CELEX: 62019CJ0300
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Sociālā politika
Kolektīvā atlaišana
Direktīva 98/59/EK
1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts
Jēdziens “kolektīvā atlaišana”
Atlaišanas gadījumu skaita noteikšanas kārtība
Atsauces laikposms, kas jāņem vērā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu (
OV 1998, L 225, 16. lpp.
) 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp UQ un
Marclean Technologies SLU
par viņa individuālās atlaišanas tiesiskumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Saskaņā ar Direktīvas 98/59 2.–4., 7. un 8. apsvērumu:
“(2)
tā kā ir svarīgi, lai darba ņēmēji būtu labāk aizsargāti kolektīvo atlaišanu gadījumos, tai pat laikā ņemot vērā vajadzību pēc līdzsvarotas ekonomiskās un sociālās attīstības Kopienā;
(3)
tā kā, neraugoties uz pieaugošo konverģenci, vēl aizvien saglabājušās atšķirības starp dalībvalstīs spēkā esošajiem nosacījumiem attiecībā uz šādu atlaišanu praktiskajiem priekšdarbiem, norises kārtību un pasākumiem, kas darba ņēmējiem atvieglotu atlaišanas sekas;
(4)
tā kā šīs atšķirības var tieši ietekmēt iekšējā tirgus darbību;
[..]
(7)
tā kā tādēļ šī tiesību aktu tuvināšana jāsekmē, saglabājot uzlabojumus atbilstīgi [EKL] 117. panta nozīmei;
(8)
tā kā, lai noteiktu atlaišanas gadījumu skaitu, kas minēts kolektīvās atlaišanas definīcijā šīs direktīvas nozīmē, citas pēc darba devēja iniciatīvas notikušās darba attiecību pārtraukšanas formas būtu pielīdzināmas kolektīvajai atlaišanai, ar noteikumu, ka ir vismaz pieci atlaišanas gadījumi.”
Šīs direktīvas I iedaļā “Definīcijas un piemērošanas joma” ir ietverts 1. pants, kura 1. punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
“kolektīvā atlaišana” ir atlaišana, ko viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs, ja saskaņā ar dalībvalstu izvēli atlaišanas gadījumu skaits ir:
i)
vai nu 30 dienu laikā:
–
vismaz 10 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vairāk nekā 20, bet mazāk nekā 100 darba ņēmējus,
–
vismaz 10 % darba ņēmēju kopskaita tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina vismaz 100, bet mazāk nekā 300 darba ņēmējus,
–
vismaz 30 tādos uzņēmumos, kas parasti nodarbina 300 un vairāk darba ņēmējus,
ii)
vai vismaz 20 atlaišanas gadījumu 90 dienu laikā, neatkarīgi no tā, cik darba ņēmēju parasti ir nodarbināti attiecīgajos uzņēmumos,
b)
[..]
Lai aprēķinātu atlaišanas gadījumu skaitu, kā paredzēts [pirmās daļas a) punktā], atlaišanas gadījumiem pieskaita arī darba līguma attiecību izbeigšanu pēc darba devēja iniciatīvas viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ ar noteikumu, ka atlaišanas gadījumi ir vismaz pieci.”
Spānijas tiesības
Estatuto de los Trabajadores
(Darba likums) izriet no 2015. gada 23. oktobra
Real Decreto Legislativo 2/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores
(Karaļa leģislatīvais dekrēts 2/2015, ar ko apstiprina Darba likuma pārstrādāto redakciju) (
BOE
Nr. 255, 2015. gada 24. oktobris, 100224. lpp.). Šā likuma 51. panta “Kolektīvā atlaišana” 1. punktā ir noteikts:
“Šajā likumā kolektīvā atlaišana nozīmē darba tiesisko attiecību izbeigšanu saimniecisku, tehnisku, organizatorisku vai ar ražošanu saistītu iemeslu dēļ gadījumos, kad 90 dienu laikā šāda darba tiesisko attiecību izbeigšana skar vismaz:
a)
10 darba ņēmējus uzņēmumos, kas nodarbina mazāk nekā 100 darba ņēmēju;
b)
10 % no darba ņēmēju kopskaita uzņēmumos, kas nodarbina no 100 līdz 300 darba ņēmēju;
c)
30 darba ņēmējus uzņēmumos, kas nodarbina vairāk nekā 300 darba ņēmēju.
