der skulle anvendes på Pometon, fordi de fulgte af en beregningsmetode, som den fraveg, anførte den nemlig ikke grundene til, at den fandt, at den sats på 75%, som den lagde til grund, var i overensstemmelse med ligebehandlingsprincippet.
Det fjerde anbringende skal derfor tages til følge.
På baggrund af samtlige ovenstående betragtninger ophæves punkt 2 i den appellerede doms konklusion, hvorved Retten fastsatte størrelsen af den bøde, som Pometon skulle pålægges, til 3873375 EUR, samt konklusionens punkt 4, hvorved Retten traf afgørelse om sagsomkostningerne og i øvrigt frifandt Kommissionen.
Om søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
Dette er tilfældet i den foreliggende sag, idet Domstolen råder over alle de nødvendige oplysninger for at træffe afgørelse i sagen.
Omfanget af Domstolens prøvelse skal ikke desto mindre præciseres. Det skal i denne henseende fastslås, at den appellerede dom, henset til nærværende doms præmis 154, er blevet ophævet, for så vidt som Retten i konklusionens punkt 2 fastsatte Pometons bøde til 3873375 EUR. Det tilkommer følgelig Domstolen at undersøge tvisten, alene for så vidt som den vedrører påstanden om nedsættelse af bøden.
Ved anvendelse af den fulde prøvelsesret, som Domstolen anerkendes at have i henhold til artikel 261 TEUF og artikel 31 i forordning nr. 1/2003, skal der dermed tages stilling til størrelsen af den bøde, som bør pålægges Pometon (jf. i denne retning dom af 12.11.2014, Guardian Industries og Guardian Europe mod Kommissionen,
C-580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
).
Det bemærkes herved, at Domstolen, når den træffer endelig afgørelse i tvisten i henhold til artikel 61, stk. 1, andet afsnit, i statutten for Domstolen, har beføjelse til inden for rammerne af udøvelsen af sin fulde prøvelsesret at anlægge sin egen vurdering i stedet for Kommissionens og derfor ophæve, nedsætte eller forhøje den pålagte bøde eller tvangsbøde (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på at fastsætte størrelsen af den bøde, som skal pålægges, tilkommer det Domstolen selv at vurdere de konkrete omstændigheder og overtrædelsens art. Dette indebærer, at Domstolen i henhold til artikel 23, stk. 3, i forordning nr. 1/2003 for hver virksomhed, der pålægges sanktioner, tager hensyn til grovheden af den omhandlede overtrædelse og varigheden heraf, under overholdelse af navnlig begrundelsespligten, proportionalitetsprincippet, princippet om individuelle sanktioner og ligebehandlingsprincippet, og dette uden at Domstolen er bundet af de vejledende bestemmelser, som Kommissionen har fastsat i sine retningslinjer for bødeberegning, selv om de sidstnævnte kan være vejledende for Unionens retsinstanser, når disse udøver deres fulde prøvelsesret (dom af 21.1.2016, Galp Energía España m.fl. mod Kommissionen,
C-603/13 P
,
EU:C:2016:38
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
Med henblik på at fastsætte størrelsen af den bøde, som Pometon skal pålægges, har Domstolen i den foreliggende sag i første række til hensigt at anvende de vurderinger, som Kommissionen foretog med hensyn til fastsættelsen af bødens grundbeløb, der blev vurderet til 15493500 EUR under hensyn til varigheden og grovheden af den overtrædelse, som Pometon havde begået, inden den anvender punkt 37 i retningslinjerne for bødeberegning. Ud over at denne vurdering ikke er blevet anfægtet, skal det nemlig lægges til grund, at det for at overholde ligebehandlingen af Pometon i forhold til de øvrige karteldeltagere ikke er passende at ændre beløbet.
I anden række vil Domstolen, under hensyn til samtlige oplysninger i sagen, og idet parterne ikke specifikt har anfægtet disse, ligeledes anvende Rettens vurderinger hvad angår de faktorer, der blev lagt til grund for vurderingen af størrelsen af den yderligere nedsættelse, som de er anført i den appellerede doms præmis 376, og Rettens komparative vurdering i denne forbindelse i denne doms præmis 378-390.
For det første fremgår det af disse vurderinger, at Pometons situation, henset til disse faktorer, og som generaladvokaten ligeledes har anført i punkt 123, 124 og 129 i forslaget til afgørelse, samlet set kan sammenlignes med situationen for MTS, for så vidt som disse to virksomheder spillede en relativt begrænset rolle i kartellet, og deres samlede tyngde heri også var forholdsmæssigt lille i forhold til værdien af deres specifikke afsætning i EØS. Deres situationer er imidlertid forskellige, eftersom Pometons omsætning for 2006 (99890000 EUR) er klart større end MTS’ omsætning for 2009 (25082293 EUR), idet det herved præciseres, at disse år svarer til det sidste år i deres respektive deltagelse i kartellet.
Selv om der i denne sammenhæng, som generaladvokaten har anført i punkt 125 i forslaget til afgørelse, og som Pometon har gjort gældende, med henblik på fastsættelsen af bødens størrelse lige så vel tages hensyn til virksomhedens samlede omsætning, der giver et, ganske vist omtrentligt og ufuldstændigt, indtryk af virksomhedens størrelse og økonomiske styrke, som til den del af denne omsætning, som hidrører fra de varer, der er genstand for overtrædelsen, og som således kan give et indtryk af omfanget heraf (jf. i denne retning dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P
,
EU:C:2005:408
, præmis
, og af 12.11.2014, Guardian Industries og Guardian Europe mod Kommissionen,
C-580/12 P
,
EU:C:2014:2363
, præmis
), må denne omsætning ikke tillægges en uforholdsmæssig betydning i forhold til de andre elementer i vurderingen (dom af 28.6.2005, Dansk Rørindustri m.fl. mod Kommissionen,
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P og C-213/02 P
,
EU:C:2005:408
, præmis
).
For det andet befinder Pometon og Winoa sig, som det fremgår af nærværende doms præmis 150, i forskellige situationer, henset til samtlige de faktorer, som Retten undersøgte.
På denne baggrund og henset til samtlige omstændigheder i den foreliggende sag skal det lægges til grund, at det er en rimelig bedømmelse af disse omstændigheder at anvende en yderligere nedsættelse på 83% på det grundbeløb, som Kommissionen beregnede. Følgelig fastsættes den bøde, som Pometon skal pålægges, til 2633895 EUR.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
I henhold til samme reglements artikel 138, stk. 1, der i medfør af dets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom. I henhold til reglementets artikel 138, stk. 3, kan Domstolen dog fordele sagsomkostningerne eller bestemme, at hver part skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da Pometon i den foreliggende sag delvis har fået medhold i appellen, bør det for det første besluttes, at hver part bærer sine egne omkostninger i forbindelse med denne sag.
Da hver part delvis har tabt sagen for Retten, bør de for det andet tilpligtes hver især at bære deres egne omkostninger i forbindelse med denne sag.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 28. marts 2019, Pometon mod Kommissionen (
T-433/16
,
EU:T:2019:201
), ophæves for så vidt angår domskonklusionens punkt 2 og 4.

2)
I øvrigt forkastes appellen.

3)
Den bøde, som Pometon SpA blev pålagt i henhold til artikel 2 i Kommissionens afgørelse C(2016) 3121 final af 25. maj 2016 om en procedure i henhold til artikel 101 TEUF og EØS-aftalens artikel 53 (sag AT.39792 – Stålslibemidler), fastsættes til 2633895 EUR.

4)
Pometon SpA og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger vedrørende appelsagen såvel som sagens behandling i første instans.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.