CELEX: 62015CJ0195
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Pravosudna suradnja u građanskim stvarima
Stečajni postupci
Uredba (EZ) br. 1346/2000
Članak 5.
Pojam ‚stvarna prava trećih’
Javnopravni teret na nekretnini kojim se jamči naplata poreza na imovinu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (
SL L 160
., str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između SCI Senior Home, u predstečajnom postupku, koji zastupa Pierre Mulhaupt, u svojstvu stečajnog upravitelja, s jedne strane, te Gemeinde Wedemark (općina Wedemark, Njemačka) i Hannoversche Volksbank eG, s druge strane, u svezi s prisilnom prodajom nekretnine čiji je vlasnik Senior Home.
Pravni okvir
Pravo Unije
U uvodnim izjavama 24. i 25. Uredbe br. 1346/2000 navedeno je:
„(24)
Automatsko priznavanje stečajnog postupka za koji redovno važi propis države u kojoj se postupak pokreće može se kositi s pravilima prema kojima se poduzimaju pravne radnje u ostalim državama članicama. Kako bi se omogućilo otvaranje postupka, zaštitu podataka i pravnu sigurnost u državama članicama u kojima nisu pokrenuti postupci, trebalo bi osigurati cijeli niz izuzetaka od općeg pravila.
(25)
Postoji osobita potreba za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće u slučaju stvarnih prava, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita. Osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava trebalo bi stoga redovito određivati prema
lex situs
, te na njih ne bi trebalo utjecati pokretanje stečajnog postupka. Nositelju stvarnih prava trebalo bi stoga biti omogućeno dodatno jamstvo za ostvarivanje prava na izdvajanje ili odvojeno namirenje. Ako za imovinu vrijede stvarna prava prema pravilima te države,
lex situs
, a glavni se postupak vodi u drugoj državi članici, stečajnom upravitelju u glavnom postupku trebalo bi biti omogućeno da traži pokretanje sekundarnog postupka u području nadležnosti gdje nastaju stvarna prava ako dužnik tamo ima poslovni nastan. Ako sekundarni postupak nije pokrenut, višak od prodaje imovine koju pokrivaju stvarna prava mora biti plaćen stečajnom upravitelju u glavnom postupku.”
Članak 4. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Pravo koje se primjenjuje”, propisuje:
„1.   Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ,država u kojoj je pokrenut postupak'.
2.   Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
[...]
(f)
učinke stečajnog postupka na postupke pokrenute od strane pojedinačnih vjerovnika, s izuzetkom parnica u tijeku;
[...]
(i)
pravila koja uređuju raspodjelu sredstava od realizacije imovine, razvrstavanje tražbina i prava vjerovnika koji su dobili djelomičnu naknadu nakon pokretanja postupka u slučaju insolventnosti na temelju stvarnih prava ili kroz kompenzaciju;
[...]”
Članak 5. Uredbe br. 1346/2000, naslovljen „Stvarna prava trećih”, određuje:
„1.   Pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s materijalnom ili nematerijalnom, pokretnom ili nepokretnom imovinom – i određenom imovinom i naplatom neodređene imovine kao cjeline koja se mijenja s vremena na vrijeme – koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka.
2.   Prava navedena u stavku 1. posebno se odnose na:
(a)
pravo na raspolaganje imovinom ili davanje na raspolaganje, te dobivanje naknade od sredstava ili prihoda od te imovine, posebno na temelju založnog prava ili hipoteke;
(b)
isključivo pravo na podmirenje tražbine, posebno pravo u vezi s tražbinom osiguranom založnim pravom ili ustupanjem potraživanja na temelju jamstva;
(c)
pravo zahtijevanja imovine i/ili traženja naknade od strane onoga tko je posjeduje ili koristi suprotno željama ovlaštenika;
(d)
stvarno pravo na ovlašteno korištenje imovine.
3.   Pravo koje je upisano u javni registar i koje se izvršava prema trećim stranama, prema kojem se može steći stvarno pravo u smislu članka 1., izjednačeno je sa stvarnim pravom.
[...]”
Sukladno članku 39. Uredbe br. 1346/2000, pod naslovom „Pravo na prijavu tražbina”:
„Bilo koji vjerovnik koji ima stalno boravište, domicil ili sjedište u državi članici koja nije država u kojoj je pokrenut postupak, uključujući i porezna tijela i tijela socijalne sigurnosti država članica, ima pravo pisanim putem prijaviti tražbine u stečajnom postupku.”
Njemačko pravo
Članak 12. Grundsteuergesetza (Zakon o porezu na imovinu, u daljnjem tekstu: GrStG), naslovljen „Stvarno osiguranje”, glasi:
„Porez na imovinu je javnopravni teret na oporezovanoj imovini.”
Članak 77. stavak 2. prva rečenica Abgabenordnunga (Porezni zakonik, u daljnjem tekstu: AO) predviđa:
„Kada porez predstavlja javnopravni teret na nekretnini, vlasnik mora trpjeti ovrhu na njoj.”
Članak 10. stavak 1. Zwangsversteigerungsgesetza (Zakon o prisilnoj prodaji) određuje:
„Pravo na namirenje vjerovnika iz sredstava od prodaje nekretnine dodjeljuje se prema sljedećem prioritetnom redu [...] :
[...]
3.
potraživanja plaćanja javnopravnih tereta na nekretnini u iznosima zaostataka od zadnje četiri godine; periodička plaćanja, osobito porezi na imovinu, kamate, dodatne naknade ili plaćanja od rente [...] uživaju to pravo na prioritetni zahtjev samo za tekuće iznose i zaostatke iz zadnje dvije godine [...].
[...]”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Senior Home, francusko društvo građanskog prava za nekretnine, vlasnik je nekretnine koja se nalazi u Wedemarku (Njemačka). Odlukom od 6. svibnja 2013., tribunal de grande instance de Mulhouse (Visoki sud u Mulhouseu, Francuska) pokrenuo je nad njim predstečajni postupak.
Općina Wedemark 15. svibnja 2013. zatražila je prisilnu prodaju te nekretnine kako bi naplatila neplaćeni porez na imovinu, za razdoblje između 1. listopada 2012. i 30. lipnja 2013., u iznosu od 7471,19 eura, na temelju ovršnog poreznog duga.
Odlukom od 21. svibnja 2013., Amtsgericht Burgwedel (Okružni sud u Burgwedelu, Njemačka) naložio je prisilnu prodaju te nekretnine. Tužba koju je Senior home podnio protiv te odluke nije prihvaćena. Nakon što mu je odbijena tužba pred Landgerichtom Hannover (pokrajinski sud u Hannoveru, Njemačka), Senior Home, koji zastupa P. Mulhaupt, djelujući u svojstvu stečajnog upravitelja, obratio se Bundesgerichtshofu (Savezni sud, Njemačka) sa zahtjevom za, s jedne strane, poništenje odluke Amtsgerichta Burgwedel (Okružni sud u Burgwedelu) kojom se nalaže prisilna prodaja i, s druge strane, brisanje iz zemljišnih knjiga upisa koji se odnosi na tu prodaju.
Sud koji je uputio zahtjev podsjeća da, u skladu s člankom 4. Uredbe br. 1346/2000, stečajni postupak otvoren nad Senior Homeom podliježe francuskom pravu. Na temelju tog prava, pokretanje predstečajnog postupka predstavlja, u biti, prepreku prisilnoj prodaji o kojoj je riječ u glavnom postupku. Suprotno tome, u skladu s člankom 5. stavkom 1. te uredbe, pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s imovinom koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice.
Sud koji je uputio zahtjev primjećuje da, u njemačkom pravu, potraživanja koja dospijevaju na temelju poreza na imovinu predstavljaju, u skladu s člankom 12. GrStG‑a, javnopravne terete koji su stvarna prava, pri čemu vlasnik opterećene nekretnine mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom su utvrđena ta potraživanja, u skladu s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom AO‑a. Međutim, taj sud zanima treba li pitanje postoji li ili ne stvarno pravo u svrhu primjene članka 5. stavka 1. navedene uredbe ocjenjivati na temelju njemačkog prava ili, naprotiv, pojam „stvarno pravo” valja tumačiti samostalno.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Obuhvaća li pojam stvarnog prava iz članka 5. stavka 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 nacionalno pravilo poput onoga koje je sadržano u članku 12. [GrStG‑a] u vezi s člankom 77. stavkom 2. prvom rečenicom [AO‑a], prema kojem su potraživanja iz poreza na nekretnine temeljem zakona javnopravni teret na nekretnini i da stoga vlasnik mora trpjeti ovrhu na nekretnini?”
O prethodnom pitanju
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita, u biti, treba li članak 5. Uredbe br. 1346/2000 tumačiti na način da na temelju tog članka predstavlja „stvarno pravo” osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.
S tim u svezi valja podsjetiti, kao prvo, da ta uredba počiva, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točkama 21. do 23. svojeg mišljenja, na modelu tzv. „ublažene univerzalnosti”, prema kojem je, s jedne strane, pravo koje se na glavni stečajni postupak i njegove učinke primjenjuje pravo države članice na čijem je državnom području pokrenut postupak, dok, s druge strane, navedena uredba predviđa nekoliko iznimaka od tog pravila. Članak 5. stavak 1. te uredbe predviđa jednu od tih iznimaka:
Glede, konkretnije, članka 5. stavka 1. Uredbe br. 1346/2000, koji određuje da pokretanje stečajnog postupka nema učinka na stvarna prava vjerovnika ili trećih u vezi s imovinom koja pripada dužniku, a nalazi se na državnom području druge države članice u vrijeme pokretanja postupka, iz sudske prakse Suda proizlazi da osnovu, važenje i opseg takvih stvarnih prava treba redovito određivati prema pravu mjesta gdje se nalazi imovina koja je predmet navedenog prava. Slijedom toga, članak 5. stavak 1. te uredbe dopušta, odstupanjem od pravila prava države članice u kojoj se pokreću postupci, da se primijeni pravo države članice na čijem se području nalazi predmetna imovina, na stvarno pravo vjerovnika ili trećih na određenoj imovini koja pripada dužniku (vidjeti, u tom smislu, presude od 5. srpnja 2012., ERSTE Bank Hungary,
C‑527/10
,
EU:C:2012:417
, t.
40.
do
42.
, i od 16. travnja 2015., Lutz,
C‑557/13
,
EU:C:2015:227
, t.
27.
).
Stoga, glede glavnog postupka, pitanje kvalifikacije odnosnog prava kao „stvarnog” prava u svrhu primjene članka 5. stavka 1. navedene uredbe ispituje se s obzirom na nacionalno pravo, u ovom slučaju njemačko.
S tim u svezi, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da su javnopravni tereti o kojima je riječ u glavnom postupku stvarna imovinska prava, jer vlasnik opterećene nekretnine mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini, na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje. U svakom slučaju, zadaća je suda koji je uputio zahtjev da utvrdi i ocijeni činjenice u postupku koji je pred njim pokrenut te da protumači i primijeni nacionalno pravo (presuda od 8. lipnja 2016., Hünnebeck,
C‑479/14
,
EU:C:2016:412
, t.
36.
), kako bi utvrdio može li se potraživanje iz poreza na nekretnine o kojem je riječ u glavnom postupku smatrati stvarnim pravom prema njemačkom pravu.
Kao drugo, valja podsjetiti da, iako članak 5. stavci 2. i 3. Uredbe br. 1346/2000 ne definira pojam „stvarnog prava”, on, međutim, navodi, putem niza primjera prava koja su tom uredbom kvalificirana kao „stvarna”, opseg i, prema tome, granice zaštite koju se tom odredbom daje povlasticama, jamstvima ili drugim pravima vjerovnika insolventnog dužnika, predviđenim unutarnjim pravom država članica.
Naime, kao što je, u biti, naveo nezavisni odvjetnik u točkama 43. i 44. svog mišljenja, kako se ograničenje područja primjene članka 5. navedene uredbe na „stvarna” prava ne bi lišilo svog korisnog učinka, valja utvrditi da prava koja se u odnosnom nacionalnom zakonodavstvu smatraju „stvarnima” moraju ispunjavati određene kriterije kako bi bile obuhvaćene navedenim člankom 5.
U ovom slučaju, glede prava poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku, valja utvrditi da ono, uz uvjet provjera koje mora izvršiti sud koji je uputio zahtjev, ispunjava kriterije navedene u članku 5. stavku 2. Uredbe br. 1346/2000 jer, s jedne strane, predstavlja izravni i trenutačni teret na oporezovanoj nekretnini i, s druge strane, vlasnik nekretnine mora trpjeti ovrhu na njoj, na temelju članka 77. stavka 2. prve rečenice AO‑a. Osim toga, kao što je naveo nezavisni odvjetnik u točki 49. svojeg mišljenja, porezna uprava u tijeku stečajnog postupka ima, na temelju tereta o kojem je riječ u glavnom postupku, svojstvo povlaštenog vjerovnika.
Kao treće, to utvrđenje ne može dovesti u pitanje okolnost, koju je Komisija navela u svojem očitovanju, prema kojoj navedeni članak 5. treba tumačiti strogo, jer predstavlja iznimku od općeg pravila iz članka 4. te uredbe, tako da obuhvaća samo stvarna prava dodijeljena u okviru poslovnih transakcija.
Naime, s jedne strane, iako, prema ustaljenoj sudskoj praksi, odredbu koja predstavlja odstupanje treba tumačiti strogo, svejedno valja osigurati da ta odredba ne bude lišena svojeg korisnog učinka (vidjeti, u tom smislu, presudu od 13. prosinca 2012., BLV Wohn- und Gewerbebau,
C‑395/11
,
EU:C:2012:799
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu).
S druge strane, ni tekst odredaba Uredbe br. 1346/200 ni njezini ciljevi ne omogućavaju tumačenje članka 5. te uredbe na način da on ne obuhvaća stvarna prava dodijeljena izvan okvira poslovne transakcije.
Glede teksta odnosnih odredaba, valja navesti da navedeni članak 5. ne sadržava nijedan element kojim bi se moglo ograničiti područje primjene tog članka s obzirom na izvor odnosnog stvarnog prava ili narav, javnu ili privatnu, potraživanja koje se jamči tim stvarnim pravom.
Što se tiče ciljeva te odredbe, iz uvodne izjave 24. Uredbe br. 1346/2000 proizlazi da iznimke od općeg pravila za određivanje mjerodavnog prava, uređenog u članku 4. te uredbe, imaju za cilj „zaštitu legitimnih očekivanja i sigurnosti pravnih radnji u državama članicama u kojima nije pokrenut postupak”, pri čemu komercijalna narav odnosnih prava ili potraživanja u tom smislu nije relevantna.
Osim toga, iz uvodne izjave 25. Uredbe br. 1346/2000, u kojoj se navodi da postoji „osobita” potreba za pravom na odstupanje od propisa države u kojoj se postupak pokreće u slučaju stvarnih prava, a zato što su ona od velike važnosti kod odobrenja kredita, ne može se zaključiti da ta iznimka obuhvaća samo stvarna jamstva dodijeljena samo u okviru komercijalnih ugovora ili ugovora o kreditu. Čini se, međutim, da je ograničenje područja primjene članka 5. te uredbe na temelju komercijalnog izvora odnosnog stvarnog prava u suprotnosti s ciljem, izričito navedenim u uvodnoj izjavi 24. te uredbe, zaštite legitimnih očekivanja i sigurnosti transakcija.
U svakom slučaju, valja utvrditi da bi tumačenje članka 5. Uredbe br. 1346/2000 na način da iznimka koju on predviđa obuhvaća samo stvarna prava uspostavljena u okviru komercijalnih ili kreditnih transakcija, dovelo do nepovoljnog tretmana nositelja stvarnih prava dodijeljenih u okviru transakcija različitih od komercijalnih.
No, kako je, u biti, naveo nezavisni odvjetnik u točkama 64. do 67. svojeg mišljenja, Uredba br. 1346/2000 temelji se na načelu jednakog postupanja prema vjerovnicima i na načelu da se njene odredbe moraju primjenjivati neovisno o naravi, bila ona komercijalna ili ne, potraživanja osiguranih stvarnim pravima. Stoga, glede mogućnosti za vjerovnike da pisanim putem prijave tražbine u okviru stečajnog postupka, članak 39. te uredbe isključuje svaku diskriminaciju poreznih tijela i tijela socijalne sigurnosti država članica koje nisu država na čijem je području pokrenut stečajni postupak.
U tim okolnostima, na pitanje valja odgovoriti da članak 5. Uredbe br. 1346/2000 treba tumačiti na način da na temelju tog članka predstavlja „stvarno pravo” osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 5. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku treba tumačiti na način da osiguranje osnovano na temelju odredbe nacionalnog prava, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, prema kojoj je nekretnina obveznika poreza na imovinu opterećena po samom zakonu javnopravnim teretom, predstavlja „stvarno pravo” u smislu tog članka i da taj vlasnik mora trpjeti ovrhu na toj nekretnini na temelju isprave kojom je utvrđeno porezno potraživanje.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački