CELEX: 62015TJ0619
Zajednička vanjska i sigurnosna politika
Mjere ograničavanja donesene protiv određenih osoba i subjekata s obzirom na stanje u Srednjoafričkoj Republici
Zamrzavanje financijskih sredstava
Odluka o prvom upisu
Popis osoba i subjekata na koje se primjenjuje zamrzavanje financijskih sredstava i gospodarskih izvora
Uvrštavanje imena tužiteljâ
Provedba rezolucije UN‑a
Obveza obrazlaganja
Prava obrane
Pretpostavka nedužnosti
Očita pogreška u ocjeni

Okolnosti spora
Tužitelji, to jest Bureau d’achat de diamant Centrafrique (Badica), društvo osnovano u skladu sa srednjoafričkim pravom, i Kardiam, njegovo sestrinsko društvo koje je osnovano u skladu s belgijskim pravom, obavljaju djelatnost kupnje i prodaje dijamanata.
Srednjoafrička Republika je zemlja u razvoju čiji se jedan dio izvora temelji na izvozu dijamanata i zlata. Upravo dijamanti predstavljaju 40 % vrijednosti izvoza Srednjoafričke Republike.
U ožujku 2013. koalicija s muslimanskom većinom, Séléka, svrgnula je s vlasti Francisa Bozizéa, predsjednika Srednjoafričke Republike. Michel Djotodia, njegov politički protivnik, postao je predsjednik Srednjoafričke Republike. Taj je događaj bio povod nasilju između Séléke i grupa koje su se u većem dijelu sastojale od kršćana i animista, poznatih pod imenom „anti‑Balaka”.
Kako bi se spriječilo da „konfliktni dijamanti” potiču daljnje oružane sukobe na način da sukobljenim grupama budu izvor prihoda, uspostavljen je Proces Kimberley, međunarodni postupak certificiranja neobrađenih dijamanta. Na temelju osobito odjeljka 4. točke (a) Procesa Kimberley, svaki sudionik mora „uspostaviti sustav internih kontrola s ciljem uklanjanja [konfliktnih dijamanata] iz pošiljki neobrađenih dijamanata koji su uvezeni u njegovo državno područje ili koji su iz njega izvezeni”. „Konfliktni dijamanti” definirani su u Procesu Kimberley kao „neobrađeni dijamanti koje koriste pobunjenički pokreti ili njihovi saveznici za financiranje sukoba koji imaju za cilj uspostavu legitimnih vlada u smislu relevantnih rezolucija Vijeća sigurnosti Ujedinjenih naroda”. Certifikat se izdaje za dijamante koji ispunjavaju uvjete koje je postavio Proces Kimberley.
U svibnju 2013. Srednjoafrička Republika privremeno je isključena iz postupka certificiranja Procesa Kimberley. Zbog tog isključenja izvoz srednjoafričkih dijamanata bio je zabranjen. U srpnju 2014. Proces Kimberley je objavio upravnu odluku o isključenju srednjoafričkih dijamanata iz zakonite trgovine.
Mjere koje je donio UN
Kao odgovor na stanje građanskog rata u Srednjoafričkoj Republici, Vijeće sigurnosti Ujedinjenih naroda (u daljnjem tekstu: Vijeće sigurnosti) donijelo je 5. prosinca 2013. Rezoluciju 2127 (2013) u kojoj je izrazilo „duboku zabrinutost zbog trajnog pogoršanja sigurnosnog stanja u Srednjoafričkoj Republici koje obilježava potpuni raspad javnog poretka, nepostojanje pravne države i sektaške napetosti”. U stavku 16. navedene rezolucije „[o]sudilo je nezakonito iskorištavanje prirodnih resursa u Srednjoafričkoj Republici koje doprinosi produžavanju sukoba te naglasilo da je potrebno spriječiti te nezakonite aktivnosti, uključujući i tako da se izvrši potrebni pritisak na naoružane skupine, krijumčare kao i na sve druge sudionike”.
Vijeće sigurnosti je u tom smislu, u stavku 54. Rezolucije 2127 (2013), naložilo embargo na oružje. Također je, u stavku 56. navedene rezolucije, izrazilo „svoju čvrstu namjeru da brzo predvidi nalaganje ciljanih mjera, među kojima je zabrana putovanja i zamrzavanje imovine osoba koje, zbog svojih funkcija, dovode u pitanje mir, stabilnost i sigurnost, osobito tako što […] podržavaju nezakonite naoružane skupine ili kriminalne mreže putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa Srednjoafričke Republike, uključujući dijamante”.
U okviru mjera iz točke 7. ove presude, Vijeće sigurnosti je, u stavku 57. Rezolucije 2127 (2013), predvidjelo osnivanje odbora za sankcije koje se odnose na Srednjoafričku Republiku (u daljnjem tekstu: Odbor za sankcije) čija je zadaća nadzirati njihovu provedbu. Vijeće sigurnosti je također, u stavku 59. te rezolucije, zatražilo od glavnog tajnika Ujedinjenih naroda (UN) da, nakon savjetovanja s Odborom za sankcije, osnuje, za prvotno razdoblje od trinaest mjeseci, skupinu od najviše pet stručnjaka (u daljnjem tekstu: stručna skupina) koja će djelovati pod vodstvom Odbora za sankcije i koja će, među ostalim, biti zadužena za pomoć pri ispunjenju njegova mandata pružajući mu informacije. U stavku 59. točki (c) Rezolucije 2127 (2013) osobito je predviđeno da stručna skupina „za potrebe Vijeća [sigurnosti], nakon konzultacija s Odborom [za sankcije], razmotri situaciju najkasnije do 5. ožujka 2014. te da dostavi Vijeću izvješće o radu najkasnije do 5. srpnja 2014. i konačno izvješće najkasnije do 5. studenoga 2014.”.
Vijeće sigurnosti donijelo je 28. siječnja 2014. Rezoluciju 2134 (2014), prema kojoj „sve države članice moraju, u prvotnom razdoblju počevši od donošenja ove rezolucije, odmah zamrznuti financijska sredstva, drugu financijsku imovinu i gospodarske izvore u vlasništvu ili pod kontrolom, izravnom ili neizravnom, osoba ili subjekata koje je Odbor [za sankcije], osnovan stavkom 57. Rezolucije 2127 (2013), uvrstio na popis”. Pojasnilo je da su se predviđene mjere primjenjivale i na osobe i subjekte koje je Odbor za sankcije uvrstio na popis, poput „[p]ružanja potpore naoružanim skupinama i kriminalnim mrežama putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa (dijamanata, divljih životinjskih vrsta i njihovih proizvoda) Srednjoafričke Republike”.
Stručna skupina donijela je 26. lipnja 2014., sukladno stavku 59. točki (c) Rezolucije 2127 (2013), svoje izvješće o radu. U odnosu na trgovinu prirodnim resursima sažela je situaciju na sljedeći način:
„Naoružane skupine sudjelovale su u trgovini i nezakonitom iskorištavanju prirodnih resursa, osobito zlata i dijamanata […] Na istoku su snage Séléke nastavile kontrolirati obrtničke rudnike zlata, primjerice u Ndassimi (Prefektura Ouaka). Uprava rudnikâ polako preuzima nadzor nad područjima proizvodnje dijamanata u okolici Brije i Sam‑Ouandje (Prefektura Haute‑Kotto) s obzirom na to da je službena trgovina s Banguijem djelomično započela […] Budući da je Srednjoafrička Republika privremeno isključena iz [s]ustava certificiranja [p]rocesa Kimberley, službeni izvoz dijamanata zabranjen je u svibnju. Međutim, nastavljeno je stjecanje kuća u Banguiju kako bi se kupili i službeno skladištili dijamanti koji potječu iz svih područja proizvodnje, dok se trgovina dijamanata u provozu preko Banguija ili susjednih država povećava […]”.
Stručna skupina donijela je 28. listopada 2014., sukladno stavku 59. točki (c) Rezolucije 2127 (2013), svoje konačno izvješće o Srednjoafričkoj Republici (u daljnjem tekstu: konačno izvješće Ujedinjenih naroda). U odnosu na trgovinu prirodnim resursima sažela je situaciju ovako:
„Otkako je Srednjoafrička Republika isključena iz [p]rocesa Kimberley u svibnju 2013., procjenjuje se da je nezakonito izvezeno 140000 karata dijamanata u vrijednosti od 24 milijuna američkih dolara. U svibnju 2014. belgijska su tijela zaplijenila 6634 karata, koji su, preko Kinšase a potom Dubaija bili poslani Kardiamu, društvu sa sjedištem u Antwerpenu (Belgija), koje je belgijska podružnica Badice, srednjoafričkog društva za trgovinu dijamantima.
Stručna skupina smatra da određena količina dijamanata zaplijenjenih u Belgiji potječe iz Sam‑Ouandje i Brije (Prefektura Haute‑Kotto) na istoku zemlje, gdje snage bivše Séléke naplaćuju porez na zrakoplove kojima se dijamanti prevoze i primaju od izravnih skupljača dijamanata uplate u zamjenu za zaštitu […]
Trgovina srednjoafričkim zlatom, procijenjena na oko 2 tone godišnje, prelazi uglavnom preko Kameruna. U toj trgovini sudjeluju izravni skupljači iz Yalokéa (Prefektura Ombella‑Mpoko) i iz Bode (Prefektura Lobaye) koji su pobjegli iz Kameruna pred napadima motiviranima vjerskim razlozima koje skupine anti‑Balaka vode od siječnja 2014. i koji su doveli do toga da te skupine preuzmu nadzor nad obrtničkim rudnicima u okolici Yalokéa […]”
Vijeće sigurnosti donijelo je 22. siječnja 2015. Rezoluciju 2196 (2015) u kojoj je osobito produljilo primjenu mjera zamrzavanja financijskih sredstava propisanih Rezolucijom 2134 (2014). U stavku 7. navedene rezolucije upozorilo je da „do 29. siječnja 2016. sve države članice moraju nastaviti sa zamrzavanjem […] financijskih sredstava i druge financijske imovine i gospodarskih izvora koji se nalaze na njihovu državnom području i koji su u vlasništvu ili pod izravnom ili neizravnom kontrolom osoba ili subjekata koje je Odbor [za sankcije] uvrstio na popis ili svake osobe ili subjekta koji djeluje u njihovo ime ili po njihovu nalogu ili svakog subjekta u njihovu vlasništvu ili pod njihovom kontrolom”. Pojasnilo je, u stavku 12. točki (d) navedene rezolucije, da „mjere predviđene [u stavku 7.] primjenjuju se također na osobe i subjekte koje će Odbor [za sankcije] uvrstiti na popis, kao one koji [p]ružaju potporu naoružanim skupinama i kriminalnim mrežama putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa (dijamanata ili/i divljih životinjskih vrsta ili njihovih proizvoda) Srednjoafričke Republike”.
Tužitelji su 11. ožujka 2015. uputili predsjedniku i članovima Vijeća sigurnosti „protuizvješće” (u daljnjem tekstu: protuizvješće) kako bi prikazali „u drukčijem svjetlu optužbe na teret Badice i Kardiama [i] ispravili nedostatke i netočnosti [konačnog izvješća Ujedinjenih naroda]” kao i ishodili da stručna skupina ispravi činjenične navode u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda.
Tužitelji su 8. i 27. travnja te 2. lipnja 2015. pisali Odboru za sankcije kako bi prijavili nepravilnosti istrage koju je provela stručna skupina. Također su, u svojem pismu od 27. travnja 2015., zatražili pristup spisu.
K
oordinator stručne skupine (u daljnjem tekstu: koordinator) pismom je obavijestio 28. travnja 2015. Odbor za sankcije da je istraga bila pravilno provedena sukladno pravilima UN‑a i da su tužiteljeva prava obrane bila poštovana. U tom je pogledu naveo da je stručna skupina saslušala tužitelje, usprkos njihovu oklijevanju.
Sukladno stavku 59. točki (d) Rezolucije 2127 (2013), Odbor za sankcije je 20. kolovoza 2015. objavio na internetskoj stranici UN‑a „Sažetak razlogâ uvrštavanja na popis sankcija imena osoba i subjekata” (u daljnjem tekstu: sažetak razlogâ Odbora za sankcije), među kojima i tužiteljevih. Sažetak razlogâ Odbora za sankcije glasi:
„Razlozi koji su doveli do uvrštenja na popis:
[Badica i Kardiam] uvršten[i] (su) na popis 20. kolovoza 2015. na temelju [stavka 12. točke (d)] Rezolucije 2196 (2015) zbog „pružanja potpore naoružanim skupinama i kriminalnim mrežama nezakonitim iskorištavanjem prirodnih resursa ili trgovinom tim resursima, (dijamanata, i/ili divljih životinjskih vrsta i njihovih proizvoda) u [Srednjoafričkoj Republici]”.
Dodatne informacije:
[Badica i Kardiam] pruža[li su] potporu naoružanim skupinama u Srednjoafričkoj Republici, naime bivšoj Séléki i postrojbama anti‑Balaka, nezakonitim iskorištavanjem prirodnih resursa i njihovom trgovinom, osobito dijamantima i zlatom.
[Badica] nastavila je u 2014. kupovati dijamante iz Brije i Sam‑Ouandje (Prefektura Haute‑Kotto) na istoku Srednjoafričke Republike, gdje snage bivše Séléke naplaćuju porez na zrakoplove kojima se dijamanti prevoze i primaju uplate od skupljača dijamanata u zamjenu za njihovu sigurnost. Više dobavljača dijamanata društva Badica u Briji i Sam‑Ouandji blisko su povezani s bivšim zapovjednicima Séléke.
U svibnju 2014. belgijska tijela zaplijenila su dvije pošiljke dijamanata namijenjenih predstavništvu [Badice] u Antwerpenu, koje je u Belgiji službeno registrirano pod imenom K[ardiam]. Stručnjaci za dijamante procijenili su da su zaplijenjeni dijamanti vrlo vjerojatno podrijetlom iz Srednjoafričke Republike i da imaju svojstva tipična za one iz Sam‑Ouandje, Brije i Nole (Prefektura Sangha Mbaéré) na jugozapadu zemlje.
Trgovci koji su kupovali dijamante koji su nezakonito izneseni iz Srednjoafričke Republike, osobito iz zapadnog dijela zemlje, na inozemna tržišta djelovali su u Kamerunu u ime [Badice].
U svibnju 2014. [Badica] je izvozila i zlato proizvedeno u Yalokéu (Ombella‑Mpoko), gdje su obrtnički rudnici bili pod nadzorom Séléke sve do početka veljače 2014., kada su ih preuzele skupine anti‑Balaka.”
Tužitelji su 24. kolovoza 2015., dopisom upućenom Odboru za sankcije, potvrdili njihovo uvrštenje na popis sankcija predviđenih Rezolucijom 2196 (2015). Osobito su, podsjećajući na svoju „veliku zabrinutost” glede pravilnosti istrage koju je provela stručna skupina, ponovili svoj zahtjev za pristup spisu.
Tužitelji su 23. rujna 2015. naveli da je, nakon sastanka koji se održao istog dana s tajnikom Odbora za sankcije, njihov zahtjev za pristup spisu bio odbijen, zbog „diplomatske” naravi postupka koji vodi do izricanja sankcija.
Koordinator je 16. listopada 2015. od tužitelja zatražio informacije o njihovim aktivnostima u Srednjoafričkoj Republici od donošenja Rezolucije Vijeća sigurnosti 2196 (2015), osobito o isplatama koje je Badica izvršila snagama bivše Séléke u Briji (Srednjoafrička Republika) i Sam‑Ouandji (Srednjoafrička Republika) kako bi one jamčile sigurnost njezinim skupljačima i o saznanjima uprave Badice o navedenim isplatama i porezima plaćenima snagama bivše Séléke za skupljače i obrtničke rudare dobavljače dijamanata za Badicu.
Tužitelji su 23. listopada 2015. odgovorili na koordinatorova pitanja. Također su istaknuli određeni broj prigovora u odnosu na istragu koju je provela stručna skupina. Osobito su naveli da im je stručna skupina trebala odobriti pristup dokumentima na kojima je utemeljila svoje mišljenje, da je trebala saslušati odgovorne osobe Badice i da je svoju odluku utemeljila na glasinama koje su potjecale od anonimnih svjedoka. Tužitelji su također naglasili da je stručna skupina vodila istragu zajedno s trećim osobama čiji identitet nije poznat i da je istraživala isključivo prikupljajući elemente koji ih terete.
Koordinator je 7. prosinca 2015. odgovorio na tužiteljevo pismo od 23. listopada 2015. Nakon što je potvrdio da tužitelji žele dobiti od stručne skupine dodatne dokumente koji nisu izloženi u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda, osobito je naveo da će određena posebna pitanja u odnosu na protuizvješće biti uključena u sljedećem izvješću stručne skupine, čija je objava bila predviđena prije 31. prosinca 2015.
Dopisom od 21. prosinca 2015. stručna skupina donijela je novo izvješće o Srednjoafričkoj Republici (u daljnjem tekstu: izvješće od 21. prosinca 2015. Ujedinjenih naroda) u kojemu je potvrdila mišljenje iz konačnog izvješća Ujedinjenih naroda (vidjeti točku 11. ove presude).
Dopisom od 2. ožujka 2016. upućenim Odboru za sankcije tužitelji su se očitovali na izvješće od 21. prosinca 2015. Ujedinjenih naroda.
Mjere koje je naložila Unija
Kako bi provelo rezolucije 2134 (2014) i 2196 (2015) Vijeća sigurnosti, Vijeće Europske unije uvelo je mjere ograničavanja protiv Srednjoafričke Republike donijevši osobito Uredbu Vijeća (EU) br. 224/2014 оd 10. ožujka 2014. o mjerama ograničavanja s obzirom na stanje u Srednjoafričkoj Republici (
SL 2014., L 70, str. 1
.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) 2015/734 od 7. svibnja 2015. (
SL 2015., L 117, str. 11
.) (u daljnjem tekstu: Osnovna uredba).
Članak 5. Osnovne uredbe propisuje:
„1.   Zamrzavaju se sva sredstva i gospodarski resursi koji pripadaju bilo kojoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu navedenom u Prilogu I., koji su u njihovu vlasništvu odnosno posjedu ili pod njihovom kontrolom.
2.   Nikakva sredstva ili gospodarski resursi ne smiju se staviti na raspolaganje, izravno ili neizravno, nijednoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu navedenom u Prilogu I. niti u njihovu korist.
3.   Prilog I. obuhvaća fizičke ili pravne osobe, subjekte i tijela za koje je [o]dbor za sankcije utvrdio da sudjeluju u radnjama kojima se potkopava mir, stabilnost ili sigurnost u Srednjoafričkoj Republici, uključujući radnje koje ugrožavaju ili krše prijelazne sporazume, ili koje ugrožavaju ili ometaju proces političke tranzicije, uključujući tranziciju prema slobodnim i poštenim demokratskim izborima, ili koje potiču nasilje;
[…]
(d)
koji pružaju potporu naoružanim skupinama ili kriminalnim mrežama putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa ili trgovine njima, uključujući dijamante, zlato te divlje biljne i životinjske vrste i njihove proizvode, u Srednjoafričkoj Republici ili iz nje;
[…]”
U skladu s člankom 17. Osnovne uredbe:
„1.   Kada Vijeće sigurnosti […] ili [o]dbor za sankcije uvrsti na popis fizičku ili pravnu osobu, subjekt ili tijelo te dostavi obrazloženje za označivanje, Vijeće uvrštava tu fizičku ili pravnu osobu, subjekt ili tijelo u Prilog I. Vijeće svoju odluku i obrazloženje priopćuje dotičnoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu, bilo izravno, ako je adresa poznata, ili objavom obavijesti, time dajući toj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu mogućnost podnošenja primjedbi.
2.   Kada su primjedbe podnesene ili je dostavljen bitan novi dokaz, Vijeće preispituje svoju odluku i na odgovarajući način obavješćuje dotičnu osobu, subjekt ili tijelo.
3.   Kada Ujedinjeni narodi odluče ukloniti s popisa osobu, subjekt ili tijelo ili izmijeniti identifikacijske podatke fizičke ili pravne osobe, subjekta ili tijela uvrštenog na popis, Vijeće na odgovarajući način mijenja Prilog I.”
Vijeće je 2. rujna 2015. donijelo, s jedne strane, Provedbenu odluku (ZVSP) 2015/1488 od 2. rujna 2015. o provedbi Odluke 2013/798/ZVSP o mjerama ograničavanja protiv Srednjoafričke Republike (
SL 2015., L 229, str. 12
.) i, s druge strane, Provedbenu uredbu (EU) 2015/1485 od 2. rujna 2015. o provedbi članka 17. stavka 1. Osnovne uredbe (
SL 2015., L 229, str. 1
., u daljnjem tekstu: pobijani akt).
U članku 1. pobijanog akta navodi se da se „Osobe i subjekt navedeni u Prilogu ovoj Uredbi dodaju […] na popis iz Priloga I. [Osnovnoj uredbi]”.
Točkom B.1 popisa iz priloga pobijanom aktu tužitelji se dodaju na popis iz priloga Osnovnoj uredbi. Obrazloženje iz navedene točke u dijelovima naslovljenima „Informacije iz sažetka razloga za uvrštavanje na popis [o]dbora za sankcije” i „Dodatne informacije” odgovara razlozima za uvrštenje na taj popis Odbora za sankcije (vidjeti točku 16. ove presude). U tom je pogledu, u prvom gore navedenom dijelu, pojašnjeno da su „[Badica i Kardiam] uvršten[i] na popis 20. kolovoza 2015. na temelju stavka 12. [točke (d)] Rezolucije 2196 (2015) zbog ‚pružanja potpore naoružanim skupinama i kriminalnim mrežama nezakonitim iskorištavanjem prirodnih resursa ili trgovinom tim resursima (dijamantima, i/ili slobodnoživećim životinjama i njihovim proizvodima) u Srednjoafričkoj Republici]’”.
Tužitelji su 2. listopada 2015. pismom izvijestili Vijeće da nisu primili nikakvu obavijest o pobijanom aktu, iako je njihova adresa bila poznata. Nadalje, osporili su konačno izvješće Ujedinjenih naroda kao i sankcije koje iz njega proizlaze te su od Vijeća zatražili dostavu dokumenata na kojima se temelji navedeno izvješće.
Vijeće je 16. prosinca 2015. odgovorilo na tužiteljev podnesak od 2. listopada 2015. Navelo je da je zahtjev za pristup dokumentima spisa bio dostavljen predsjedniku Odbora za sankcije i priložilo je njegov odgovor, koji datira od 8. listopada 2015. U svom je odgovoru predsjednik Odbora za sankcije naveo da je protuizvješće bilo proslijeđeno članovima Odbora za sankcije. Također, u odnosu na informacije za njihovo uvrštenje na popis koje su tužitelji zatražili, uputio je na konačno izvješće Ujedinjenih naroda i na sažetak razlogâ Odbora za sankcije.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 6. studenoga 2015. tužitelji su pokrenuli ovaj postupak.
Tužitelji od Općeg suda zahtijevaju da:
–
poništi pobijani akt u dijelu u kojemu se odnosi na njih;
–
naloži Vijeću snošenje troškova.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužiteljima snošenje troškova.
Pravo
Tužitelji u svojoj tužbi ističu tri tužbena razloga, koji se temelje, kao prvo, na povredi prava obrane, prava na pošteno suđenje i na djelotvornu sudsku zaštitu, kao drugo, na pogrešnoj ocjeni činjenica i, kao treće, na tome da Vijeće nije ispitalo okolnosti konkretnog slučaja. U replici se tužitelji pozivaju na novi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja.
Valja najprije ispitati novi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, zatim tužbeni razlog koji se temelji na povredi prava obrane, prava na pošteno suđenje i na djelotvornu sudsku zaštitu, potom tužbeni razlog koji se temelji na pogrešnoj ocjeni činjenica i naposljetku tužbeni razlog koji se temelji na tome da Vijeće nije ispitalo okolnosti konkretnog slučaja.
Tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
Tužitelji smatraju da Vijeće opravdava zakonitost pobijanog akta time što, u prilogu odgovora na tužbu, dostavlja činjenične i pravne elemente koji su nastupili nakon datuma donošenja pobijanog akta, i to izvješće koje je sastavio Amnesty International 30. rujna 2015., odgovor stručne skupine tužiteljima od 7. prosinca 2015. i izvješće od 21. prosinca 2015. Ujedinjenih naroda.
Međutim, prema tužiteljima, zakonitost akta koji je donijela institucija Unije mora se ocjenjivati na temelju činjeničnog i pravnog stanja koje je postojalo u vrijeme kada je akt donesen. To je stajalište ustaljeno u sudskoj praksi Suda. Tužitelji u tom pogledu tvrde da obrazloženje mora biti uključeno u samom aktu te da, kako bi se udovoljilo tom zahtjevu, nije dovoljno da se ono može sastaviti na temelju dokumenata spisa, a još manje kada su ti dokumenti nastali nakon datuma donošenja akta.
Slijedom toga, opravdavajući pobijani akt pravnim i činjeničnim elementima koji su nastupili nakon datuma njegova donošenja i za koje se saznalo tijekom postupka, Vijeće je povrijedilo zahtjev za formalno obrazloženje koji je moralo ispuniti.
Tužitelji pojašnjavaju da se taj tužbeni razlog, unatoč tome što je nov, može istaknuti s obzirom na to da je, sukladno članku 84. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, isticanje novih tužbenih razloga dopušteno kada se temelji na činjeničnim ili pravnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka, što je ovdje slučaj.
Vijeće osporava te argumente.
Uvodno, valja podsjetiti da je prema stalnoj sudskoj praksi nedostatak obrazloženja ili nedovoljno obrazloženje bitna povreda postupka u smislu članka 263. UFEU‑a i predstavlja tužbeni razlog koji se odnosi na javni poredak koji može, čak i mora, istaknuti sud Unije po službenoj dužnosti (vidjeti presudu od 2. prosinca 2009., Komisija/Irska i dr.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
, t.
34.
i navedenu sudsku praksu).
U tim uvjetima Opći sud može donijeti odluku o tužiteljevom tužbenom razlogu koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja, i pritom nije potrebno ispitati temelji li se, sukladno članku 84. stavku 1. Poslovnika, taj tužbeni razlog na „pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka”.
U ovom slučaju tužitelji u bitnom smatraju da je, opravdavajući pobijani akt u odgovoru na tužbu, činjeničnim i pravnim elementima koji su nastupili nakon datuma izrade tog akta Vijeće prekršilo obvezu obrazlaganja.
Međutim, s jedne strane, tužitelji ni na koji način ne osporavaju dostatnost obrazloženja kako ono proizlazi iz pobijanog akta.
S druge strane, kako su to naveli sami tužitelji (vidjeti točku 38. ove presude) u okviru tužbe radi poništenja podnesene na temelju članka 263. UFEU‑a, zakonitost jednog akta Unije mora se ocjenjivati na temelju činjeničnog i pravnog stanja koje je postojalo u vrijeme kada je akt bio donesen (vidjeti presudu od 15. lipnja 2005., Corsica Ferries Francuska/Komisija,
T‑349/03
,
EU:T:2005:221
, t.
142.
i navedenu sudsku praksu). Iz toga slijedi da, čak i pod pretpostavkom da je Vijeće pokušalo, u tijeku ovog sudskog postupka, pridružiti dodatne razloge pobijanom aktu, ta činjenica sama po sebi ne može dovesti u pitanje zakonitost navedenog akta jer se time, po naravi stvari, ne može utvrditi da su razlozi sadržani u pobijanom aktu u vrijeme njegova donošenja bili nedostatni (vidjeti u tom smislu presudu od 15. lipnja 2005., Corsica Ferries Francuska/Komisija,
T‑349/03
,
EU:T:2005:221
, t.
287.
i navedenu sudsku praksu).
U tim uvjetima argument koji se temelji na tome da je Vijeće, u fazi odgovora na tužbu, dostavilo činjenične i pravne elemente koji su nastupili nakon datuma pobijanog akta treba odbiti kao bespredmetan s obzirom na to da se njime traži utvrđenje povrede obveze obrazlaganja, ne dovodeći u pitanje dopuštenost navedenih elemenata u okviru ispitivanja osnovanosti pobijanog akta.
U tim okolnostima tužbeni razlog koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja treba odbiti.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi prava obrane, prava na pošteno suđenje i prava na djelotvornu sudsku zaštitu
Prvi tužbeni razlog sastoji se od dva dijela, koji se temelje, u bitnom, prvi, na nedostatku osobnog priopćenja pobijanog akta tužiteljima i, drugi, na „nedostatku priopćenja dokaza, pristupa spisu i povredi načela kontradiktornosti i transparentnosti”.
Prvi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na nedostatku osobnog priopćenja pobijanog akta
U prvom dijelu prvog tužbenog razloga tužitelji ističu povredu članka 17. stavka 1. Osnovne uredbe s obzirom na to da im pobijani akt Vijeće nije dostavilo, iako je znalo njihovu adresu.
Međutim, valja utvrditi da tužiteljeva argumentacija nije osnovana.
S jedne strane, iako je točno da akt kojim se donose ili zadržavaju mjere ograničavanja u pogledu osobe ili subjekta treba biti priopćen toj osobi ili subjektu te da nakon tog priopćenja počinje teći rok dotičnoj osobi ili subjektu da podnese tužbu za poništenje protiv predmetnog akta na temelju članka 263. četvrtog stavka UFEU‑a, ta okolnost ne znači da izostanak takvog priopćenja opravdava, sam po sebi, poništenje predmetnog akta (presuda od 6. rujna 2013., Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑35/10 i T‑7/11
,
EU:T:2013:397
, t.
112.
).
U tom pogledu, kao što je to istaknulo Vijeće, tužitelj ne navodi argumente kojima bi dokazao da je u predmetnom slučaju nedostatak osobnog priopćenja pobijanih akata imao za posljedicu povredu njegovih prava koja bi opravdala poništenje tih akata u dijelu u kojem se na njih odnose (vidjeti u tom smislu presudu od 5. studenoga 2014., Mayaleh/Vijeće,
T‑307/12 i T‑408/13
,
EU:T:2014:926
, t.
122.
i navedenu sudsku praksu).
S druge strane, postojanje takve povrede također ne proizlazi iz elemenata iz spisa, najprije jer su razlozi utvrđeni u pogledu tužiteljâ u pobijanom aktu jednaki razlozima koji se nalaze u sažetku razlogâ Odbora za sankcije s kojima su bili upoznati, nadalje, jer su mogli protiv pobijane odluke podnijeti tužbu za poništenje i, konačno, jer su mogli saznati za pobijani akt iz drugog izvora i priložiti njegovu presliku svojoj tužbi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2013., Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑35/10 i T‑7/11
,
EU:T:2013:397
, t.
113.
).
U tim okolnostima treba odbiti prvi dio prvog tužbenog razloga.
Drugi dio prvog tužbenog razloga, koji se temelji na „nedostatku priopćenja dokaza, pristupa spisu i povredi načela kontradiktornosti i transparentnosti”
Na prvom mjestu, tužitelji ističu da su im izrečene međunarodne i europske sankcije a da pritom nisu imali pristup spisu, niti je njihovo protuizvješće UN uzeo u obzir, niti su primili ikakav odgovor od UN‑a.
Kao prvo, tužitelji u bitnom ukazuju na to da im nije odobren pristup spisu ni pred UN‑om ni pred Vijećem, čime se povrjeđuje presuda od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija (
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
281.
do
285.
). Tužitelji u tom pogledu podsjećaju da je pristup spisu temeljni zahtjev prava Unije koji omogućuje poštovanje prava obrane.
Kao drugo, tužitelji smatraju da stručna skupina nije povodom protuizvješća izradila novo izvješće niti je provela dodatno istraživanje, usprkos prijedlozima za suradnju koje je izjavila pisanim putem. Tužitelji su u protuizvješću naglasili da se konačno izvješće Ujedinjenih naroda ne temelji na sustavnom istraživanju činjenica niti je izrađeno poštujući opća načela međunarodnog prava, pravila koje je UN naveo u „vlastitom izvješću iz 2006.”, kao ni glavna načela na koja su se sami stručnjaci pozvali u uvodu konačnog izvješća Ujedinjenih naroda.
Kao treće, tužitelji tvrde da je konačno izvješće Ujedinjenih naroda, u dijelu koji se na njih odnosi, izrađeno na temelju prikupljanja elemenata koji su isključivo na teret tužitelja, kršeći članak 14. stavak 3. točku (e) Međunarodnog pakta o građanskim i političkim pravima koji je donijela Opća skupština 16. prosinca 1966. i temeljnih načela prava obrane. Tužitelji dodaju da Badica nije ostvarila nikakvo pravo na odgovor u fazi izrade prijedloga izvješća i da izjave u korist Badice nisu spomenute u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda. Naposljetku, navode da je nakon izricanja sankcija koordinator stručne skupine zatražio od Badice da mu dostavi oslobađajuće dokaze, na jeziku koji nije bio njezin, a pritom nisu dostavljeni primjerci za njezina tijela i u roku od pet radnih dana.
Na drugom mjestu, tužitelji ističu da se istraga stručne skupine temelji na kaznenom postupku koji je bio pokrenut u Antwerpenu (Belgija) protiv Kardiama nakon zapljene dvaju paketa dijamanata za koje se sumnjalo da potječu iz Srednjoafričke Republike. Međutim, kako je ta istraga još uvijek u tijeku, Kardiam ne bi mogao izvršiti uvid u dokumente spisa te bi imao pravo da se na njega primijeni pretpostavka nedužnosti. U tom pogledu tužitelji u replici pojašnjavaju da je u presudi od 2. rujna 2009., El Morabit/Vijeće (
T‑37/07 i T‑323/07
, neobjavljena,
EU:T:2009:296
, t.
48.
), Vijeće donijelo odluku o zamrzavanju financijskih sredstava temeljeći je na osuđujućoj presudi koju je objavio nacionalni sud. U ovom slučaju još nijedna osuđujuća presuda nije objavljena u Belgiji, tako da se mjerom krši načelo pretpostavke nedužnosti.
Na trećem mjestu, tužitelji ističu da se, iako je Vijeće priznalo da ne raspolaže nijednim dokumentom spisa Odbora za sankcije, ne može smatrati da se ono nalazi u situaciji ograničene nadležnosti i da mora automatski provesti „UN‑ove rezolucije”, zanemarujući presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), a da pritom prethodno ne provjeri točnost činjenica i okolnosti koje opravdavaju navedene rezolucije, kao i poštuju li se tim rezolucijama temeljna prava – osobito pravo pristupa spisu i pravo na saslušanje. Tužitelji, u tom pogledu, prigovaraju Vijeću da nije dostavilo nijednu informaciju ili dokaz koji se već ne nalaze u obrazloženju koje je Odbor za sankcije objavio 20. kolovoza 2015. u svojem sažetku razlogâ i da je sankcije prenio automatski.
Vijeće osporava te argumente.
Na prvom mjestu, valja odgovoriti na tužiteljeve argumente koji se temelje na povredi prava pristupa spisu i povredi načela kontradiktornosti od strane UN‑a kao i na tome da je stručna skupina, u okviru izrade konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, provela istraživanje prikupljajući samo elemente na teret okrivljenika.
U tom pogledu, s obzirom na to da se tužitelji pozivaju na to da je UN prekršio njihova temeljna prava, iz presude od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija (
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
326.
), proizlazi da sudovi Unije moraju sukladno nadležnostima koje imaju na osnovi Ugovora osigurati u načelu cjelovit nadzor zakonitosti svih akata Unije u pogledu temeljnih prava koja čine dio pravnog poretka Unije, čak i kada ti akti provode rezolucije koje je usvojilo Vijeće sigurnosti na temelju Glave VII. Povelje Ujedinjenih naroda.
Međutim, iz nje ne proizlazi da su sudovi Unije nadležni za kontrolu akata koje je donijelo Vijeće sigurnosti kao takvih ili sukladnosti istrage koje su provela tijela UN‑a s temeljnim pravima.
Naime, iz članka 263. stavka 1. UFEU‑a i članka 275. stavka 2. UFEU‑a proizlazi da, iako je sud Unije nadležan za kontrolu zakonitosti akata institucije Unije i, osobito, zakonitosti odluka kojima se predviđaju mjere ograničavanja protiv fizičkih ili pravnih osoba koje je donijelo Vijeće, on nije nadležan za kontrolu međunarodnih sporazuma na kojima se takvi akti Unije temelje.
U tom pogledu valja naglasiti da se, u kontekstu kao što je onaj u ovom slučaju, kontrola zakonitosti, koju mora stoga osigurati sud Unije, odnosi na akt Unije kojim se provodi predmetni međunarodni sporazum, a ne na međunarodni sporazum kao takav. Konkretno, u odnosu na akt Unije, kao što je pobijani akt, kojim se provodi rezolucija Vijeća sigurnosti, nije dakle na sudu Unije da kontrolira zakonitost takve rezolucije koju je donijelo međunarodno tijelo (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2008., Kadi i Al Barakaat International Foundation/Vijeće i Komisija,
C‑402/05 P i C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
, t.
286.
i
287.
) kao ni istragu na kojoj se temelji.
U tim uvjetima tužiteljeve argumente, u dijelu u kojem se osporava zakonitost akata UN‑a u pogledu temeljnih prava nabrojenih u točki 63. ove presude, treba odbaciti kao izjavljene pred sudom koji nije nadležan da o njima odluči.
Na drugom mjestu, valja odgovoriti na tužiteljeve argumente koji se temelje na povredi prava pristupa spisu i povredi načela pretpostavke nedužnosti, u dijelu u kojem su ti argumenti usmjereni protiv Vijeća kao autora pobijanog akta.
U odnosu na, s jedne strane, argument tužiteljâ koji se temelji na tome da im Vijeće, unatoč njihovim zahtjevima, nije omogućilo pristup spisu UN‑a, valja podsjetiti da, kao što je to ovdje slučaj, za nadležno tijelo Unije, činjenica da dotičnoj osobi nisu bili dostupni podaci i dokazi, koji su u isključivom posjedu Odbora za sankcije ili dotičnog člana UN‑a, koji se odnose na obrazloženje koje podupire predmetnu odluku, ne može kao takva biti temelj za utvrđenje kršenja tih prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
137.
i
139.
).
S druge strane, u odnosu na navedenu povredu načela pretpostavke nedužnosti od strane Vijeće, valja podsjetiti da se tom načelu, zajamčenom u članku 6. stavku 2. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., i članku 48. stavku 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, koje zahtijeva da se svatko optužen za kazneno djelo smatra nedužnim dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom, ne protivi donošenje mjera opreza zamrzavanja financijskih sredstava s obzirom na to da one nemaju za cilj pokretanje kaznenog postupka u odnosu na osobu na koju se odnose (presude od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće,
T‑592/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:427
, t.
40.
, i od 20. rujna 2016., Alsharghawi/Vijeće,
T‑485/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:520
, t.
69.
).
Međutim, takve mjere moraju, ovisno o njihovoj težini, biti predviđene zakonom, njih mora donijeti nadležno tijelo i moraju biti vremenski ograničene (presude od 2. rujna 2009., El Morabit/Vijeće,
T‑37/07 i T‑323/07
, neobjavljena,
EU:T:2009:296
, t.
40.
; od 13. rujna 2013., Anbouba/Vijeće,
T‑592/11
, neobjavljena,
EU:T:2013:427
, t.
40.
, i od 20. rujna 2016, Alsharghawi/Vijeće,
T‑485/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:520
, t.
69.
).
Kao prvo, cilj predmetnih mjera ograničavanja, čak i kada su obvezujuće, nije pokretanje kaznenog postupka radi utvrđenja tužiteljeve krivnje. Stoga se ne može prihvatiti argument koji se temelji na tome da je polazište predmetnih mjera kazneni postupak koji je još uvijek u tijeku i koji je pokrenut u Antwerpenu protiv Kardiama.
Kao drugo, valja utvrditi da su predmetne mjere predviđene zakonodavstvom Unije i da je Vijeće bilo nadležno za njihovo donošenje, što uostalom tužitelji i ne osporavaju.
Kao treće, valja naposljetku utvrditi da, iako, kao što je to Vijeće potvrdilo nakon donošenja mjere upravljanja postupkom, pobijani akt ne sadržava datum prestanka važenja upisa u odnosu na Uniju, u ovom slučaju predmetna mjera nije konačna. Naime, Vijeće je dužno preispitati je na razini Unije, bilo na temelju članka 17. stavka 2. Osnovne uredbe, ako „su dostavljena očitovanja ili ako su predočeni bitni novi dokazi”, bilo na temelju članka 17. stavka 3. Osnovne uredbe, ako „Ujedinjeni narodi odluče […] osobu, […] izbrisati s popisa ili izmijeniti podatke za [njezinu] identifikaciju”. U tom je pogledu, u stavku 61. Rezolucije 2127 (2013), Vijeće sigurnosti navelo da će „stalno pratiti razvoj situacije u Srednjoafričkoj Republici i bit će spremno ispitati svrhovitost mjera predviđenih u ovoj rezoluciji, uključujući […] njihovu obustavu ili opoziv, ovisno o napretku postignutom u odnosu na stabilizaciju zemlje i poštovanje ove rezolucije”.
Stoga, u ovom slučaju, uzimajući u obzir prethodno navedeno, povreda načela pretpostavke nedužnosti nije utvrđena.
Na trećem mjestu, valja odgovoriti na argument tužiteljâ prema kojemu je, u bitnom, Vijeće prenijelo rezoluciju UN‑a na temelju koje su uvršteni na popis „gotovo mehanički”, a da pritom nije provjerena točnost činjenica i okolnosti koje su dovele do mjere uvrštavanja na popis niti se navedenom mjerom poštuju temeljna prava u okviru istrage stručne skupine.
Kako bi se odgovorilo na tužiteljev argument, valja uvodno podsjetiti da je pravna narav mjera ograničavanja važan element koji uvjetuje doseg preispitivanja koje Vijeće može poduzeti glede dokaza koje je Odbor za sankcije UN‑a prihvatio u ovom slučaju. Načelno, u sudskoj se praksi stalno prihvaća da zamrzavanje financijskih sredstava koje je propisalo Vijeće na temelju nadležnosti koje su mu dane člancima 21. i 29. UEU‑a nije mjera kaznene naravi. Ne može se stoga, suprotno onome što tužitelji predlažu, poistovjetiti s odlukom o zamrzavanju financijskih sredstava nacionalne sudbene vlasti države članice u okviru primjenjivog kaznenog postupka, uz poštovanje svih jamstava koje taj postupak pruža (vidjeti presudu od 30. lipnja 2016., Al Matri/Vijeće,
T‑545/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:376
, t.
64.
i navedenu sudsku praksu).
Valja u tom pogledu navesti da, u okviru postupka donošenja odluke o upisu ili zadržavanju imena osobe na popisu, kada Odbor za sankcije prethodno odluči, u okviru relevantnih rezolucija Vijeća sigurnosti, upisati ime neke osobe na svoj popis, poštovanje prava obrane i prava na djelotvornu sudsku zaštitu nalaže da nadležno tijelo Unije priopći osobi koje se to tiče dokaze kojima to tijelo raspolaže protiv nje, a na kojima temelji svoju odluku, tj. barem obrazloženje Odbora za sankcije, i to kako bi ta osoba mogla obraniti svoja prava u najboljim mogućim uvjetima i odlučiti, uz puno poznavanje činjenica, ima li svrhe obratiti se sudu Unije (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
111.
i navedenu sudsku praksu).
U trenutku tog priopćenja nadležno tijelo Unije mora omogućiti toj osobi da se izjasni o tvrdnjama navedenima u odnosu na sebe (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
112.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, u okviru prvog uvrštenja, za razliku od situacije u postupku zadržavanja imena osobe na popisu, poštovanje te dvostruke postupovne obveze ne mora prethoditi donošenju te odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
113.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, valja u tom pogledu navesti da se u članku 17. Osnovne uredbe razlikuje postupak donošenja akta o prvotnom upisu i postupak preispitivanja navedenog akta.
U prvom je slučaju predviđeno da „[k]ada Vijeće sigurnosti […] ili Odbor za sankcije uvrsti na popis fizičku ili pravnu osobu, subjekt ili tijelo te dostavi obrazloženje za označivanje, Vijeće uvrštava tu fizičku ili pravnu osobu, subjekt ili tijelo u Prilog I.” i kada „Vijeće svoju odluku i obrazloženje priopćuje dotičnoj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu […], time dajući toj fizičkoj ili pravnoj osobi, subjektu ili tijelu mogućnost podnošenja primjedbi” (članak 17. stavak 1. Osnovne uredbe).
U tom pogledu, iz članka 5. stavka 3. Osnovne uredbe proizlazi da se na popis uvrštavaju osobe, subjekti i tijela „za koje je Odbor za sankcije utvrdio” za to potrebne okolnosti.
U drugom je slučaju predviđeno da „[a]ko su dostavljena očitovanja ili ako su predočeni bitni novi dokazi, Vijeće preispituje svoju odluku i na odgovarajući način obavješćuje osobu, subjekt ili tijelo”.
Valja podsjetiti da, sukladno stalnoj sudskoj praksi, Vijeće svoju odluku mora donijeti na temelju okolnosti „koje je Odbor za sankcije utvrdio”. Naime, predviđeno je da navedeni odbor spontano stavi na raspolaganje nadležnom tijelu Unije elemente različite od tog obrazloženja sa svrhom da ono donese odluku (presude od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
107.
, i od 13. prosinca 2016., Al‑Ghabra/Komisija,
T‑248/13
,
EU:T:2016:721
, t.
73.
).
Iz toga slijedi da, u ovom slučaju, suprotno onome što smatraju tužitelji, kao što to proizlazi iz članka 17. stavka 1. Osnovne uredbe, Vijeće nije dužno, u okviru provedbe rezolucije Vijeća sigurnosti, provjeriti „točnost činjenica i okolnosti” koje su dovele do mjere uvrštavanja na popis koja je donesena u odnosu na tužitelje.
Naime, kada osoba koje se to tiče sastavi očitovanja na obrazloženje, nadležno tijelo Unije ima obavezu pažljivo i nepristrano ispitati osnovanost navedenih razloga s obzirom na ta očitovanja i eventualne njima pridružene oslobađajuće dokaze (vidjeti presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
114.
i navedenu sudsku praksu), i to, u ovom slučaju, na temelju članka 17. stavka 2. Osnovne uredbe, u kojem se predviđa da „[k]ada su primjedbe podnesene […], Vijeće preispituje svoju odluku […]”.
U tim uvjetima, u ovom se slučaju ne može sankcionirati Vijeće jer nije ishodilo od Odbora za sankcije informacije i dokaze u prilog tvrdnjama istaknutima protiv tužitelja i jer je, stoga, prema tužiteljima „provelo gotovo mehanički” navedenu mjeru uvrštavanja na popis ne ispitavši pritom činjenice i okolnosti koje su do nje dovele (vidjeti u tom smislu presudu od 13. prosinca 2016., Al‑Ghabra/Komisija,
T‑248/13
,
EU:T:2016:721
, t.
76.
).
Vijeću se također ne može prigovoriti ni to da je „prenijelo” odluku Vijeća sigurnosti ne provjerivši vodi li se računa u toj rezoluciji o temeljnim pravima. Naime, kako to proizlazi, s jedne strane, iz članka 17. stavka 1. Osnovne uredbe, u vezi s člankom 5. stavkom 3. navedene uredbe i, s druge strane, iz sudske prakse navedene u točki 86. ove presude, Vijeće donosi odluku o uvrštenju na popis na temelju okolnosti „koje je Odbor za sankcije utvrdio”.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog, koji se temelji na očitoj pogreški u ocjeni
Tužitelji u bitnom navode da su utvrđenja Vijeća sadržana u obrazloženju koje im je priopćeno pogrešna ili, u svakom slučaju, nedovoljno utemeljena za zaključak o potpori naoružanim skupinama putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa ili trgovine njima u Srednjoafričkoj Republici.
Valja podsjetiti da među okolnostima izloženima u točki B.1 priloga pobijanom aktu, u dijelu „Dodatne informacije”, u kojem se opravdava mjera uvrštavanja na popis koje je donijelo Vijeće, navedeno je pet razloga:
„[Badica i Kardiam] pruža[li su] potporu naoružanim skupinama u Srednjoafričkoj Republici, naime bivšoj Séléki i postrojbama anti‑Balaka, nezakonitim iskorištavanjem prirodnih resursa i njihovom trgovinom, osobito dijamantima i zlatom.
[Badica] nastavila je u 2014. kupovati dijamante iz Brije i Sam‑Ouandje (Prefektura Haute‑Kotto) na istoku Srednjoafričke Republike, gdje snage bivše Séléke naplaćuju porez na zrakoplove kojima se dijamanti prevoze i primaju uplate od skupljača dijamanata u zamjenu za njihovu sigurnost. Više dobavljača dijamanata društva Badica u Briji i Sam‑Ouandji blisko su povezani s bivšim zapovjednicima Séléke.
U svibnju 2014. belgijska tijela zaplijenila su dvije pošiljke dijamanata namijenjenih predstavništvu [Badice] u Antwerpenu, koje je u Belgiji službeno registrirano pod imenom K[ardiam]. Stručnjaci za dijamante procijenili su da su zaplijenjeni dijamanti vrlo vjerojatno podrijetlom iz Srednjoafričke Republike i da imaju svojstva tipična za one iz Sam‑Ouandje, Brije i Nole (Prefektura Sangha Mbaéré) na jugozapadu zemlje.
Trgovci koji su kupovali dijamante koji su nezakonito izneseni iz Srednjoafričke Republike, osobito iz zapadnog dijela zemlje, na inozemna tržišta djelovali su u Kamerunu u ime B[adice].
U svibnju 2014. B[adica] je izvozila i zlato proizvedeno u Yalokéu (Ombella‑Mpoko), gdje su obrtnički rudnici bili pod nadzorom Séléke sve do početka veljače 2014., kada su ih preuzele skupine anti‑Balaka.”
Uvodno, valja odmah utvrditi da je Vijeće pravilno utemeljilo svoju odluku na konačnom izvješću Ujedinjenih naroda kako bi potkrijepilo razloge koji su priopćeni tužiteljima. Okolnost da su tužitelji osporili navode sadržane u tom izvješću ne znači sama po sebi da se Vijeće nije moglo na njih pozvati (presuda od 14. siječnja 2015., Gossio/Vijeće,
T‑406/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:7
, t.
72.
). Nadalje, tužiteljevi navodi ne sprječavaju Opći sud da utemelji svoju odluku na konačnom izvješću Ujedinjenih naroda.
Naime, sukladno obvezama stručne skupine, navedenima u točki 7. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, tužitelji su imali pristup glavnim dokazima na kojima se temelji pobijani akt, osobito izvješću i prilozima navedenom izvješću, koje je, osim toga, javno. Nadalje, iz konačnog izvješća Ujedinjenih naroda i koordinatorova pisma od 28. travnja 2015. proizlazi da je stručna skupina saslušala tužitelje najmanje u dva navrata, i to u travnju 2014. i siječnju 2015., kao i to da tužitelji nisu prihvatili zahtjev za sastanak koji je navedena skupina zatražila u lipnju 2014. Naposljetku, iz točaka 5. do 8. tog izvješća proizlazi da je stručna skupina utemeljila odluku na strogoj metodologiji, koju je unaprijed definiralo nadležno tijelo UN‑a, kojom se poštuju prava obrane.
Sudska kontrola zakonitosti predmetne odluke uključuje ocjenu činjenica i okolnosti koje se navode kako bi se opravdavala odluka o zamrzavanju financijskih sredstava kao i provjeru dokaza i podataka na kojima se temelji ta ocjena (presuda od 14. listopada 2009., Bank Melli Iran/Vijeće,
T‑390/08
,
EU:T:2009:401
, t.
37.
).
Slijedom toga, diskrecijska ovlast kojom u tom području raspolaže Vijeće ne sprječava sud Unije da provjeri, tijekom provedbe svoje kontrole zakonitosti, materijalnu točnost činjenica na kojima Vijeće temelji svoju odluku. Naime, učinkovitost sudske kontrole koju jamči članak 47. Povelje temeljnih prava osobito zahtijeva da se sud Unije uvjeri u to da se ta odluka, koja se odnosi na predmetnu osobu ili subjekt osobno, temelji na dovoljno čvrstoj činjeničnoj osnovi. To podrazumijeva provjeru navedenih činjenica u obrazloženju koje podupire spomenutu odluku, tako da sudska kontrola nije ograničena na utvrđenje apstraktne vjerojatnosti navedenih razloga, nego se odnosi na pitanje jesu li ti razlozi, ili barem jedan od njih za koji se smatra da je sam po sebi dovoljan da se na njemu temelji ta odluka, dovoljno dokazani (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
119.
; vidjeti također presudu od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, t.
45.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga, s obzirom na preventivnu narav predmetnih restriktivnih mjera, ako u okviru svoje kontrole zakonitosti pobijane odluke sud Unije smatra da, ako je barem jedan od razloga iznesenih u obrazloženju Odbora za sankcije dovoljno precizan i konkretan, da je dokazan i da predstavlja sam po sebi dovoljnu osnovu za tu odluku, tada okolnost da ostali razlozi to nisu ne opravdava poništenje spomenute odluke (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
130.
).
Takvu ocjenu treba provesti tako da se dokazi i podaci ispitaju ne odvojeno, nego u kontekstu u kojem su smješteni. Naime, Vijeće je ispunilo obvezu u pogledu tereta dokazivanja ako je sudu Unije predočilo skup dovoljno konkretnih, preciznih i dosljednih indicija na temelju kojih se može dokazati postojanje dovoljne veze između osobe koja podliježe mjeri zamrzavanja njezinih financijskih sredstava i režima ili općenito stanja protiv kojega se vodi borba (vidjeti u tom smislu presudu od 21. travnja 2015., Anbouba/Vijeće,
C‑605/13 P
,
EU:C:2015:248
, t.
51.
i
53.
i navedenu sudsku praksu).
U skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 99. ove presude, valja ispitati argumente koje su tužitelji istaknuli u odnosu na razloge izložene u točki 93. ove presude.
Na prvom mjestu, tužitelji osporavaju nezakonitost kupovina na koje se odnosi drugi razlog, osobito kad nije došlo do izvoza predmetnih dijamanata.
Međutim, kao što to proizlazi iz točke 99. ove presude, ocjenu podataka treba provesti, ne odvojeno, nego u kontekstu u koji su smješteni.
Drugi razlog, u kojem se navodi, u najmanju ruku, „potpora” naoružanim skupinama, treba osobito sagledati zajedno s trećim i četvrtim razlogom u kojima se navodi nezakonito iskorištavanje dijamanata. Tomu je tim više tako jer se u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda izrijekom navodi veza između, s jedne strane, kupnje dijamanata u Briji i Sam‑Ouandji od strane tužitelja (drugi razlog) i, s druge strane, zapljene dijamanata koji su upućeni tužiteljima u Antwerpen, koji vjerojatno potječu iz tih područja (treći razlog).
Stoga se u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda navodi, u točki 127., da [s]tručna skupina smatra da su dijamanti koji potječu iz Brije i Sam‑Ouandje, iz područja pod kontrolom bivše Séléke, koje je Badica nezakonito kupila ili koji su kupljeni za njezin račun bili u paketu koji je zaplijenjen u Antwerpenu”.
Ta je veza osim toga jasno naglašena u sažetku konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, u kojem se navodi da „[s]tručna skupina smatra da određeni dijamanti zaplijenjeni u Belgiji potječu iz Sam‑Ouandje i Brije (Prefektura Haute‑Kotto) na istoku zemlje, gdje snage bivše Séléke naplaćuju poreze na zrakoplove kojima se dijamanti prevoze i primaju uplate od izravnih skupljača dijamanata u zamjenu za zaštitu […]”. U preostalom, tužitelji ne osporavaju postojanje te veze u svojim pisanim očitovanjima.
Slijedom toga, valja odbiti tužiteljev argument da kupnje nisu bile nezakonite. Naime, iz gornjih navoda proizlazi da su dijamanti na koje se odnosi drugi razlog zaista bili izvezeni i da su stoga bili predmet nezakonitog iskorištavanja s obzirom na to da je, sukladno Procesu Kimberley, svaki izvoz dijamanata bio zabranjen u predmetno vrijeme.
U tom pogledu, navodna manja količina kupnje i navodna potreba za naplatom predujmova isplaćenih izravnim skupljačima od povjerenja kao i za održavanje njihove mreže nema utjecaja, s jedne strane, na postojanje potpore naoružanim skupinama i, s druge strane, na nezakonitost predmetne trgovine.
Nadalje, valja utvrditi da činjenica navedena u drugom razlogu, da je „[t]ijekom 2014. [Badica] nastavila kupovati dijamante” u područjima Brije i Sam‑Ouandje, čak i pod pretpostavkom da je tumačena odvojeno, također odražava nezakonitu trgovinu, iako se Proces Kimberley načelno odnosi samo na izvoze dijamanata. Naime, kako to naglašava Vijeće, tužitelji ne ističu nikakav argument u odnosu na utvrđenje iz točke 60. izvješća o radu stručne skupine od 1. srpnja 2014., prema kojemu:
„U ožujku je [Badica] imala 760 karata dijamanata u zalihama. Njezin glavni direktor izjavio je [s]tručnoj skupini da društvo više ne kupuje dijamante zbog isključenja Srednjoafričke Republike iz [p]ostupka certificiranja [p]rocesa Kimberley […] Međutim, druga evidencija zaliha Badice, izvršena u travnju 2014., pokazala je da je društvo kupilo dodatnih 1698 karata, u vrijednosti od 292917 dolara, u Briji i Sam‑Ouandji. Paketi dijamanata koje je Badica imala na zalihama rudarska tijela još nisu zapečatila ili datirala, a što je moralo biti učinjeno prema planu koji su srednjoafrička tijela dostavila u lipnju 2013. kako bi se ponovno uključila u [p]roces Kimberley.”
Nadalje, u okviru drugog razloga, prema kojemu tijela bivše Séléke traže da im skupljači dijamanata plate kako bi im se jamčila sigurnost, tužitelji u bitnom ističu da im se ne može staviti na teret potpora koju su pružili bivšoj Séléki plaćanjem tih naknada. U tom pogledu navode da su izravni nabavljači i zanatski rudari od kojih potječu isplate naknade za sigurnost bivšoj Séléki, sukladno srednjoafričkom rudarskom kodeksu, neovisni. Slijedom toga, Badicu se ne može smatrati odgovornom za postupanje izravnih nabavljača, postupanje o kojem, osim toga, nije imala saznanja. Drugi razlog stoga nije dostatan da bi sam po sebi predstavljao potporu naoružanim snagama.
Međutim, valja utvrditi da tužitelji ne osporavaju ni kupnju dijamanata od izravnih nabavljača, koji su se i sami opskrbljivali kod obrtničkih rudara, kao ni plaćanje poreza koje su ti posrednici u trgovini dijamantima vršili članovima bivše Séléke. U tim uvjetima valja navesti da su tužitelji, uzimajući u obzir prethodno navedeno, time što su u predmetno vrijeme nastavili kupovati dijamante od izravnih skupljača, činjenica koju oni i ne osporavaju, svakako pružili potporu naoružanim skupinama.
U tom pogledu, nepostojanje izravnog plaćanja naknade za sigurnost snagama bivše Séléke od strane tužitelja, čak i pod pretpostavkom da je izvršeno, nema utjecaja na postojanje potpore navedenim snagama. Naime, sažetak razlogâ ograničava se samo na općenito upućivanje na potporu, a ne na izravnu potporu.
Osim toga, ne može se isključiti da se barem jedan dio poreza koji su posrednici u trgovini dijamantima platili snagama bivše Séléke odrazio u konačnoj cijeni koju su platili tužitelji u okviru svoje aktivnosti kupnje dijamanata.
Naposljetku, valja utvrditi da, imajući u vidu kontekst predmetnog slučaja obilježenog, s jedne strane, izbijanjem građanskog rata u Srednjoafričkoj Republici i, s druge strane, s time povezanim isključenjem Srednjoafričke Republike iz [p]rocesa Kimberley, tužitelji su morali znati za naplatu poreza od strane naoružanih snaga u sukobu u rudnicima koji su bili pod njihovim nadzorom.
U tim uvjetima valja odbiti kao neosnovan argument koji se temelji na tome da tužitelji nisu imali saznanje o tome da su posrednici u trgovini dijamantima platili te poreze.
Osim toga, u dijelu u kojem tužitelji smatraju da navodi u drugom razlogu, kako bi se utvrdila potpora naoružanim skupinama putem plaćanja naknade za sigurnost s jedne strane i naknada za slijetanje s druge, nisu dovoljno potkrijepljeni, valja utvrditi da ta tvrdnja nije osnovana.
Najprije, tužitelji pogrešno navode niske iznose naknada za slijetanje koje je platio Minair, sestrinsko društvo Badice, kao i okolnost da su navedene naknade plaćali svi poduzetnici kojima je pružena usluga čarter leta u predmetnoj regiji. Naime, s jedne strane, iz točke 123. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda proizlazi da je visina tih naknada iznosila, za svako slijetanje, između 75 američkih dolara (USD) u Briji i 100 USD u Sam‑Ouandji. Međutim, neovisno o tome što plaćanje tih naknada, u svakom slučaju, znači potporu naoružanim snagama, takve se naknade ne mogu smatrati zanemarivima u ekonomski teškoj situaciji poput one u kojoj je bila Srednjoafrička Republika za vrijeme trajanja građanskog rata. S druge strane, okolnost da su te naknade plaćali svi subjekti također ne utječe na to da je plaćanje navedenih potpora značilo potporu naoružanim snagama.
Zatim valja navesti da, suprotno onome što tvrde tužitelji, stručna skupina nije istraživala u odnosu na prigovor koji se temelji na plaćanju naknada za slijetanje i naknade za sigurnost članovima bivše Séléke dva mjeseca nakon što je Odbor za sankcije uvrstio njihova imena na popis. Naime, iz bilješki na stranicama 90. i 91. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda proizlazi da se zaključak o toj činjenici temelji na razgovorima obavljenima u srpnju i rujnu 2014., odnosno gotovo godinu dana prije uvrštenja tužitelja na popis.
Naposljetku, suprotno onome što tvrde tužitelji, optužbe o potpori snagama bivše Séléke putem plaćanja naknade za sigurnost i naknada za slijetanje potkrijepljene su dokazima.
S jedne strane, u odnosu na plaćanje naknade za sigurnost, iz točke 124. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, koja se temelji na dvjema suglasnim izjavama izravnog nabavljača u Sam‑Ouandji od 4. rujna 2014. i zapovjednika Specijalne postrojbe protiv prijevare danoj u Banguiju (Srednjoafrička Republika) 21. srpnja 2014. proizlazi da „[s]kupljači (posrednici u trgovanju dijamantima) iz Sam‑Ouandje plaćaju […] dnevnu naknadu vojnicima bivše Séléke koji čuvaju njihove poslovne prostore”, da je „[u] Briji, u svibnju 2014. [s]tručna skupina utvrdila da vojnici bivše Séléke čuvaju poslovne prostore glavnih izravnih skupljača i poslovnih ljudi” te da je „[z]apovjednik Specijalne postrojbe protiv prijevare potvrdio da članovi bivše Séléke u Sam‑Ouandji imaju koristi od trgovine dijamantima zahvaljujući sporazumima o sigurnosti koje su zaključili sa skupljačima ”. Utvrđenja Vijeća u odnosu na plaćanje naknade za sigurnost su dakle dovoljno potkrijepljena.
S druge strane, u odnosu na plaćanje naknada za slijetanje, Badica tvrdi da nije platila takve naknade snagama bivše Séléke, nego da je te poreze platila „tijelima” zračne luke i da je Minair „različit od Badice”, tako da se postupanje prvog ne može staviti na teret drugom.
Međutim, kao prvo, iz konačnog izvješća Ujedinjenih naroda proizlazi da su naknade za slijetanje nalagale snage bivše Séléke, a ne „tijela” zračne luke. U tom pogledu, u točki 123. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, koje se temelji na razgovoru s jednim skupljačem u Sam‑Ouandji od 4. rujna 2014. i na razgovoru s jednom odgovornom osobom zračne luke u Banguiju od 21. srpnja 2014., navodi se sljedeće:
„[P]rije dolaska međunarodnih snaga u Briju, u travnju 2014., snage bivše Séléke zahtijevale su plaćanje naknade za slijetanje od 75 dolara u Briji […] U Sam‑Ouandji, gdje je, prema satelitskim snimkama, proizvodnja neobrađenih dijamanata bila jako povećana posljednjih mjeseci […] nikakve međunarodne snage nisu prisutne. Snage bivše Séléke, koje su bile podređene zapovjedniku područja Beya Djouma, naplaćuju 100 dolara s osnove naknade za slijetanje. Komercijalni letovi u Briju i Sam‑Ouandju odvijaju se skoro svaki tjedan. Naknadu uglavnom plaća poduzetnik koji uzima u zakup opremu.”
Kao drugo, kako to proizlazi iz točke 122. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, Minair i Badica članovi su iste grupe, i to Grupe Abdoulkarim kojom upravlja Abdoul‑Karim Dan Azoumi. Međutim, valja utvrditi da su predmetne nakade plaćene u okviru prijevoza dijamanata Badice. U tom pogledu, kako to proizlazi iz točke 111. ove presude, sažetak razlogâ ograničava se na općenito upućivanje na potporu, a ne na izravnu potporu.
Na drugom mjestu, u odnosu na treći razlog, tužitelji ističu da je ocjena – prema kojoj je „vrlo vjerojatno da zaplijenjeni dijamanti potječu iz Srednjoafričke Republike, s obzirom na to da sadržavaju svojstva dijamanata iz Sam‑Ouandje, Brije i Nole (Prefektura Sangha Mbaéré) na jugozapadu zemlje” – pobijena izjavom predsjednika Dubai Diamond Exchange, koja je prenesena u medijima i prema kojoj „[dijamanti] mogu potjecati iz Gvineje, Južne Afrike ili iz mnogih drugih mjesta” (prilog 23. konačnom izvješću Ujedinjenih naroda).
Međutim, valja utvrditi da je, s jedne strane, izjava predsjednika Dubai Diamond Exchange izvršena na temelju slika koje su različite od onih na kojima se temelji zapljena belgijskih tijela i, s druge strane, da je ocjena prema kojoj je „vrlo vjerojatno da zaplijenjeni dijamanti potječu iz Srednjoafričke Republike” potkrijepljena izjavama radne skupine stručnjaka za dijamante Procesa Kimberley, navedenima u točki 115. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda.
Također, kako to proizlazi iz točke 121. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, ocjenu o vjerojatnom podrijetlu dijamanata iz Srednjoafričke Republike potvrdio je dopisom predsjednik radne skupine stručnjaka za dijamante Procesa Kimberley, u okviru postupka kojeg su belgijska federalna tijela pokrenula protiv tužitelja u Belgiji.
U tom pogledu valja navesti da, prema točki 121. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, u okviru dopisa razmijenjenih između belgijskih federalnih tijela „navedeno je da određeni neobrađeni dijamanti koji se pojavljuju na fotografijama pošiljki imaju tipične odlike dijamanata koji potječu iz Nole (Prefektura Sangha Mbaéré), na zapadu Srednjoafričke Republike, dok drugi imaju odlike dijamanata iz Sam‑Ouandje i Brije (Prefektura Haute‑Kotto), na istoku zemlje”.
Nadalje, u dijelu u kojem tužitelji prigovaraju da stručna skupina nije stupila u kontakt s dvama dobavljačima iz Dubaija koji su poslali dijamante zaplijenjene u Belgiji ili sa sucem istrage koji vodi istragu u Belgiji, valja utvrditi da oni ne dokazuju po čemu bi izostanak stupanja u kontakt doveo u pitanje postupak kao ni to da je takva obveza postojala u okviru istrage koju je provela stručna skupina.
Naposljetku, suprotno onome što tvrde tužitelji, činjenica da u pogledu 18 pošiljki koje su prethodile spornoj pošiljci belgijska tijela nisu izrazila sumnje nema utjecaja na ocjenu dviju spornih pošiljki koje su belgijska tijela identificirala.
Kao treće, u odnosu na četvrti tužbeni razlog, tužitelji osporavaju dokazanost ocijene prema kojoj „[t]rgovci koji su kupovali dijamante koji su nezakonito izneseni iz Srednjoafričke Republike, osobito iz zapadnog dijela zemlje, na inozemna tržišta, djelovali su u Kamerunu u ime B[adice]”. Međutim, valja navesti da je u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda navedena ocjena izvršena okolnosno. U njemu se, u točki 125., upućujući na mnogobrojne izjave, osobito navodi da je „[s]tručna skupina prikupila detaljne izjave svjedoka iz izvora bliskih vladi i poslu vezanom uz dijamante, prema kojima Badica također trguje dijamantima iz Srednjoafričke Republike koji su tajno izneseni iz zemlje”. Pojašnjava se da „[p]rema tim izvorima, određeni Al Hadj Idriss Goudache sudjeluje u trgovini dijamantima za račun Badice” i da je [n]akon ostavke Djotodije, predsjednika bivše Séléke, u siječnju 2014. Goudache otišao iz Srednjoafričke Republike u Kamerun te da je boravio u Garoua‑Boulaïju, Bertoui i Douali prije nego što se nastanio u Kousseri, na krajnjem sjeveru Kameruna blizu N’Djamene”.
U tom pogledu, u dijelu u kojem tužitelji ističu da navedene izjave ne sadržavaju ime osoba koje su dale izjave te da se ne temelje na valjanim zapisnicima, valja podsjetiti da se obveze Vijeća u okviru pobijanog akta ne mogu poistovjetiti s onima koje ima nacionalna sudbena vlast države članice u okviru kaznenog postupka (vidjeti točku 78. ove presude), tim više što je, kao u ovom slučaju, istraga provedena u državi u vrijeme trajanja građanskog rata (vidjeti u tom smislu presudu od 7. travnja 2016., Akhras/Vijeće,
C‑193/15 P
,
EU:C:2016:219
, t.
57.
i navedenu sudsku praksu).
Na četvrtom mjestu, u odnosu na peti razlog, tužitelji smatraju da je izvoz zlata na koji se odnosi taj razlog izvršen potpuno zakonito, kako to potvrđuje službena dozvola u prilogu 33. konačnom izvješću Ujedinjenih naroda. U tom pogledu, kako to osnovano ističu tužitelji, peti se razlog, u ovom slučaju, temelji, kako to proizlazi iz točke 136. konačnog izvješća Ujedinjenih naroda, na službenoj propusnici od 5. svibnja 2014., priloženoj u prilogu 33. navedenom izvješću, kojom se dopušta izvoz 827 grama zlata. U tim okolnostima nijedan element ne dopušta utvrđenje nezakonitosti izvoza iz svibnja 2014. na koji se odnosi peti razlog. Stoga valja smatrati da izvoz zlata naveden u petom razlogu ne dopušta utvrđenje potpore naoružanim skupinama putem nezakonitog iskorištavanja zlata ili trgovine njime.
Međutim, okolnost da peti razlog ne dovodi do zaključka o potpori naoružanim skupinama putem nezakonitog iskorištavanja zlata ili trgovine njime, nema utjecaja na osnovanost pobijanog akta. Naime, kao što je to navedeno u točki 98. ove presude, s obzirom na preventivnu narav predmetnih mjera ograničavanja, ako u okviru svoje kontrole zakonitosti pobijane odluke sud Unije smatra da je barem jedan od razloga iznesenih u obrazloženju Odbora za sankcije dovoljno precizan i konkretan, da je dokazan i da predstavlja sam po sebi dovoljnu osnovu za tu odluku, tada okolnost da ostali razlozi to nisu ne opravdava poništenje spomenute odluke (presuda od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi,
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
130.
).
Valja utvrditi da, sagledani zajedno, drugi razlozi u obrazloženju Odbora za sankcije su, u kontekstu konkretnog slučaja, dovoljno precizni, konkretni i potkrijepljeni te da predstavljaju sami po sebi dovoljnu osnovu za pobijani akt, tako da je na temelju njih utvrđena potpora naoružanim skupinama putem nezakonitog iskorištavanja prirodnih resursa ili trgovine istima u Srednjoafričkoj Republici.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, valja odbiti drugi tužbeni razlog a da pritom nema potrebe donijeti odluku o dopuštenosti izvješća od 21. prosinca 2015. Ujedinjenih naroda, s obzirom na to da je izrađeno nakon pobijanog akta, kako bi se utvrdila činjenica plaćanja naknade za sigurnost. Naime, budući da je, kako to proizlazi iz točke 119. ove presude, činjenica plaćanja naknade za sigurnost pravno dovoljno potkrijepljena, argument koji se temelji na tome da je navedena činjenica dokazana kasnijim dokazima treba odbiti kao bespredmetan. Isto vrijedi, osim toga, za argument koji se temelji na tome da je u fazi odgovora na tužbu dostavljeno izvješće koje je sastavio Amnesty International 30. rujna 2015. kao i odgovor stručne skupine tužiteljima od 7. prosinca 2015. s obzirom na to da su razlozi za uvrštenje na popis bili pravno dovoljno potkrijepljeni u konačnom izvješću Ujedinjenih naroda, čija dopuštenost nije osporena.
Treći tužbeni razlog, koji se temelji na tome da Vijeće nije ispitalo okolnosti konkretnog slučaja
Tužitelji smatraju da Vijeće, ograničavajući se na prenošenje odluke Vijeća sigurnosti od 20. kolovoza 2015., nije provelo stvarno ispitivanje okolnosti konkretnog slučaja. U tom pogledu spis ne sadržava nijednu indiciju koja bi ukazivala na to da je Vijeće provjerilo relevantnost i osnovanost elemenata koji se odnose na tužitelje, što čini pobijani akt nezakonitim. Vijeće je tako automatski prenijelo sankcije UN‑a zanemarujući presudu od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
). Tužitelji u tom pogledu navode da je Vijeće zatražilo dokaze od Odbora za sankcije, ali da mu ih isti nije dostavio.
Vijeće osporava te argumente.
Kao što je to navedeno u točkama 86. do 89. ove presude, Vijeće nije dužno provjeriti točnost činjenica i okolnosti kojima se opravdava mjera uvrštavanja na popis UN‑a. Sukladno presudi od 18. srpnja 2013., Komisija i dr./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P i C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, t.
114.
i navedena sudska praksa), kada osoba koje se to tiče sastavi očitovanja na obrazloženje, nadležno tijelo Unije ima obavezu pažljivo i nepristrano ispitati osnovanost navedenih razloga, s obzirom na ta očitovanja i eventualne njima pridružene oslobađajuće dokaze. Stoga se Vijeće ne može kritizirati zato što, prilikom provođenja rezolucije na kojoj se temelji pobijani akt, od Odbora za sankcije nije ishodilo podatke ili dokaze u prilog optužaba iznesenih protiv tužitelja i da je stoga, kako to tužitelji tvrde, „automatski prenijelo sankcije UN‑a”.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, treći tužbeni razlog treba odbiti te slijedom toga i tužbu u cijelosti.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Budući da tužitelji nisu uspjeli u postupku, istima valja naložiti snošenje troškova sukladno zahtjevu Vijeća.

Slijedom navedenoga,
OPĆI SUD (deveto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Nalaže se Bureau d’achat de diamant Centrafrique (Badica) i Kardiamu snošenje troškova.

Gervasoni
Madise
Kowalik‑Bańczyk
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 20. srpnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski