CELEX: 62018TJ0108
Skiljedomsklausul
Programmen Tempus IV
Bidragsavtal
Tvisten är av avtalsrättslig art
Omkvalificering av talan
Stödberättigande kostnader
Återkommande och systembetingade oegentligheter
Fullständig återbetalning av utbetalda belopp
Proportionalitet
Rätten att bli hörd
Motiveringsskyldighet
Artikel 41 i stadgan om de grundläggande rättigheterna

)
Bakgrund till tvisten
Sökanden, Universität Koblenz-Landau, är en tysk offentligrättslig institution för högre utbildning.
Åren 2008 och 2010 undertecknade sökanden, inom ramen för Europeiska unionens program för samarbete med tredjeländer för modernisering av systemen för högre utbildning i de länderna, kallade Tempus IV, följande tre bidragsavtal:
–
bidragsavtalet av den 5 december 2008 med referensnummer 2008–4744 för genomförande av projektet ”Educational Centers Network on Modern Technologies of Local governing” (nätverk av utbildningscentra för moderna tekniker för lokal ledning) (nedan kallat Ecesis-avtalet), undertecknat av sökanden, i egenskap av enda stödmottagare, och Europeiska kommissionen,
–
bidragsavtalet av den 18 oktober 2010 med referensnummer 2010–2844 för genomförande av projektet ”Development and Integration of University Self-assessment Systems” (utveckling och integrering av systemen för självutvärdering vid universitet) (nedan kallat Diusas-avtalet), som undertecknades bland annat av sökanden, i egenskap av samordnare och en av flera stödmottagare, och genomförandeorganet ”utbildning, audiovisuell och kultur” (EACEA),
–
bidragsavtalet av den 30 september 2010 med referensnummer 2010–2862 om genomförande av projektet ”Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the base of Bologna Standards” (utveckling av ett system för kvalitetssäkring i Turkmenistan på grundval av Bolognastandarden) (nedan kallat Dequeavtalet), som undertecknades bland annat av sökanden, i egenskap av samordnare och en av flera stödmottagare, och EACEA,
[utelämnas]
Genom skrivelse av den 21 december 2017 (nedan kallad skrivelsen av den 21 december 2017) underrättade EACEA sökanden om att det hade beslutat att återkräva ett belopp på 756381,89 euro enligt Ecesis-avtalet. Beträffande Diusas- och Deque-avtalen informerade EACEA sökanden om sin avsikt att endast kräva återbetalning av belopp som sökanden hade erhållit inom ramen för de avtalen i egenskap av slutlig stödmottagare, således med undantag för de belopp som sökanden hade överfört till medförmånstagarna, vilka belopp sökanden fortfarande skulle underrätta kommissionen om. EACEA preciserade att om EACEA inte fick upplysningar om de belopp som betalats ut till medförmånstagarna enligt dessa två avtal, skulle EACEA begära att dessa belopp skulle återbetalas i sin helhet eller att ett ”högre” belopp skulle återbetalas.
EACEA konstaterade i skrivelse av den 7 februari 2018 (nedan kallad skrivelsen av den 7 februari 2018) att sökanden inte hade inkommit med nödvändiga uppgifter för att fastställa storleken på de belopp som hade betalats ut till sökanden enligt Diusas- och Dequeavtalen och som därefter hade överförts till de andra medförmånstagarna. EACEA uppgav vidare att det själv tagit kontakt med de sistnämnda och mottagit den begärda informationen från vissa av dem. På grundval av dessa uppgifter fastställde EACEA det belopp som skulle återbetalas till 695919,31 euro för Diusas-avtalet och till 343525,10 euro för Dequeavtalet. EACEA uppmanade sökanden att i förekommande fall inkomma med synpunkter inom 15 kalenderdagar. EACEA preciserade att EACEA i avsaknad av sådana synpunkter skulle återkräva de ovannämnda beloppen.
Den 13 februari 2018 sände EACEA en debetnota på 756381,89 euro till sökanden enligt Ecesis-avtalet (nedan kallad debetnotan).
Det totala belopp som krävdes enligt de tre avtalen uppgick därmed till 1795826,30 euro.
Förfarandet
Sökanden har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 22 februari 2018. Denna var riktad mot ”kommissionen …, företrädd av EACEA”.
I enlighet med beslut av tribunalens ordförande av den 28 mars 2018 anses förevarande talan vara riktad mot EACEA och mot kommissionen.
Genom särskild handling som inkom till tribunalens kansli den 4 maj 2018 framställde kommissionen, med stöd av artikel 130 i tribunalens rättegångsregler, en invändning om rättegångshinder i den del talan var riktad mot kommissionen. Sökanden inkom med yttrande över denna invändning den 18 juni 2018.
EACEA inkom med sitt svaromål genom handling som inkom till tribunalens kansli den 15 juni 2018.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 7 augusti 2018 ingav sökanden sin replik.
EACEA inkom med sin duplik genom handling som inkom till tribunalens kansli den 25 september 2018.
Genom skrivelse av den 8 oktober 2018 anmodade tribunalen kommissionen, med stöd av artikel 89.3 d i rättegångsreglerna, att inkomma med vissa handlingar. Kommissionen efterkom anmodan inom den föreskrivna fristen.
Genom skrivelse som inkom till tribunalens kansli den 2 november 2018 yttrade sig sökanden över de handlingar som kommissionen ingett.
På begäran av sökanden vilandeförklarades förfarandet vid två tillfällen, genom beslut av den 28 februari och den 11 juni 2019, på grund av att sökanden och EACEA hade inlett diskussioner i syfte att nå en eventuell uppgörelse i godo.
Genom beslut av den 5 september 2019 avslogs en tredje begäran om vilandeförklaring av målet.
Genom beslut av den 23 oktober 2019, Universität Koblenz‑Landau/kommissionen och EACEA (
T‑108/18
, ej publicerat,
EU:T:2019:768
), avvisade tribunalen talan i den del den riktades mot kommissionen och förpliktade sökanden att ersätta rättegångskostnaderna i denna instans.
I samband med att sammansättningen av tribunalens avdelningar ändrades, omfördelades förevarande mål genom beslut av tribunalens ordförande den 24 oktober 2019, med tillämpning av artikel 27.5 i rättegångsreglerna, till den tionde avdelningen.
I enlighet med artikel 106.2 i rättegångsreglerna framställde EACEA den 6 november 2019 en begäran om att få yttra sig vid en muntlig förhandling.
Genom beslut av den 11 mars 2020 beslutade tribunalen, med tillämpning av artikel 28 i rättegångsreglerna, att hänskjuta målet till tionde avdelningen i utökad sammansättning med fem domare.
Som åtgärder för processledning av den 12 mars och den 27 maj 2020, vilka antagits med stöd av artikel 89.3 a och 89.3 d i rättegångsreglerna, ställde tribunalen frågor till parterna som besvarade frågorna inom den föreskrivna fristen.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen att inleda den muntliga delen av förfarandet.
Den 16 september 2020 utvecklade parterna sin talan och svarade på tribunalens frågor vid förhandlingen, varefter den muntliga delen av förfarandet avslutades.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 3 februari 2021, begärde sökanden i enlighet med artikel 113.2 c i tribunalens rättegångsregler att det muntliga förfarandet skulle återupptas. Sökanden grundade sin begäran på ett beslut av den 28 december 2020 från åklagarmyndigheten i Koblenz, vilket hade delgetts sökanden den 28 januari 2021. Ordföranden på tribunalens tionde avdelning i utökad sammansättning avslog denna begäran i beslut av den 4 februari 2021. Parterna underrättades om detta beslut i en skrivelse från kansliet av den 5 februari 2021.
Yrkanden
I ansökan har sökanden yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara skrivelsen av den 21 december 2017,
–
ogiltigförklara skrivelsen av den 7 februari 2018,
–
skjuta upp verkställigheten av skrivelsen av den 21 december 2017, av skrivelsen av den 7 februari 2018 och av [debetnotan] till dess att förevarande talan om ogiltigförklaring slutgiltigt har avgjorts, och
–
förplikta svaranden att ersätta rättegångskostnaderna.
I repliken har sökanden i andra hand yrkat att tribunalen ska omkvalificera förevarande talan till en talan som grundas på artikel 272 FEUF och fastställa att den fordran på 756381,89 euro som krävs enligt Ecesisavtalet och den fordran på 1039444,41 euro som krävs enligt bidragsavtalen Diusas och Deque inte föreligger.
Sökanden angav vidare att det inte längre fanns anledning att pröva det tredje yrkandet i ansökan, eftersom EACEA hade beslutat att skjuta upp återkravet av de belopp som begärdes i skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018, vilket sökanden underrättades om genom skrivelse av den 9 april 2018, vilken återfinns som bilaga C.5 till svaromålet. Sökanden bekräftade vid förhandlingen, som svar på en fråga från tribunalen, att den hade återkallat sitt tredje yrkande, vilket noterades i förhandlingsprotokollet.
EACEA har yrkat att tribunalen ska
–
avvisa talan eftersom det är uppenbart att den inte kan tas upp till sakprövning eller, i andra hand, ogilla den, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
EACEA förklarade vid förhandlingen att den avstod från att bestrida sin ställning som svarande och därmed möjligheten att ta upp talan till sakprövning i den del den riktades mot EACEA, vilket antecknades i förhandlingsprotokollet.
Rättslig bedömning
Tribunalens behörighet och EACEA:s invändningar om rättegångshinder
[utelämnas]
Omkvalificering av talan såsom grundad på artikel 272 FEUF
[utelämnas]
Av det ovan anförda följer dels att förevarande talan som ursprungligen väcktes med stöd av artikel 263 FEUF ska omkvalificeras till en talan som väckts med stöd av artikel 272 FEUF, dels att tribunalen är behörig att pröva denna talan i enlighet med artikel 272 FEUF och skiljedomsklausulerna i artikel I.8 i Ecesis‑avtalet och artikel I.9 i Diusas- och Deque-avtalen.
Prövning i sak
Sökanden har åberopat fyra grunder till stöd för sin talan. Den första grunden avser åsidosättande av rätten att bli hörd, den andra grunden avser ”felaktig tillämpning av europeisk rätt”, den tredje grunden avser bristande motivering och den fjärde grunden avser åsidosättande av proportionalitetsprincipen.
Tribunalen ska först pröva den första och den tredje grunden, därefter den andra grunden och slutligen den fjärde grunden.
Den första och den tredje grunden avseende åsidosättande av rätten att bli hörd respektive bristande motivering
–
Huruvida rätten att bli hörd och motiveringsskyldigheten kan åberopas i en avtalsrättslig tvist
EACEA har gjort gällande att rätten att bli hörd och motiveringsskyldigheten inte med framgång kan åberopas i en avtalsrättslig tvist. EACEA anser följaktligen att det varken var skyldigt att höra sökanden innan det sände skrivelserna av den 21 december 2017 och den 8 februari 2018 samt debetnotan, eller att motivera dessa.
Den invändningen kan inte godtas.
Tribunalen betonar härvidlag att rätten att bli hörd och motiveringsskyldigheten, som sökanden har åberopat i den första och den tredje grunden, har införts i artikel 41.2 a och 41.2 c i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), enligt vilken unionens institutioner, organ och byråer dels är skyldiga att iaktta rätten för var och en att bli hörd innan en enskild åtgärd som skulle beröra honom eller henne negativt vidtas mot honom eller henne, dels är skyldiga att motivera sina beslut.
Tribunalen har således redan haft tillfälle att slå fast att det i artikel 51.1 i stadgan, som utgör en del av primärrätten, utan undantag föreskrivs att dess bestämmelser ”riktar sig till unionens institutioner, organ och byråer med beaktande av subsidiaritetsprincipen” och att de grundläggande rättigheterna följaktligen är avsedda att reglera utövandet av behörigheten för unionens institutioner, även i ett avtalsförhållande (dom av den 3 maj 2018, Sigma Orionis/kommissionen,
T‑48/16
,
EU:T:2018:245
, punkterna
och
, och dom av den 3 maj 2018, Sigma Orionis/REA,
T‑47/16
, ej publicerad,
EU:T:2018:247
, punkterna
och
, se även, analogt, dom av den 13 maj 2020, Talanton/kommissionen,
T‑195/18
, ej publicerad, överklagad,
EU:T:2020:194
, punkt
).
Enligt domstolen omfattas unionens institutioner, organ eller byråer när de fullgör ett avtal, på samma sätt fortfarande av sina skyldigheter enligt stadgan och unionsrättens allmänna principer (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punkt
).
Domstolen har även understrukit att om parterna i sitt avtal genom en skiljedomsklausul beslutar att ge unionsdomstolen behörighet att pröva tvister som hänför sig till avtalet, är den domstolen behörig att pröva eventuella åsidosättanden av stadgan och unionsrättens allmänna principer, oberoende av tillämplig rätt enligt avtalet (dom av den 16 juli 2020, Inclusion Alliance for Europe/kommissionen,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, punkt
).
Det ska dessutom betonas att unionens institutioner, organ och byråer inte är helt jämförbara med privata avtalsparter när de agerar i ett avtalsförhållande. De bidrag som beviljas av medlemsstaterna härrör således från unionens allmänna medel, vilket innebär att unionens institutioner, organ och byråer, när de beviljar sådana bidrag, bland annat styrs av budgetkrav som följer av artikel 317 FEUF och de finansiella regler som föreskrivs i den tillämpliga budgetförordningen. För det andra har bland annat kommissionen, i fråga om ett avtal som, såsom i förevarande fall, innehåller en skiljedomsklausul som ger unionsdomstolen behörighet, bland annat befogenheter som går utöver de allmänna rättsregler som gör det möjligt för den att formalisera fastställandet av en avtalsenlig fordran genom att, med stöd av artikel 72.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (
EGT L 248, 2002, s. 1
), eller artikel 79.2 i förordning nr 966/2012, ensidigt anta ett verkställbart beslut enligt artikel 299 FEUF vars verkningar och bindande verkan följer av de bestämmelserna (se för ett liknande resonemang dom av den 16 juli 2020, ADR Center/kommissionen,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, punkterna
–
och
). Det ska dessutom konstateras att enligt artikel 108.1 andra stycket i förordning nr 1605/2002 och artikel 121.1 andra stycket i förordning nr 966/2012 kan ett bidrag beviljas antingen genom ett skriftligt avtal eller genom ett beslut av kommissionen som delges stödmottagaren. Unionslagstiftaren har således föreskrivit att ett stöd kan beviljas såväl genom avtal som på administrativ väg. Unionens institutioner, organ och byråer kan emellertid inte, efter eget gottfinnande, undandra sig de skyldigheter som följer av primärrätten, inbegripet stadgan, beroende på deras val att bevilja bidrag genom avtal snarare än genom beslut.
EACEA:s invändning om möjligheten att åberopa rätten att bli hörd och motiveringsskyldigheten i avtalsrättsliga tvister kan således inte godtas.
–
Rätten att bli hörd
[utelämnas]
För det första ska det prövas huruvida EACEA garanterade sökanden möjligheten att på ett användbart och effektivt sätt framföra sin ståndpunkt innan den meddelade sökanden skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018 samt debetnotan av den 13 februari 2018.
Domstolen har nämligen tidigare haft tillfälle att slå fast att unionens institutioner, organ och byråer, bland annat i enlighet med principen om god förvaltningssed, var skyldiga att iaktta den kontradiktoriska principen i ett sådant revisionsförfarande som föreskrivs i artikel II.19 i de omtvistade avtalen. Unionens institutioner, organ eller byråer ska införskaffa all relevant information, särskilt den information som deras motpart kan ge dem, innan de fattar beslut om återkrav, utfärdar en debetnota, säger upp ett avtal eller avstår från att göra ytterligare utbetalningar till avtalsparten (se för ett liknande resonemang, dom av den 11 juni 2015, EMA/kommissionen,
C‑100/14 P
, ej publicerad,
EU:C:2015:382
, punkt
).
I det här avseendet konstaterar tribunalen för det första att sökanden underrättades om utkastet till revisionsrapport och att EACEA uppmanade sökanden att yttra sig över vad revisorerna hade konstaterat, vilket sökanden gjorde på ett detaljerat sätt i sina skrivelser av den 29 september och den 11 november 2016 (se punkterna 10 och 11 ovan). I utkastet till revisionsrapport angavs att de konstaterade oegentligheterna potentiellt var systembetingade och återkommande. I de ovannämnda skrivelserna tog sökanden ställning till samtliga konstateranden i utkastet till revisionsrapport.
För det andra översände EACEA, genom skrivelse av den 26 juli 2017, den slutliga revisionsrapporten och Olafs slutrapport till sökanden. I den slutliga revisionsrapporten beaktades de synpunkter och den bevisning som sökanden hade förebringat i sina skrivelser av den 29 september och den 11 november 2016, i förhållande till vart och ett av de 35 finansiella konstaterandena (Financial Audit Findings) och de sju konstaterandena avseende förvaltningen (Management Audit Findings), genom att EACEA redogjorde för revisorernas bedömning i varje enskilt fall.
För det tredje angav EACEA i skrivelsen av den 26 juli 2017 att det, med hänsyn till de konstaterade oegentligheternas allvar och att de var systembetingade och återkommande, hade för avsikt att återkräva samtliga belopp som hade utbetalats till sökanden enligt de omtvistade avtalen. Sökanden uppmanades att yttra sig över det planerade återkravet inom 60 dagar.
Sökanden efterkom denna anmodan genom skrivelse av den 25 september 2017 och ingav handlingar ännu en gång.
EACEA angav under dessa omständigheter, genom en skrivelse av den 21 december 2017, bland annat i fråga om Diusas- och Deque-avtalen, att EACEA hade för avsikt att kräva återbetalning av ett belopp motsvarande det som sökanden hade erhållit i egenskap av slutlig mottagare och att EACEA, på grund av att sökanden inte hade lämnat nödvändiga uppgifter för att fastställa detta belopp, inte hade något annat val än att bestämma det beloppet på grundval av tillgängliga uppgifter. EACEA upplyste även sökanden om sitt beslut att återkräva hela det belopp som EACEA hade betalat ut enligt Ecesis-avtalet, inom ramen för vilket sökanden var ensam stödmottagare.
Genom skrivelse av den 7 februari 2018 fastställde EACEA de belopp som skulle återkrävas enligt Diusas- och Deque-avtalen på grundval av den information som EACEA själv hade kunnat inhämta från vissa förmånsberättigade.
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att sökanden haft möjlighet att på ett meningsfullt och effektivt sätt framföra sina synpunkter vid ett flertal tillfällen innan skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018 samt debetnotan meddelades sökanden, såväl vad gäller arten och omfattningen av de konstaterade oegentligheterna som vad gäller de belopp som ska återkrävas.
Sökanden har emellertid, för det andra, gjort gällande att det inte kunde lägga fram originalen till vissa fakturor, såsom EACEA hade begärt i sin skrivelse av den 26 juli 2017, eftersom sökanden då inte längre hade fakturorna, eftersom dessa fakturor beslagtagits i samband med ett pågående straffrättsligt förfarande vid åklagarmyndigheten i Koblenz.
I princip kan den omständigheten att det av skäl som inte kan tillskrivas den avsedda personen är objektivt omöjligt för denne att lägga fram vissa handlingar på begäran av EACEA i vissa fall frånta den personen varje möjlighet att på ett meningsfullt och effektivt sätt framföra sina synpunkter med avseende på de omständigheter som utgör föremål för dessa handlingar, när underlåtenheten att inge handlingarna har inverkat på fastställandet av de belopp som återbetalningskraven avser.
Så är emellertid inte fallet i förevarande mål. Även om det inte har bestritts att det av skäl som inte kan tillskrivas sökanden är objektivt omöjligt för denne att förete originalen till de fakturor som EACEA begärt i sin skrivelse av den 26 juli 2017, kvarstår det förhållandet att det uteblivna ingivandet inte har haft någon inverkan på fastställandet av de belopp för vilka återbetalning begärs i skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018 samt i debetnotan av den 13 februari 2018.
Det framgår nämligen av handlingarna i målet att åklagarmyndigheten i Koblenz beslagtog handlingarna den 22 juni 2017, medan både revisionen och Olafs utredning hade genomförts under perioden 2014–2016, det vill säga innan det aktuella beslaget ägde rum, vilket innebär att såväl revisorerna som Olaf kunde ta del av innehållet i de aktuella fakturorna och därav dra lämpliga slutsatser, vilket sökanden för övrigt har medgett i sitt yttrande över den åtgärd för processledning som tribunalen vidtog den 27 maj 2020. På samma sätt ägde beslaget rum efter det att utkastet till revisionsrapport meddelades sökanden den 22 april 2016, vilket innehöll huvuddelen av konstaterandena avseende förvaltningen av de omtvistade avtalen. Av nämnda rapport framgår särskilt att revisorernas slutsatser grundar sig på en undersökning av nästan samtliga kostnader för vilka ersättning hade begärts inom ramen för de omtvistade avtalen (se punkt 7 ovan). Dessutom yttrade sig sökanden över konstaterandena i utkastet till revisionsrapport, i skrivelser av den 29 september och den 11 november 2016, det vill säga fortfarande långt före det aktuella beslaget, varför sökanden vid den tidpunkten kunde ta hänsyn till samtliga relevanta handlingar som det förfogade över, inklusive de fakturor som senare beslagtogs, och därmed göra gällande sitt ställningstagande med full kännedom om omständigheterna.
EACEA begärde visserligen i sin skrivelse av den 26 juli 2017 att vissa originalfakturor skulle inges. EACEA noterade emellertid i skrivelsen av den 21 december 2017 att sökanden inte förfogade över de begärda originalfakturorna och därför inte kunde uppvisa dem. EACEA drog emellertid inte några slutsatser av detta. Ingenting i denna skrivelse eller i skrivelsen av den 7 februari 2018 tyder på att underlåtenheten att inge fakturorna hade en inverkan på fastställandet av de belopp som för vilka återbetalning begärs i skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018 samt i debetnotan av den 13 februari 2018. Såsom EACEA har förklarat i sitt svar på en fråga som ställdes i samband med åtgärden för processledning av den 12 mars 2020 och vid förhandlingen, utan att motsägas av sökanden i detta avseende, avsåg vissa av de många oegentligheter som upptäcktes i de slutliga revisionsrapporterna och Olafs slutliga revisionsrapporter särskilt inkonsekvenser avseende innehållet i fakturorna (se punkt 15 ovan) och inte omständigheten att dessa inte var original.
Den omständigheten att sökanden inte hade de begärda originalfakturorna var inte heller sådan att den utgjorde hinder för att inge de nödvändiga uppgifterna för att EACEA skulle kunna separera de belopp som sökanden hade erhållit i egenskap av slutlig mottagare enligt Diusas- och Deque-avtalen från de belopp som sökanden hade överfört till de andra mottagarna enligt de avtalen. Enligt EACEA:s skrivelse av den 26 juli 2017 skulle denna fördelning göras på grundval av banköverföringar eller bankkontoutdrag, och inte på grundval av de ovannämnda fakturorna.
Av detta följer att den omständigheten att originalen till de fakturor som EACEA begärde i sin skrivelse av den 26 juli 2017 inte ingetts, inte inverkade på fastställandet av de belopp för vilka återbetalning begärts i skrivelserna av den 21 december 2017 och av den 7 februari 2018 samt i debetnotan.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den första grunden, avseende åsidosättande av rätten att bli hörd.
–
Motiveringsskyldigheten
[utelämnas]
Omfattningen av motiveringsskyldigheten ska bedömas med hänsyn till de konkreta omständigheterna, bland annat rättsaktens innehåll, de anförda skälens art och det intresse som mottagaren kan ha av att få en förklaring. Vid bedömningen av huruvida motiveringen är tillräcklig är det väsentligt att beakta den i det faktiska och rättsliga sammanhang som den aktuella rättsakten antagits i. En rättsakt är därför tillräckligt motiverad om den har tillkommit i ett sammanhang som är känt för den aktuelle adressaten, så att denne har möjlighet att förstå omfattningen av den åtgärd som vidtas gentemot honom eller henne (se, analogt, dom av den 15 november 2012, rådet/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, dom av den 24 oktober 2011, P/parlamentet,
T‑213/10 P
,
EU:T:2011:617
, punkt
, och dom av den 27 september 2012, Applied Microengineering/kommissionen,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, punkterna
–
).
I förevarande mål konstaterar tribunalen för det första att den rättsliga grunden för det planerade återkravet, nämligen artikel II.19.3 och II.19.5 i de omtvistade avtalen samt artikel 135.4 i förordning nr 966/2012, och de belopp som EACEA ansåg borde återkrävas tydligt anges i skrivelserna av den 21 december 2017 och av den 7 februari 2018 (se punkterna 16–20 ovan).
För det andra innehåller det stora antal skriftliga kontakter mellan parterna som ägt rum efter det att utkastet till revisionsrapporten meddelades sökanden genom skrivelse av den 22 april 2016, vilka det erinras om i punkterna 7–20 ovan, tillräckliga och samstämmiga uppgifter för att göra det möjligt för sökanden att förstå skälen till att EACEA fattat beslut om det aktuella återkravet och på vilket sätt de belopp som skulle återbetalas hade fastställts. Såsom har påpekats i punkterna 80 och 81 ovan, beaktades i den slutliga revisionsrapporten, på grundval av vars slutsatser EACEA stödde det planerade återkravet, sökandens samtliga synpunkter och den bevisning som sökanden hade förebringat. De prövades och tillbakavisades var för sig, för varje gång med en förklaring av skälen till varför dessa synpunkter och bevis inte påverkade vad revisorerna hade konstaterat.
I skrivelsen av den 21 december 2017 bemötte EACEA för det tredje samtliga argument som sökanden hade anfört i sina skrivelser av den 9 augusti och den 25 september 2017. EACEA förklarade vidare tydligt att de belopp som skulle återkrävas inte fastställdes på grundval av kostnader som inte ansågs vara stödberättigande, utan på grundval av konstaterandet att det förelåg allvarliga, systembetingade och återkommande oegentligheter som påverkade genomförandet av de omtvistade avtalen.
Härav följer att skrivelserna av den 21 december 2017 och den 7 februari 2018 innehåller en tillräcklig motivering för att sökanden ska kunna förstå skälen till att EACEA hade beslutat att kräva återbetalning av de aktuella beloppen och för att göra det möjligt för unionsdomstolen att utöva sin prövningsrätt.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall på den tredje grunden avseende avsaknad av motivering eller bristfällig motivering.
Den andra grunden: ”felaktig tillämpning av europeisk rätt”
[utelämnas]
–
Den första invändningen: avsaknad av rättslig grund för ett fullständigt återkrav av utbetalda belopp
Sökanden anser att varken artikel II.19.3 och II.19.5 i de omtvistade avtalen eller artikel 135.4 i förordning nr 966/2012 gör det möjligt för EACEA att återkräva de belopp som utbetalats inom ramen för de omtvistade avtalen i deras helhet.
EACEA har bestritt sökandens argument.
I förevarande mål konstaterar tribunalen att enligt artikel I.8 första stycket i Ecesis-avtalet regleras beviljandet av det aktuella bidraget av bestämmelserna i detta avtal, de ”tillämpliga gemenskapsbestämmelserna” och, i andra hand, av den belgiska lagstiftningen om beviljande av bidrag. Diusas- och Dequeavtalen styrs enligt artikel I.9 i vart och ett av dessa avtal av tillämpliga avtalsvillkor och unionsrättsliga bestämmelser.
Det ska för det första beträffande de relevanta avtalsvillkoren påpekas att EACEA, enligt artikel II.19.3 i vart och ett av dessa avtal, har rätt att kontrollera hur stödet används. Enligt denna bestämmelse kan resultaten av kontrollerna leda till beslut om återkrav. På samma sätt anges i artikel II.19.5 i avtalen att Olaf har rätt att utföra kontroller som även kan leda till beslut om återkrav.
Dessa avtalsvillkor, som sökanden påstår ha överträtts, utesluter således inte att EACEA kan återkräva hela det belopp som utbetalats enligt dessa avtal. I dem anges nämligen att EACEA kan framställa ”återkrav” av bidragen utan någon begränsning i detta avseende.
Vad för det andra gäller ”tillämpliga unionsbestämmelser” i den mening som avses i artikel I.8 första stycket i Ecesis-avtalet och artikel I.9 i Diusas- och Deque-avtalen, påpekar tribunalen att i förevarande fall är det först och främst förordning nr 1605/2002, som upphävdes med verkan från den 1 januari 2013 (artikel 212 i förordning nr 966/2012), och därefter förordning nr 966/2012, vilken i sin tur upphävdes med verkan från och med den 2 augusti 2018 genom Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) 2018/1046 av den 18 juli 2018 om finansiella regler för unionens allmänna budget, om ändring av förordningarna (EU) nr 1296/2013, (EU) nr 1301/2013, (EU) nr 1303/2013, (EU) nr 1304/2013, (EU) nr 1309/2013, (EU) nr 1316/2013, (EU) nr 223/2014, (EU) nr 283/2014 och beslut nr 541/2014/EU samt om upphävande av förordning nr 966/2012 (
EUT L 193, 2018, s.1
) som är tillämpliga i tiden (rationae temporis). Enligt artikel 187 andra stycket i förordning nr 1605/2002 och artikel 212 i förordning nr 966/2012 var förordning nr 1605/2002 nämligen i allmänhet tillämplig från och med den 1 januari 2003 till och med den 1 januari 2013, medan de omtvistade avtalen ingicks år 2008 respektive år 2010 (se punkt 2 ovan). Dessutom var perioden för genomförandet av avtalen, och följaktligen den granskade perioden, tiden mellan den 15 januari 2009 och den 14 januari 2011 för Ecesisavtalet, mellan den 15 oktober 2010 och den 14 oktober 2012 för Diusas‑avtalet och mellan den 15 oktober 2010 till den 14 oktober 2013 för Deque‑avtalet. Härav följer dels att förordning nr 1605/2002 var tidsmässigt tillämplig (ratione temporis) på Ecesis- och Diusas-avtalen, dels att denna förordning och förordning nr 966/2012 successivt var tillämpliga på Deque-avtalet.
I artikel 119.2 i förordning nr 1605/2002 föreskrivs att ”[o]m stödmottagaren inte uppfyller sina skyldigheter ska stödet avbrytas, minskas eller dras in i de fall som anges i genomförandebestämmelserna efter det att mottagaren har givits tillfälle att yttra sig”. Användningen av orden ”dras in” syftar således på antagandet att hela det mottagna beloppet ska återkrävas.
Artikel 135.4 i förordning nr 966/2012 har följande lydelse:
”Om dessa fel, oriktigheter eller bedrägerier kan tillskrivas bidragsmottagaren eller om denne underlåter att uppfylla sina skyldigheter enligt bidragsöverenskommelsen eller bidragsbeslutet, får den behöriga utanordnaren dessutom minska bidraget eller återkräva felaktigt utbetalade belopp enligt bidragsöverenskommelsen eller bidragsbeslutet, i proportion till omfattningen av felen, oriktigheterna eller bedrägerierna eller till åsidosättandet av skyldigheterna, förutsatt att bidragsmottagaren har fått möjlighet att lämna synpunkter.”
I artikel 135.5 i förordning nr 966/2012 föreskrivs dessutom följande:
”Om det visar sig vid kontroller eller revision att det finns systembetingade eller återkommande fel, oriktigheter, bedrägerier eller åsidosättande av skyldigheter som kan tillskrivas bidragsmottagaren och som väsentligt påverkat ett antal bidrag som tilldelats denne under liknande villkor, får den behöriga utanordnaren avbryta utbetalningen av alla berörda bidrag eller vid behov säga upp de berörda bidragsöverenskommelserna eller bidragsbesluten med denne bidragsmottagare, i proportion till omfattningen av felen, oriktigheterna eller bedrägerierna eller åsidosättandet av skyldigheterna, under förutsättning att bidragsmottagaren har fått möjlighet att lämna synpunkter.
Den behöriga utanordnaren får dessutom inom ramen för ett kontradiktoriskt förfarande minska bidragen eller återkräva felaktigt utbetalade belopp när det gäller alla bidrag som berörts av de systembetingade och återkommande fel, oriktigheter, bedrägerier eller åsidosättande av skyldigheter som nämnts i första stycket och som kan granskas i enlighet med bidragsöverenskommelserna eller bidragsbesluten.”
Således utgör varken artikel 119.2 i förordning nr 1605/2002 eller artikel 135.4 i förordning nr 966/2012 hinder för att ett stöd återkrävs i sin helhet. Det är nämligen tillräckligt att påpeka att det enligt den sistnämnda bestämmelsen uttryckligen krävs att hänsyn tas till hur allvarliga fel, oegentligheter, bedrägerier eller åsidosättanden av skyldigheterna som konstaterats. Den omständigheten att dessa är systembetingade eller återkommande är uppenbarligen en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av hur allvarliga de nämnda oegentligheterna är. När de fel, oegentligheter, bedrägerier eller åsidosättanden av de skyldigheter som har konstaterats är sådana att det äventyrar hela systemet för kontroll och förvaltning av avtalen i fråga, och därmed samtliga åberopade utgifter, kan ett återkrav av samtliga utbetalade belopp inte anses vara oproportionerlig.
Denna slutsats stöds dessutom av artikel 135.5 andra stycket i förordning nr 966/2012, enligt vars lydelse utanordnaren vid systembetingade och återkommande oegentligheter som kan tillskrivas mottagaren och som har en materiell inverkan på flera bidrag får ”återkräva felaktigt utbetalda belopp” enligt samtliga avtal som påverkas av oegentligheterna. Denna bestämmelse utesluter således inte möjligheten att återkräva ett visst stöd i dess helhet om de konstaterade oegentligheterna är så allvarliga att samtliga belopp i fråga ska anses ha utbetalats felaktigt.
Denna slutsats är även förenlig med principen om god och sund ekonomisk förvaltning av unionens resurser som föreskrivs i artikel 317 FEUF. Om villkoren i ett bidragsavtal inte är uppfyllda är unionens institutioner, organ eller byråer därför skyldiga att återkräva det utbetalade stödet upp till det belopp som anses vara otillförlitligt eller okontrollerbart.
Unionsdomstolen har dessutom haft tillfälle att slå fast att användningen av dessa stöd i systemet för beviljande av finansiellt unionsstöd omfattas av regler som kan leda till att ett redan beviljat stöd helt eller delvis återbetalas (dom av den 7 juli 2010, kommissionen/Hellenic Ventures m.fl.,
T‑44/06
, ej publicerad,
EU:T:2010:284
, punkt
, och dom av den 16 december 2010, kommissionen/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari och Gessa,
T‑259/09
, ej publicerad,
EU:T:2010:536
, punkt
).
Av vad ovan anförts följer att avtalsvillkoren och de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1605/2002 och förordning nr 966/2012, som de tolkats av unionsdomstolen, i princip inte hindrar att EACEA återkräver samtliga belopp som betalats ut till sökanden enligt de omtvistade avtalen. Frågan huruvida ett sådant återkrav i förevarande fall är förenlig med proportionalitetsprincipen, är föremål för den fjärde grunden för talan och kommer därför att prövas nedan.
Talan kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grundens första del.
–
Den andra anmärkningen: det föreligger inte systembetingade och återkommande oegentligheter
[utelämnas]
Slutligen kan sökanden inte vinna framgång med argumentet att artikel 135.4 i förordning nr 966/2012 inte hänvisar till systembetingade och återkommande oegentligheter eller att dessa begrepp inte definieras i den förordningen. Det är nämligen tillräckligt att ange att det enligt den bestämmelsen uttryckligen krävs att hänsyn tas till hur allvarliga de konstaterade oegentligheterna är. Den omständigheten att oegentligheterna är systembetingade eller återkommande är uppenbarligen en omständighet som ska beaktas vid bedömningen av hur allvarliga dessa oegentligheter är. Vidare kan den omständigheten att dessa begrepp används i förordning nr 966/2012, bland annat i artikel 135.5, utan att de definieras uttryckligen, inte på något sätt påverka det planerade återkravet, eftersom innehållet i dessa begrepp utan någon tvekan följer av deras vanliga betydelse, nämligen att systembetingade och återkommande oegentligheter är sådana som kännetecknas av att de upprepas och av att de påverkar hela systemet för kontroll och förvaltning, som de som angetts ovan i punkterna 124–131.
[utelämnas]
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. EACEA har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, ska EACEA:s yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tionde avdelningen i utökad sammansättning)
följande:

1)
Talan ogillas.

2)
Universität Koblenz-Landau ska ersätta rättegångskostnaderna.

Papasavvas
Kornezov
Buttigieg
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 24 februari 2021.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: tyska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.