[..]
Aprēķinot šā punkta pirmajā daļā minēto pārtraukto darba līgumu skaitu, ņem vērā arī visus citus atsauces laikposmā notikušos līgumu izbeigšanas gadījumus, kad darba tiesiskās attiecības ir pārtrauktas pēc darba devēja iniciatīvas ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ, kuri atšķiras no šī likuma 49. panta 1. punkta c) apakšpunktā paredzētajiem iemesliem, ja vien ir pārtraukti vismaz pieci darba līgumi.
Ja nepārtrauktos 90 dienu laikposmos un nolūkā izvairīties no šā panta noteikumiem uzņēmums saskaņā ar šā likuma 52. panta c) punktu pārtrauc darba līgumus, kuru skaits ir mazāks nekā noteiktais slieksnis, nepastāvot jauniem iemesliem, kas pamato šādu rīcību, uzskatāms, ka attiecīgie jaunie līgumu izbeigšanas gadījumi ir veikti, pārkāpjot likumu, un izbeigšanas ir atzīstamas par spēkā neesošām un tādām, kas nevienā brīdī nav radījušas tiesiskas sekas.”
2011. gada 10. oktobra
Ley 36/2011, reguladora de la jurisdicción social
(Likums 36/2011 par darba un sociālo lietu tiesām) (
BOE
Nr. 245, 2011. gada 11. oktobris, 106584. lpp.) 122. pantā “Līguma izbeigšanas vērtējums” ir paredzēts:
“1.   Lēmumu par darba tiesisko attiecību izbeigšanu atzīst par pamatotu gadījumos, kad darba devējs, izpildīdams vajadzīgās procesuālās prasības, pierāda likumā paredzētā iemesla esamību un norāda to rakstiskajā paziņojumā. Ja darba devējs to nepierāda, šo lēmumu atzīst par prettiesisku.
2.   Lēmums izbeigt līgumu nav spēkā:
[..]
b)
ja tas ir pieņemts, apejot likumu, lai izvairītos no noteikumiem kolektīvās atlaišanas jomā [Darba likuma] 51. panta 1. punkta pēdējā daļā paredzētajos gadījumos;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2016. gada 31. oktobrī UQ sāka strādāt par kontrolieri uzņēmuma
Marclean Technologies
uzdevumā. Tāpat kā visi pārējie šā uzņēmuma nodarbinātie darba ņēmēji, viņa pildīja savus pienākumus uzņēmumā
Sandhar Group
, kur veica šā uzņēmuma ražoto detaļu kvalitātes kontroli.
2018. gada 28. maijā UQ tika deklarēta pārejoša darbnespēja.
2018. gada 31. maijā
Marclean Technologies
paziņoja UQ lēmumu par atlaišanu. Šīs atlaišanas datumā
Marclean Technologies
atzina, ka šī atlaišana ir prettiesiska, un vēlāk samaksāja UQ kompensāciju, kas, tās ieskatā, pienākas gadījumā, ja tiesa atzīst atlaišanu par prettiesisku.
2018. gada 11. jūnijā UQ par šo atlaišanu cēla prasību
Juzgado de lo Social n
o
3 de Barcelona
(Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 3, Spānija), iesniedzējtiesā, lūdzot to atzīt par spēkā neesošu vai, pakārtoti, par prettiesisku.
Laikā no 2018. gada 31. maija līdz 14. augustam septiņas personas pārtrauca darbu pie
Marclean Technologies
. Četras no šīm personām beidza strādāt ar tām konkrēti nesaistītu iemeslu dēļ, divas izbeidza darbu brīvprātīgi un pēdējai bija beidzies pagaidu darba līgums.
2018. gada 15. augustā 29 citas personas, ko nodarbinājusi
Marclean Technologies
, beidza strādāt šā uzņēmuma labā. Šajā pašā datumā
Marclean Technologies
pilnībā izbeidza savu darbību. 2018. gada 16. augustā šīs 29 personas sāka strādāt uzņēmumā
Risk Steward SL
.
Marclean Technologies
iesniedzējtiesā iesniedza dokumentus, saskaņā ar kuriem minētās 29 personas 2018. gada 26. jūlijā bija iesniegušas brīvprātīgus atlūgumus no 2018. gada 15. augusta.
Savukārt UQ apgalvo – tā kā šie atlūgumi sakrīt un tā kā šādā veidā attiecīgie darba ņēmēji zaudē tiesības uz bezdarbnieka pabalstiem, patiesībā šī situācija veidojot slēptu kolektīvo atlaišanu. Līdz ar to viņas atlaišana būtu jāuzskata par spēkā neesošu atbilstoši Likuma 36/2011 par darba un sociālo lietu tiesām 122. panta 2. punktam.
Marclean Technologies
iebilda, ka UQ atlaišana bija pamatota ne tikai ar šī uzņēmuma darbības samazināšanos, bet arī ar darba līguma neizpildi, kurā esot vainojama šī darbiniece, kā arī citi darbinieki, kas arī tika atlaisti.
Ar 2019. gada 6. februāra rīkojumu iesniedzējtiesa konstatēja, ka ir atlaisti 30 līdz 35 darba ņēmēji, ko, pēc tās domām, var kvalificēt kā “kolektīvu atlaišanu” Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta izpratnē. Minētā tiesa norāda, ka tiesību aktā, ar kuru šī direktīva transponēta Spānijas tiesībās, ir atsauce uz 90 dienu laikposmu. Šajā ziņā tā precizē, ka tās jautājumi nav par to, vai Spānijas tiesiskais regulējums šajā ziņā ir labvēlīgāks par minētās direktīvas regulējumu.
Šai iesniedzējtiesai ir šaubas par 30 vai 90 dienu atsauces laikposma noteikšanu, kas jāņem vērā, lai uzskatītu, ka darba līgumu izbeigšana ir “kolektīvā atlaišana” Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta izpratnē. Tā norāda, ka 90 dienu laikā no UQ atlaišanas dienas, aprēķinot atlaišanas gadījumu skaitu šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta ii) apakšpunkta izpratnē, varētu tikt ņemti vērā 35 darba attiecību ar
Marclean Technologies
izbeigšanas gadījumi.
Tomēr iesniedzējtiesa uzsver, ka
Tribunal Supremo
(Augstākā tiesa, Spānija) saistībā ar Darba likuma 51. panta 1. punkta interpretāciju ir uzskatījusi, ka šajā tiesību normā paredzētais 90 dienu laikposms ir jāaprēķina, atsaucoties vienīgi uz laikposmu pirms apstrīdētās atlaišanas dienas.
Turklāt Darba likuma 51. panta 1. punkta pēdējā daļā esot ļauts ņemt vērā darba tiesību izbeigšanas gadījumus pēc apstrīdētās atlaišanas, bet tikai tad, ja darba ņēmējs ir rīkojies ļaunprātīgi. Tādējādi šīs tiesību normas mērķis esot cīnīties pret ļaunprātīgu rīcību, kas izpaužas kā atlaišanas gadījumu “attīrīšana”, lai izvairītos no konsultēšanās ar darba ņēmēju pārstāvjiem un no to dalības.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šo konsultēšanās un dalības mērķi būtu iespējams sasniegt labāk, ņemot vērā atsauces laikposmu gan pirms, gan pēc attiecīgā darba ņēmēja atlaišanas dienas, kas viņam ļautu atsaukties uz citiem individuālās atlaišanas gadījumiem, par kuriem viņš varēja nezināt savas atlaišanas brīdī, bet kuri pēc tam kopā ar to sasniedz nepieciešamo skaitu, lai tiktu konstatēta kolektīvā atlaišana Direktīvas 98/59 izpratnē.
Šajā ziņā šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts būtu jāinterpretē autonomi. Nekas neliedz šajā tiesību normā paredzēto atsauces laikposmu ņemt vērā visā tā apjomā, proti, attiecībā uz darba tiesību izbeigšanas gadījumiem pirms vai pēc individuālās atlaišanas, par kuru ir uzsākts process, jo šo laikposmu var aprēķināt pat daļēji pirms un daļēji pēc minētās atlaišanas.
Šajos apstākļos
Juzgado de lo Social n
o
3 de Barcelona
(Barselonas Darba un sociālo lietu tiesa Nr. 3) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Direktīvas 98/59] 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta i) un ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, aprēķinot 30 vai 90 dienu atsauces laikposmu, kas ir kolektīvās atlaišanas konstatēšanas priekšnosacījums, vienmēr ņem vērā tikai laikposmu pirms tiesvedībā aplūkotās individuālās atlaišanas datuma?
2)
Vai [Direktīvas 98/59] 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta i) un ii) apakšpunkts ir jāinterpretē tādējādi, ka 30 vai 90 dienu atsauces laikposms, kas ir kolektīvās atlaišanas konstatēšanas priekšnosacījums, var tikt aprēķināts, ņemot vērā laikposmu pēc tiesvedībā aplūkotās individuālās atlaišanas datuma, pat tad, ja šie vēlāk notikušie darba tiesisko attiecību izbeigšanas gadījumi nav uzskatāmi par ļaunprātīgiem?
3)
Vai [Direktīvas 98/59] 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta i) un ii) apakšpunktā paredzētie atsauces laikposmi pieļauj tādu interpretāciju, kas ļauj ņemt vērā 30 vai 90 dienu laikā notikušos atlaišanas vai darba tiesisko attiecību izbeigšanas gadījumus, ja tiesvedībā aplūkotā atlaišana ir notikusi šajā laikposmā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Iesniedzējtiesas jautājumi, kuri ir jāizskata kopā, būtībā ir par to, vai Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai apstrīdētā individuālā atlaišana ir daļa no kolektīvās atlaišanas, šajā tiesību normā paredzētais 30 vai 90 dienu atsauces laikposms ir jāaprēķina, ņemot vērā vai nu tikai laikposmu pirms šīs individuālās atlaišanas, vai arī laikposmu pēc minētās atlaišanas – ne tikai ļaunprātīgas rīcības gadījumā, bet arī tad, ja ļaunprātīga rīcība nav notikusi –, vai arī viss 30 vai 90 dienu laikposms, kurā ir notikusi minētā individuālā atlaišana.
Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punktā ir noteikts, ka jēdziens “kolektīvā atlaišana” attiecas uz atlaišanu, ko viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ veicis darba devējs, ja ir izpildīti noteikti ar skaitu un laiku saistīti nosacījumi (spriedumi, 2009. gada 10. decembris, Rodríguez Mayor u.c.,
C‑323/08
,
EU:C:2009:770
,
35.
punkts, kā arī 2018. gada 22. februāris, Porras Guisado,
C‑103/16
,
EU:C:2018:99
,
42.
punkts).
Šajā gadījumā no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka Spānijas likumdevējs ir izmantojis 90 dienu atsauces laikposmu. Saskaņā ar Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta ii) apakšpunktu, lai uzskatītu, ka pastāv kolektīvā atlaišana šīs direktīvas izpratnē, šādā atsauces laikposmā ir jābūt vismaz 20 atlaišanas gadījumiem neatkarīgi no tā, cik darba ņēmēju parasti ir nodarbināti attiecīgajos uzņēmumos.
Ir jāpārbauda, kādā veidā valsts tiesiskajā regulējumā paredzētais atsauces laikposms ir jāņem vērā laika ziņā.
Šajā ziņā, lai aprēķinātu Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta i) un ii) apakšpunktā noteiktos sliekšņus, ir jāatgādina, ka šī direktīva nevar tikt interpretēta tādējādi, ka dalībvalstis var brīvi noteikt šo sliekšņu aprēķināšanas kārību un tātad – arī pašus minētos sliekšņus, jo šāda interpretācija ļautu dalībvalstīm grozīt minētās direktīvas piemērošanas jomu un tādējādi liegt tai pilnīgu iedarbību (spriedumi, 2007. gada 18. janvāris, Confédération générale du travail u.c.,
C‑385/05
,
EU:C:2007:37
,
47.
punkts, kā arī 2015. gada 11. novembris, Pujante Rivera,
C‑422/14
,
EU:C:2015:743
,
31.
punkts).
Savos jautājumos iesniedzējtiesa paredz trīs iespējamās metodes, lai noteiktu, vai ir sasniegts Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punktā paredzētais atlaišanas gadījumu skaits. Tā atsaucas, pirmkārt, uz divām metodēm, ar kurām gadījumā, kad tiek apstrīdēta individuāla atlaišana, atsauces laikposms tiek aprēķināts, ņemot vērā vai nu tikai laikposmu pirms šīs atlaišanas, vai arī laikposmu pēc minētās atlaišanas, ja ir notikusi ļaunprātīga rīcība. Otrkārt, atbilstoši trešajai metodei, ko ierosina minētā tiesa, atsauces laikposmu veido viss 30 vai 90 dienu periods, kurā ir notikusi apstrīdētā atlaišana, nenošķirot pēc tā, vai šis laikposms ir bijis pirms, pēc vai daļēji pirms un daļēji pēc šīs individuālās atlaišanas.
Ir jākonstatē, ka ne pirmā, ne otrā iesniedzējtiesas norādītā metode neatbilst Direktīvai 98/59.
Proti, pirmkārt, pašā šīs direktīvas 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta tekstā nav minēti laika ierobežojumi, kas attiektos tikai uz laiku pirms vai pēc apstrīdētās individuālās atlaišanas, lai aprēķinātu notikušo atlaišanas gadījumu skaitu.
Otrkārt un galvenokārt, pirmo divu iesniedzējtiesas minēto metožu piemērošana varētu apdraudēt Direktīvas 98/59 mērķi, kas, kā izriet no tās 2. apsvēruma, tostarp ir nodrošināt, lai darba ņēmēji būtu labāk aizsargāti kolektīvās atlaišanas gadījumā.
Proti, ierobežojot atsauces laikposmu vai nu tikai attiecībā uz laikposmu pirms apstrīdētās individuālās atlaišanas, vai arī uz laikposmu pēc minētās atlaišanas ļaunprātīgas rīcības gadījumā, varētu tikt ierobežotas attiecīgo darba ņēmēju tiesības, jo šīs divas metodes neļautu ņemt vērā atlaišanas gadījumus, kas notikuši 30 vai 90 dienu laikposmā, bet ārpus laikposma pirms vai pēc apstrīdētās individuālās atlaišanas, pat ja kopējais atlaišanas gadījumu skaits pārsniedz Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punktā prasīto skaitu.
Savukārt, kā secinājumu 32. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, no šīs direktīvas sistēmas un mērķa izriet, ka tajā ir noteikts, ka šādiem laikposmiem ir jābūt secīgiem.
Attiecībā uz trešo iesniedzējtiesas norādīto metodi, saskaņā ar ko atsauces laikposmu veido viss 30 vai 90 dienu laikposms, kurā ir notikusi apstrīdētā individuālā atlaišana, ir jākonstatē, ka šī metode šķiet vienīgā, kas atbilst šīs direktīvas mērķim, kurš atgādināts šī sprieduma 31. punktā, un ar ko tiek ievērota tās lietderīgā iedarbība.
Šīs direktīvas pilnīga iedarbība būtu ierobežota pretēji tās mērķim, ja tā tiktu interpretēta tādējādi, ka valsts tiesas nevar ņemt vērā atlaišanas gadījumus pirms vai pēc apstrīdētās individuālās atlaišanas, lai noteiktu, vai pastāv kolektīvā atlaišana minētās direktīvas izpratnē.
Līdz ar to, kā rakstveida apsvērumos ir norādījusi Eiropas Komisija, ir jāizvērtē laikposms, kas ietver apstrīdēto individuālo atlaišanu un kurā darba devējs ir atlaidis visvairāk darbinieku viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkta izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 98/59 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai apstrīdētā individuālā atlaišana ir daļa no kolektīvās atlaišanas, šajā tiesību normā paredzētais atsauces laikposms, lai noteiktu kolektīvās atlaišanas esamību, ir jāaprēķina, ņemot vērā visu 30 vai 90 secīgu dienu laikposmu, kurā šī individuālā atlaišana ir notikusi un kurā šis pats darba devējs ir atlaidis visvairāk darbinieku viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ šīs pašas tiesību normas izpratnē.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav pamatlietas dalībnieku izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 98/59/EK (1998. gada 20. jūlijs) par dalībvalstu tiesību aktu tuvināšanu attiecībā uz kolektīvo atlaišanu 1. panta 1. punkta pirmās daļas a) punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, lai novērtētu, vai apstrīdētā individuālā atlaišana ir daļa no kolektīvās atlaišanas, šajā tiesību normā paredzētais atsauces laikposms, lai noteiktu kolektīvās atlaišanas esamību, ir jāaprēķina, ņemot vērā visu 30 vai 90 secīgu dienu laikposmu, kurā šī individuālā atlaišana ir notikusi un kurā šis pats darba devējs ir atlaidis visvairāk darbinieku viena vai vairāku ar konkrēto darba ņēmēju nesaistītu iemeslu dēļ šīs pašas tiesību normas izpratnē.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.