CELEX: 62021CJ0323
Преюдициално запитване
Регламент (ЕС) № 604/2013
Определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила
Подаване на няколко молби за международна закрила в три държави членки
Член 29
Срок за прехвърляне
Изтичане
Преминаване на компетентността за разглеждане на молбата
Член 27
Способ за защита
Обхват на съдебния контрол
Възможност за кандидата да се позове на преминаване на компетентността за разглеждане на молбата

Преюдициалните запитвания се отнасят до тълкуването на член 27, параграф 1 и член 29, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство (
ОВ L 180, 2013 г., стр. 31
, наричан по-нататък „Регламентът „Дъблин III“).
Преюдициалните запитвания са отправени във връзка с три спора: между Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid (държавен секретар по правосъдието и сигурността, Нидерландия) (наричан по-нататък „държавният секретар“) и B, гражданин на трета страна, между държавния секретар и F, гражданин на трета страна, и между K, също гражданин на трета страна, и държавния секретар относно решенията, с които последният в първите два спора отказва да разгледа молбите за международна закрила на В и К, като разпорежда прехвърлянето им в Италия, а в третия спор разпорежда задържане на F с цел извеждане.
Правна уредба
Съображения 4, 5 и 19 от Регламента „Дъблин III“ гласят:
„(4)
В заключенията [на Европейския съвет по време на специалната му среща в] Тампере [на 15 и 16 октомври 1999 г.] също така се посочва, че [общата европейска система за убежище (ОЕСУ)] следва да включва в краткосрочен план ясен и работещ метод за определяне на държавата членка, която е компетентна за разглеждането на молба за убежище.
(5)
Един подобен метод трябва да се основава на обективни, справедливи критерии както за държавите членки, така и за заинтересованите лица. По-специално, той трябва да даде възможност бързо да се определи компетентната държава членка, така че да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се компрометира целта за бърза обработка на молбите за международна закрила.
[…]
(19)
За да се гарантира ефективната защита на правата на засегнатите лица, следва да бъдат установени законови гаранции и право на ефективна правна защита по отношение на решения, засягащи прехвърляния в компетентната държава членка. по-специално в съответствие с член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз. За да се гарантира спазването на международното право, ефективната правна защита следва да включва както разглеждането на прилагането на настоящия регламент, така и на законовата и фактическа ситуация в държавата членка, в която е прехвърлен кандидатът“.
Член 3, параграф 1 от този регламент гласи:
„Държавите членки разглеждат всяка молба за международна закрила на гражданин на трета държава или на лице без гражданство, който подава молба на територията на която и да било от тях, включително на границата или в транзитните зони. Молбите се разглеждат от една-единствена държава членка, а именно от онази, за която критериите, предвидени в глава III, сочат, че е компетентна за това“.
Член 18, параграф 1 от посочения регламент предвижда:
„Компетентната държава членка по смисъла на настоящия регламент, е длъжна:
[…]
б)
да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29, кандидат, чиято молба е в процес на разглеждане и който е подал молба в друга държава членка или който се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване;
в)
да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29, гражданин на трета държава или лице без гражданство, което е оттеглило молбата си в процес на разглеждане и е подало молба в друга държава членка или което се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване;
г)
да приеме обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29, гражданин на трета държава или лице без гражданство, чиято молба е била отхвърлена и който е подал молба в друга държава членка или който се намира на територията на друга държава членка без документ за пребиваване“.
Член 20, параграф 5 от същия регламент гласи:
„Кандидатът, който се намира в друга държава членка без документ за пребиваване или който подава там молба за международна закрила, след като оттегли първата молба, подадена от него в друга държава членка по време на процедура за определяне на компетентната държава членка, се [приема] обратно, при условията, предвидени в членове 23, 24, 25 и 29, от държавата членка, пред която първоначално е била подадена молбата за международна закрила, с цел [да] бъде завършена процедурата за определяне на компетентната държава членка“.
Съгласно член 23, параграфи 1—3 от Регламента „Дъблин III“:
„1.   Когато държава членка, в която лице от посочените в член 18, параграф 1, буква б), в) или г) е подало нова молба за международна закрила, счита друга държава членка за компетентна, в съответствие с член 20, параграф 5 и член 18, параграф 1, буква б), в) или г), тя може да отправи искане към въпросната друга държава членка да приеме обратно това лице.
2.   Искането за обратно приемане се изготвя възможно най-бързо и във всички случаи до два месеца след получаването на резултата от Евродак […].
Ако искането за обратно приемане се основава на други доказателства, а не на информацията, получена от системата на Евродак, то се изпраща на замолената държава членка в рамките на три месеца от датата, на която молбата за международна закрила е била подадена […].
3.   Ако искането за обратно приемане не е направено в определените в параграф 2 срокове, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила е държавата членка, в която е подадена новата молба“.
Съгласно член 24, параграф 1 от този регламент:
„Когато държава членка, на чиято територия лице от посочените в член 18, параграф 1, буква б), в) или г) пребивава без документ за пребиваване, и в която не е била подавана нова молба за международна закрила, счита въпросната друга държава членка за компетентна в съответствие с член 20, параграф 5 и член 18, параграф 1, буква б), в) или г), тя може да отправи искане към въпросната друга държава членка да приеме обратно това лице“.
Член 27, параграф 1 от регламента гласи:
„Кандидатът или друго лице, посочено в член 18, параграф 1, буква в) или г), имат право на ефективна правна защита под формата на право на обжалване или на преразглеждане пред съд или правораздавателен орган на решението за прехвърляне по отношение на неговите правни и фактически основания“.
Член 29, параграфи 1 и 2 от същия регламент предвижда:
„1.   Предаването на кандидата […] от молещата държава[…] членка на компетентната държава членка се осъществява в съответствие с националното право на молещата държава членка след съгласуване между заинтересованите държави членки, веднага щом това бъде практически възможно и най-късно в шестмесечен срок от приемането на искането от друга държава членка да поеме отговорността или да приеме обратно въпросното лице или на крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие […].
[…]
2.   Ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай отговорността се прехвърля върху молещата държава членка. Този срок може да бъде удължен най-много до една година, ако прехвърлянето не е могло да бъде извършено поради това че засегнатото лице е задържано в учреждение за изтърпяване на наказанието лишаване от свобода или най-много до осемнадесет месеца, ако засегнатото лице се укрие“.
Споровете в главните производства и преюдициалните въпроси
Дело C‑323/21
На 3 юли 2017 г. B подава молба за международна закрила в Германия. Германските органи се обръщат към италианските органи с искане за обратно приемане на В поради подадена от него по-ранно молба за международна закрила в Италия. На 4 октомври 2017 г. италианските органи уважават това искане, като от този момент започва да тече шестмесечният срок за прехвърляне на B в Италия. Поради укриването на B този срок впоследствие е удължен до 4 април 2019 г.
На 17 февруари 2018 г. B подава молба за международна закрила в Нидерландия. На 17 март 2018 г. държавният секретар се обръща към италианските органи с искане за обратно приемане на B. На 1 април 2018 г. италианските органи уважават това искане. На 29 юни 2018 г. държавният секретар ги уведомява, че поради укриването на B срокът за прехвърляне би следвало да се удължи до 1 октомври 2019 г.
На 9 юли 2018 г. B подава втора молба за международна закрила в Германия. На 14 септември 2018 г. германските органи приемат решение на основание Регламента „Дъблин III“, което не е обжалвано.
На 27 декември 2018 г. B подава втора молба за международна закрила в Нидерландия. С решение от 8 март 2019 г. държавният секретар отхвърля тази молба, без да я разгледа, с мотива че е от компетентността на Италианската република.
На 29 април 2019 г. B е прехвърлен в Италия.
На 8 март 2019 г. B обжалва решението на държавния секретар пред съответния компетентен съд. С решение от 12 юни 2019 г. този съд уважава жалбата и отменя решението, с мотива че от 4 април 2019 г., когато е изтекъл срокът за прехвърляне по член 29 от Регламента „Дъблин III“, компетентна държава членка е Федерална република Германия.
Държавният секретар обжалва това решение пред запитващата юрисдикция — Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия). В жалбата си той по-специално твърди, от една страна, че при изчисляването на срока за прехвърляне трябва да се вземат предвид отношенията между Кралство Нидерландия и Италианската република и от друга страна, че от момента, когато B е подало молба за международна закрила в Нидерландия, за Федерална република Германия е започнал да тече нов срок за прехвърляне.
Според запитващата юрисдикция към датата, на която В подава втората си молба за международна закрила в Нидерландия, а именно 27 декември 2018 г., компетентна държава членка е Италианската република. Страните в главното производство обаче спорят дали срокът за прехвърляне е изтекъл на 4 април 2019 г. — датата, на която се навършват 18 месеца от уважаването от Италианската република на първото искане за обратно приемане, а именно на това на германските органи.
В случая едновременно имало две „приложими споразумения“ за обратно приемане с два различни срока за прехвърляне, а това налагало да се уточни как тези срокове се съотнасят помежду си. За тази цел следвало да се установи дали първата държава членка, която е направила искане за обратно приемане, а именно Федерална република Германия, трябва да се счита и за „молещата държава членка“ по смисъла на член 29, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“, или това качество трябва да бъде запазено за последната държава членка, която е направила такова искане, а именно Кралство Нидерландия. Ако се възприеме второто тълкуване, запитващата юрисдикция иска да се установи дали последната държава членка е обвързана по някакъв начин със задължителния за първата държава членка срок за прехвърляне.
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
а)
Следва ли понятието „молеща държава членка“ по смисъла на член 29, параграф 2 от Регламент [„Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че това е държавата членка (в настоящия случай третата държава членка, т.е. Кралство Нидерландия), която последна е подала искане до друга държава членка за обратно приемане или за поемане на отговорността?
б)
При отрицателен отговор: обстоятелството, че между две държави членки (в настоящия случай Федерална република Германия и Италианската република) e постигнато споразумение за обратно приемане, има ли някакви последици и за произтичащите от Регламент [„Дъблин III“] правни задължения на третата държава членка (в настоящия случай Кралство Нидерландия) към чужденеца или към държавите членки, които по-рано са постигнали посоченото споразумение, и ако това е така, какви са те?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос, с оглед на съображение 19 от Регламент [„Дъблин III“] следва ли член 27, параграф 1 от същия регламент да се тълкува в смисъл, че не допуска да бъде уважена жалба на търсещо международна закрила лице срещу решение за прехвърлянето му, което не можело да се извърши поради изтичане на срока за прехвърляне, договорен по-рано между две държави членки (в настоящия случай между Федерална република Германия и Италианската република)?“.
Дело C‑324/21
На 24 ноември 2017 г. F подава молба за международна закрила в Нидерландия. Държавният секретар отправя до италианските органи искане за обратно приемане на F поради по-рано подадена от него в Италия молба за такава закрила. На 19 декември 2017 г. италианските органи уважават искането и от същата дата започва да тече шестмесечният срок за прехвърляне на F в Италия. С писмо от 12 април 2018 г. държавният секретар съобщава на италианските органи, че F се е укрил, и срокът за прехвърляне се удължава до 19 юни 2019 г.
На 29 март 2018 г. F подава молба за международна закрила в Германия. Запитващата юрисдикция няма информация за евентуалното разглеждане на тази молба.
На 30 септември 2018 г. F подава втора молба за международна закрила в Нидерландия. С решение от 31 януари 2019 г. държавният секретар отхвърля тази молба, без да я разгледа, с мотива че компетентна за разглеждането ѝ е Италианската република.
След като напуска центъра за търсещи убежище лица, в който е настанен, F е арестуван и с решение от 1 юли 2019 г. на държавния секретар е задържан с цел прехвърляне в Италия.
F обжалва това решение пред съответния компетентен съд. С решение от 16 юли 2019 г. този съд уважава жалбата срещу решението и го отменя, с мотива че от 19 юни 2019 г., когато е изтекъл срокът за прехвърляне на F в Италия, компетентна държава членка е станало Кралство Нидерландия.
Държавният секретар обжалва това решение пред запитващата юрисдикция — Raad van State (Държавен съвет, Нидерландия). В подкрепа на жалбата си той по-специално твърди, че за прехвърлянето на F в Италия Кралство Нидерландия има нов срок, започнал да тече от датата, на която F е подало молба за международна закрила в Германия. Поради това то приема, че компетентна държава членка е Италианската република.
Запитващата юрисдикция отбелязва, че Италианската република безспорно трябва да се счита за компетентна държава членка поне до 19 юни 2019 г.
С оглед обаче на изложените от държавния секретар доводи запитващата юрисдикция иска да се установи релевантността, която би могло да има обстоятелството, че преди изтичането на срока за прехвърляне на F в Италия последният е подал нова молба за международна закрила в друга държава членка.
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Следва ли член 29 от Регламент [„Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че срок за прехвърляне по смисъла на член 29, параграфи 1 и 2, който не е изтекъл, започва отново от деня, в който чужденец, който е осуетил прехвърлянето си, като се е укрил, подаде нова молба за международна закрила в друга (в конкретния случай трета) държава членка?“.
Дело C‑325/21
На 6 септември 2018 г. K подава молба за международна закрила във Франция. Френските органи отправят до австрийските органи искане за обратно приемане на K, с мотива че преди това той е поискал такава закрила в Австрия. На 4 октомври 2018 г. австрийските органи уважават искането и от тази дата започва да тече шестмесечният срок за прехвърляне K в Австрия. Впоследствие K се укрива и не е преместен в Австрия.
На 27 март 2019 г. К подава молба за международна закрила в Нидерландия. На 3 май 2018 г. държавният секретар отправя до австрийските органи искане за обратно приемане на K. На 10 май 2019 г. австрийските органи отхвърлят искането, с мотива че тъй като не е уведомила Република Австрия за невъзможността си да осъществи прехвърлянето на K в шестмесечен срок, Френската република е станала компетентна държава членка, считано от 4 април 2019 г. — датата, на която е изтекъл срокът за прехвърлянето на K в Австрия.
На 20 май 2019 г. държавният секретар отправя до френските органи искане за обратно приемане на K. Тези органи отхвърлят искането, с мотива че шестмесечният срок за прехвърляне в Австрия все още не е изтекъл към датата на подаване от K на молба за международна закрила в Нидерландия.
На 31 май 2019 г. държавният секретар иска както от австрийските, така и от френските органи да преразгледат отговорите си на съответно изпратените им искания за обратно приемане. В искането до австрийските органи се поддържа, че считано от подаването от K на молба за международна закрила в Нидерландия, започва да тече нов срок за прехвърляне между Френската република и Република Австрия и че следователно Република Австрия е държавата членка, компетентна за разглеждането на молбата за международна закрила на K. На 3 юни 2019 г. австрийските органи уважават искането за обратно приемане на K.
С решение от 24 юли 2019 г. държавният секретар отказва да разгледа молбата на K за международна закрила.
К обжалва това решение пред компетентния съд. С решение от 17 октомври 2019 г. този съд отхвърля жалбата, с мотива че държавният секретар правилно е приел, че Република Австрия е държавата членка, компетентна да разгледа молбата за международна закрила на К.
K обжалва това решение пред запитващата юрисдикция, Raad van State (Държавен съвет). В подкрепа на жалбата си той изтъква, че подаването на молба за международна закрила в трета държава членка не спира течащия между две други държави членки срок за прехвърляне.
Според запитващата юрисдикция е безспорно установено, че френските органи не са уведомили австрийските органи за укриването на K и за невъзможността си да осъществят прехвърлянето му в срок от шест месеца. Тъй като този срок изтекъл, Република Австрия не била компетентна държава членка, считано от 4 април 2019 г.
Запитващата юрисдикция иска обаче да се установи какво значение би могло да има обстоятелството, че преди изтичането на срока за прехвърляне съответното лице е подало нова молба за международна закрила в друга държава членка.
При тези обстоятелства Raad van State (Държавен съвет) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 29 от Регламент [„Дъблин III“] да се тълкува в смисъл, че срок за прехвърляне по смисъла на член 29, параграфи 1 и 2, който не е изтекъл, започва отново от деня, в който чужденец, който е осуетил прехвърлянето си, като се е укрил, подаде нова молба за международна закрила в друга (в конкретния случай трета) държава членка?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос, с оглед на съображение 19 от Регламент [„Дъблин III“], следва ли член 27, параграф 1 от същия регламент да се тълкува в смисъл, че не допуска да бъде уважена жалба на търсещо международна закрила лице срещу решение за прехвърлянето му, което не можело да се извърши поради изтичане на срока за прехвърляне, договорен по-рано между две държави членки (в настоящия случай между Френската република и Република Австрия), в резултат на което е изтекъл срокът, в който Нидерландия е можела да извърши прехвърлянето?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21, както и по единствения въпрос по дело C‑324/21
С първия си въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21, както и с единствения си въпрос по дело C‑324/21 запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 29 от Регламента „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че когато между замолена държава членка и първа молеща държава членка е започнал да тече срок за прехвърляне на гражданин на трета страна, след изтичането на този срок компетентността за разглеждането на подадената от това лице молба за международна закрила преминава у молещата държава членка, дори и междувременно лицето да е подало молба за международна закрила и в трета държава членка и замолената държава членка да е уважила подаденото от третата държава членка искане за обратно приемане. С първия си въпрос по дело C‑323/21 запитващата юрисдикция иска от Съда да установи и евентуалните последици от изтичането на посочения срок за третата държава членка.
Най-напред следва да се отбележи, че съгласно член 3, параграф 1 от Регламента „Дъблин III“ всяка молба за международна закрила на гражданин на трета страна или на лице без гражданство, подадена на територията на която и да било държава членка, се разглежда от една-единствена държава членка.
Следователно, когато кандидат за международна закрила се намира на територията на държава членка, различна от тази, която трябва да разгледа молбата му, предвидените в Регламента „Дъблин III“ процедури имат за цел по-специално да позволят прехвърлянето му в последната държава членка.
В това отношение член 29, параграф 1, първа алинея от Регламента „Дъблин III“ предвижда, че прехвърлянето на съответното лице в компетентната държава членка се осъществява веднага щом това бъде практически възможно и най-късно в шестмесечен срок от приемането от тази държава членка на искането за поемане на отговорност или за обратно приемане на това лице или на крайното решение по обжалване или по преразглеждане в случай на суспензивно действие.
Член 29, параграф 2 от посочения регламент уточнява, че ако прехвърлянето не е извършено в шестмесечния срок, компетентната държава членка се освобождава от своите задължения за поемане на отговорност или приемане обратно на засегнатото лице и в такъв случай компетентността за разглеждане на молбата преминава у молещата държава членка.
Член 29 от Регламента „Дъблин III“ не съдържа следователно специална уредба за случаите, при които искане от молеща държава членка за обратно приемане на гражданин на трета страна е вече уважено от друга държава членка, когато същото лице подава молба за международна закрила и в трета държава членка.
За да се прецени дали при тази хипотеза подаването на молба за международна закрила в трета държава членка или предприетите действия по тази молба трябва да бъдат взети предвид за целите на прилагането на посочената разпоредба, е необходимо да се установят приложимите процедури по Регламента „Дъблин III“ в случай на последователно подаване на молби за международна закрила в няколко държави членки.
Приложното поле на процедурата за обратно приемане е определено в членове 23 и 24 от Регламента „Дъблин III“. От член 23, параграф 1 и член 24, параграф 1 от този регламент следва, че процедурата е приложима за лицата по член 20, параграф 5 и по член 18, параграф 1, букви б)—г) от посочения регламент (решение от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
).
Член 20, параграф 5 от същия регламент в частност предвижда, че се прилага по отношение на кандидат, който е подал молба за международна закрила в държава членка, след като е оттеглил първата си молба в друга държава членка по време на процедурата за определяне на компетентната да разгледа молбата му държава членка. Посочената разпоредба се прилага и в случаи, при които кандидатът е напуснал територията на държавата членка, в която е подал първата си молба за международна закрила, преди да е приключила процедурата за определяне на компетентната да разгледа тази му молба държава членка, и без да е уведомил компетентния орган на първата държава членка, че иска да оттегли молбата си (вж. в този смисъл решение от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
и
).
Член 18, параграф 1, букви б)—г) от Регламента „Дъблин III“ се отнася за лице, което, от една страна, е подало молба за международна закрила, намираща се в процес на разглеждане, оттеглило е такава молба в хода на разглеждането ѝ или същата е била отхвърлена, а от друга страна, или е подало молба в друга държава членка, или пребивава на територията на друга държава членка без документ за пребиваване (решение от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно член 20, параграф 5 и член 18, параграф 1, букви б)—г) от този регламент взаимно се допълват, като първата разпоредба се прилага в случаите, когато компетентната за разглеждането на молбата за международна закрила държава членка все още не е определена, а втората — в случаите, когато компетентността за разглеждане на молбата вече е определена (вж. в този смисъл решение от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
,
и
).
При тези обстоятелства, след като член 23, параграф 1 от посочения регламент се отнася по принцип до държавата членка, в която е подадена нова молба за международна закрила и която счита друга държава членка за компетентна в съответствие с член 20, параграф 5 или член 18, параграф 1, букви б)—г) от посочения регламент, следва да се приеме, че процедурата за обратно приемане се прилага не само за втората държава членка, в която гражданин на трета страна е подал такава молба, но и за трета държава членка, в която този гражданин на трета страна впоследствие е подал нова молба за международна закрила.
По отношение на реда и условията за провеждане на процедурата за обратно приемане при последователно подаване на молби за международна закрила в няколко държави членки е важно да се отбележи, че в уредбата относно откриването и провеждането на такава процедурата, а именно в членове 23—25 от Регламента „Дъблин III“, законодателят на Съюза не провежда разлика в зависимост от това дали процедурата е започната от втората държава членка, в която е подадена молба за международна закрила от гражданин на трета страна, или от третата държава членка, в която впоследствие е подадена такава молба.
След като специална уредба липсва, между посочените две хипотези не следва да се прави непредвидена в регламента разлика (вж. по аналогия решение от 10 септември 2015 г., FCD и FMB,
C‑106/14
,
EU:C:2015:576
, т.
).
Ето защо в такива случаи, когато провеждат процедури по обратно приемане, държавите членки са длъжни да спазват предвидените от законодателя на Съюза императивни срокове.
Всъщност тези срокове имат определящ принос за постигането на упоменатата в съображение 5 от Регламента „Дъблин III“ цел за бърза обработка на молбите за международна закрила, гарантирайки, че тези процедури ще се провеждат без неоправдано забавяне, и показват особеното значение, което законодателят на Съюза отдава на бързото определяне на държавата членка, компетентна да разгледа молба за международна закрила, и това, че предвид целта да се гарантира ефективен достъп до процедурите за предоставяне на международна закрила, без да се застрашава постигането на целта за бърза обработка на молбите за международна закрила, е важно според този законодател такива молби евентуално да се разглеждат от държава членка, различна от определената за компетентна съгласно критериите по глава III от този регламент (вж. в този смисъл решение от 13 ноември 2018 г., X и X,
C‑47/17 и C‑48/17
,
EU:C:2018:900
, т.
и
).
От това следва, на първо място, че при отправяне на искане за обратно приемане както от втората, така и от третата държава членка, сезирана с молба за международна закрила от гражданин на трета страна, трябва да се спазват императивните срокове по член 23, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“.
Доколкото обаче някои от разглежданите в главното производство дела се отнасят за случаи, при които гражданин на трета страна е подал няколко молби за международна закрила в една и съща държава членка, е важно да се отбележи, че когато кандидатът подаде нова молба за международна закрила в държава членка, след като тази държава е приела решение за прехвърлянето му, изпълнението на това решение по принцип остава възможно, без да е необходимо тази държава членка да подава ново искане за обратно приемане на кандидата, дори ако междувременно кандидатът е подал молба за международна закрила в друга държава членка.
Всъщност, ако на решението за прехвърляне не се признае такова действие, всеки гражданин на трета страна, за когото е прието решение за прехвърляне от държава членка, би могъл да избегне окончателно изпълнението на това решение, като преди влизането му в сила подаде молба за международна закрила в друга държава членка, а след това отново подаде такава в първата държава членка, създавайки така опасност от пълно парализиране на механизма за разглеждане на молби за международна закрила, установен с Регламента „Дъблин III“, и от възпрепятстване на постигането на целта бързо разглеждане на такива молби.
Следователно компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила не може да премине у държавата членка, приела решение за прехвърляне, което все още не е изпълнила и срокът за изпълнението на което не е изтекъл, само поради факта че след подаването на нова молба за международна закрила на нейна територия не е направила ново искане за обратно приемане в сроковете по член 23, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“.
Такова искане обаче задължително би трябвало да се отправи, за да може да се извърши прехвърлянето в съответната държава членка на гражданина на трета страна, за който е прието решение за прехвърляне, когато това решение вече е изпълнено (вж. по аналогия решение от 25 януари 2018 г., Hasan,
C‑360/16
,
EU:C:2018:35
, т.
).
При това положение, ако в предвидените в член 23, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“ срокове не бъде направено искане за обратно приемане, държавата членка, в която е подадена нова молба за международна закрила, става съгласно член 23, параграф 3 от същия регламент компетентна да разгледа тази молба, независимо дали е изтекъл срокът за прехвърляне по член 29, параграф 1 от посочения регламент.
На второ място, видно от съображенията в точки 52—54 от настоящото решение, съдържащата се в член 29, параграфи 1 и 2 от Регламента „Дъблин III“ уредба относно сроковете за прехвърляне се прилага и когато при висяща процедура за обратно приемане гражданин на трета страна последователно подаде молби за международна закрила в няколко държави членки.
В това отношение следва да се припомни, че с установения в член 29, параграф 1 от Регламента „Дъблин III“ шестмесечен срок за прехвърляне се цели по-конкретно с оглед на практическата сложност и организационните трудности, свързани с изпълнението на решенията за прехвърляне на граждани на трети страни, да се предостави необходимото време на съответните две държави членки да се споразумеят за осъществяването на прехвърлянето на гражданина на трета страна, и по-специално молещата държава членка да уреди необходимите за това условия (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това и като се има предвид, че в тази разпоредба не се съдържа специална уредба относно случаите, при които има няколко последователно уважени искания за обратно приемане, приложимият за молещата държава членка срок за прехвърляне започва да тече от датата, на която искането ѝ е уважено от замолената държава членка, дори и ако между друга молеща държава членка и тази замолена държава членка вече има започнал да тече срок за прехвърляне на съответния гражданин на трета страна.
Освен това, тъй като при тези случаи молещите държави членки прилагат независимо една от друга отделни процедури за обратно приемане и Регламентът „Дъблин III“ не предвижда координационен механизъм, позволяващ дерогиране на предвидените в член 29 от този регламент правила, срокът за прехвърляне, който е започнал да тече от момента, когато замолената държава членка е уважила първото искане за обратно приемане, не може да бъде прекъснат или удължен, поради факта че замолената държава членка е уважила подадено от друга държава членка ново искане за обратно приемане.
Вярно е, както посочва запитващата юрисдикция, че считано от датата, на която лицето, за което се отнася решението за прехвърляне, напусне територията на държава членка, за да пребивава извън нея, тази държава членка не може да извърши прехвърлянето, което означава, че не разполага с целия срок за прехвърляне, който законодателят на Съюза е предвидил в член 29 от Регламента „Дъблин III“ като подходящ за уреждане на условията за извършване на прехвърлянето.
Законодателят обаче изрично е взел предвид риска лицето да избегне изпълнението на решението за прехвърляне, като се укрие, и в член 29, параграф 2 от този регламент е предвидил, че при това положение молещата държава членка може по изключение да удължи най-много до осемнадесет месеца срока за прехвърляне (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
Това разрешение, с което законодателят съвместява различните цели на Регламента „Дъблин III“ и свързаните с тях конкуриращи се интереси, е приложимо при всички случаи на укриване на съответното лице и следователно при укриването му както на територията на молещата държава членка, така и извън нея.
Освен това следва да се припомни, че законодателят не счита, че практическата невъзможност за изпълнение на решение за прехвърляне представлява основание за прекъсване или спиране на срока за прехвърляне по член 29, параграф 1 от Регламента „Дъблин III“ (вж. в този смисъл решение от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това Съдът приема, че предвиденият в тази разпоредба срок за прехвърляне е приложим и при невъзможност за прехвърлянето на съответното лице (вж. в този смисъл решения от 16 февруари 2017 г., C. K. и др.,
C‑578/16 PPU
,
EU:C:2017:127
, т.
, от 31 март 2022 г., Bundesamt für Fremdenwesen und Asyl и др. (Настаняване на търсещо убежище лице в психиатрична болница),
C‑231/21
,
EU:C:2022:237
, т.
и от 22 септември 2022 г., Bundesrepublik Deutschland (Административно спиране на решението за прехвърляне),
C‑245/21 и C‑248/21
,
EU:C:2022:709
, т.
).
С оглед на това обстоятелството, че докато се укрива, съответното лице е подало нова молба за международна закрила в държава членка, различна от молещата държава членка, или че след подаването на такава молба е уважено ново искане за обратно приемане, не може, при липсата на уредба за тази цел в Регламента „Дъблин III“, да бъде основание за прекъсване или продължаване на някой от императивните срокове по член 29 от този регламент. Видно от фактите в главните производства по дела C‑323/21 и C‑324/21, посоченото обстоятелство по никакъв начин не означава, че съответното лице окончателно е напуснало територията на първата молеща държава членка, възпрепятствайки я така да извърши прехвърлянето.
Ето защо, когато изтече срокът за прехвърляне след приемане на отправеното от молещата държава членка искане за обратно приемане, компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила преминава съгласно член 29, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“ у тази молеща държава членка, дори и междувременно да е подадена нова молба за международна закрила в друга държава членка или ново искане за обратно приемане да е било уважено след подаването на такава молба.
На трето място, преминаването на компетентността за разглеждане на подадена от гражданин на трета страна молба за международна закрила съгласно член 23 или член 29 от Регламента „Дъблин III“ трябва да бъде надлежно взето предвид от всяка държава членка при прилагане на евентуални процедури за обратно приемане на този кандидат.
От това следва, първо, че след като, както беше установено в точка 50 от настоящото решение, член 20, параграф 5 от Регламента „Дъблин III“ се прилага само ако все още не е определена държавата членка, компетентна да разгледа съответната молба за международна закрила, искане за обратно приемане не може съгласно членове 18 и 23 от същия регламент да бъде надлежно отправено до държавата членка, в която съответният гражданин на трета страна е подал първата си молба за международна закрила, след като компетентността за разглеждането на тази молба е преминала у друга държава членка. В такъв случай евентуално искане за обратно приемане трябва да бъде отправено до последната държава членка.
Като се има предвид, че установяващите императивни срокове разпоредби от Регламента „Дъблин III“ допринасят, също както и предвидените в глава III от него критерии, за определяне на компетентната държава членка по смисъла на този регламент (вж. в този смисъл решение от 26 юли 2017 г., Mengesteab,
C‑670/16
,
EU:C:2017:587
, т.
), правилото в точка 74 от настоящото решение се прилага по-специално когато е налице преминаване на компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила на основание по-специално на член 23 или на член 29 от същия регламент.
По-конкретно, ако срокът за прехвърляне след уважаване от замолената държава членка на отправеното ѝ от първата молеща държава членка искане за обратно приемане е изтекъл, преди да бъде уважено отправеното ѝ от друга държава членка ново искане за обратно приемане, последната трябва да отправи искането си до първата молеща държава членка, тъй като по силата на член 29, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“ тя вече се счита за компетентната държава членка.
Второ, по отношение на случаите, при които компетентността за разглеждане на молба за международна закрила е преминала у държава членка, различна от замолената, поради уважаване на отправено от трета държава членка искане за обратно приемане, следва да се припомни, от една страна, че Регламентът „Дъблин III“ се ръководи от предвидения в член 3, параграф 1 от него основен принцип молбите за международна закрила да се разглеждат от една-единствена държава членка, а това означава, че в даден момент може да има само една държава членка, компетентна да разгледа съответната молба за международна закрила (вж. в този смисъл решение от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
).
От друга страна, от практиката на Съда следва, че прехвърляне на гражданин на трета държава в държава членка, различна от компетентната да разгледа молбата му за международна закрила държава членка, не може да се извърши, когато тази компетентност е преминала у друга държава членка поради изтичане на процесуален срок след уважаване на искането за обратно приемане и приемането на решение за прехвърляне (вж. в този смисъл решения от 25 октомври 2017 г., Shiri,
C‑201/16
,
EU:C:2017:805
, т.
и от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
).
Следователно преминаването на компетентността за разглеждане на подадената в държава членка от гражданин на трета държава молба за международна закрила представлява съгласно членове 23 и 29 от Регламента „Дъблин III“ пречка за изпълнение на решение за прехвърляне на съответното лице в друга държава членка.
С оглед на това следва да се подчертае, че в такива случаи държавата членка, чието решение за прехвърляне е станало неизпълнимо, може да предяви искане за обратно приемане пред държавата членка, у която е преминала компетентността.
Вярно е, че член 23, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“ предвижда преминаване на компетентността за разглеждане на молба за международна закрила у държавата членка, в която е подадена нова молба за международна закрила, ако тази държава членка не е отправила в сроковете по член 23, параграф 2 от този регламент искане за обратно приемане.
Не може обаче да се счита, че не е направила своевременно такова искане държава членка, която в посочените срокове е отправила искане за обратно приемане до компетентната към този момент да разгледа молбата за международна закрила държава членка.
От това следва, от една страна, че по отношение на такава държава членка правилото по член 23, параграф 3 от Регламента „Дъблин III“ не е приложимо.
Прилагането на това правило в такива случаи не би съответствало и на целта на сроковете по член 23, параграф 2 от посочения регламент, а именно да се гарантира, че молещата държава членка ще започне процедурата по обратно приемане в разумен срок от датата, от която разполага с информацията, позволяваща ѝ да подаде искане за обратно приемане на лице в друга държава членка (вж. в този смисъл решение от 25 януари 2018 г., Hasan,
C‑360/16
,
EU:C:2018:35
, т.
).
От друга страна, от изложеното следва, че съгласно член 23, параграф 2 от Регламента „Дъблин III“ от момента на преминаването на компетентността, посочено в точка 79 от настоящото решение, за държавата членка, на чиято територия се намира кандидатът, започва да тече нов срок за отправяне на искане за обратно приемане до държавата членка, у която е преминала тази компетентност.
С оглед на всички изложени съображения на първия въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21, както и на единствения въпрос по дело C‑324/21 следва да се отговори, че членове 23 и 29 от Регламента „Дъблин III“ трябва да се тълкуват в смисъл, че когато между замолена държава членка и първа молеща държава членка е започнал да тече срок за прехвърляне на гражданин на трета страна, след изтичането на този срок компетентността за разглеждането на подадената от това лице молба за международна закрила преминава у молещата държава членка, дори и междувременно лицето да е подало молба за международна закрила и в трета държава членка и замолената държава членка да е уважила подаденото от третата държава членка искане за обратно приемане, освен ако компетентността не е преминала у третата държава членка поради изтичането на някой от сроковете по посочения член 23.
След такова преминаване на компетентността държавата членка, в която се намира лицето, не може да го прехвърли в различна от станалата компетентна държава членка, а може да отправи до последната искане за обратно приемане при спазване на сроковете по член 23, параграф 2 от посочения регламент.
По втория преюдициален въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21
С втория си въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21 запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 27, параграф 1 във връзка със съображение 19 от Регламента „Дъблин III“ трябва да се тълкува в смисъл, че гражданин на трета страна, който е подал молба за международна закрила последователно в три държави членки, може, когато на основание член 27, параграф 1 от този регламент обжалва приетото по отношение на него от третата от тези държави членки решение за прехвърлянето му в първата от тези държави членки, да се позове на обстоятелството, че след приемането на решението за прехвърлянето му компетентността за разглеждане на молба му е преминала у втората от тези държави членки поради изтичането на срока за прехвърляне по член 29, параграфи 1 и 2 от същия регламент.
Член 27, параграф 1 от Регламента „Дъблин III“ предвижда, че лицето, за което е прието решение за прехвърляне, има право на ефективна правна защита под формата на право на обжалване или на преразглеждане пред съд или друг правораздавателен орган на решението за прехвърляне по отношение на неговите правни и фактически основания.
Обхватът на тази правна защита е уточнен в съображение 19 от този регламент, в което се посочва, че за да се гарантира спазването на международното право, установената със споменатия регламент ефективна правна защита срещу решения за прехвърляне следва да включва, от една страна, преценка как е приложен този регламент и от друга страна, преценка каква е законовата и фактическата ситуация в държавата членка, в която е прехвърлен кандидатът (решения от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
и от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
).
С оглед по-специално на общото развитие, което с приемането на Регламента „Дъблин III“ е претърпяла системата за определяне на държавата членка, компетентна да разгледа подадена в една от държавите членки молба за убежище, и предвид целите на този регламент член 27, параграф 1 от Регламента трябва да се тълкува в смисъл, че предвидената в него правна защита срещу решенията за прехвърляне трябва да може да включва както проверка за спазването на правилата, които определят кому принадлежи компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила, така и проверка за спазването на предвидените в същия регламент процесуални гаранции (решения от 2 април 2019 г., H. и R.,
C‑582/17 и C‑583/17
,
EU:C:2019:280
, т.
и от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
).
Освен това Съдът е постановил, че с оглед, от една страна, на целта, посочена в съображение 19 от Регламента „Дъблин III“, да се гарантира в съответствие с член 47 от Хартата на основните права ефективна защита на засегнатите лица и от друга страна, на целта, изложена в съображение 5 от този регламент, да се гарантира бързото определяне на държавата членка, компетентна да разгледа молба за международна закрила, кандидатът трябва да има на разположение ефективен и бърз способ за защита, който да му позволи да изтъкне обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне, когато отчитането на тези обстоятелства е определящо за правилното прилагане на посочения регламент (решение от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
и цитираната съдебна практика).
Такова ефективно средство за защита трябва по-специално да предоставя на кандидата за международна закрила възможност в държавата членка, на чиято територия се намира, да се позове на изтичането на срока за прехвърляне по член 29, параграфи 1 и 2 от Регламента „Дъблин III“ по отношение на друга молеща държава членка, тъй като от точка 79 от настоящото решение става ясно, че вземането предвид на изтичането на този срок е от решаващо значение за правилното прилагане на регламента.
С оглед на това следва да се припомни, че в приложение на член 27 от споменатия регламент държавите членки не са непременно длъжни да устроят своята система за обжалване така, че изискването да се вземат предвид определящите обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне, да е гарантирано в контекста на разглеждането на жалбата, с която се оспорва законосъобразността на решението за прехвърляне, при условие че в рамките на националната съдебна система като цяло може да бъде гарантирана достатъчна съдебна защита под друга форма (вж. в този смисъл решение от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
и
).
За да е достатъчна, една такава форма на съдебна защита трябва на практика да гарантира на съответното лице, че компетентните органи на държавата членка, на чиято територия то се намира, няма да могат да го прехвърлят, след като компетентността за разглеждане на молбата му за международна закрила е преминала у първата молеща държава поради изтичане на срока за прехвърлянето му. Това средство за правна защита трябва също да гарантира, че компетентните органи на държавата членка, на чиято територия се намира същото лице, са задължени незабавно да предприемат необходимите действия за преминаване у тях на компетентността за разглеждане на молбата за международна закрила (вж. в този смисъл решение от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
).
Ето защо на втория въпрос по дела C‑323/21 и C‑325/21 следва да се отговори, че член 27, параграф 1 във връзка със съображение 19 от Регламента „Дъблин III“ и член 47 от Хартата на основните права трябва да се тълкуват в смисъл, че гражданин на трета страна, който е подал молба за международна закрила последователно в три държави членки, трябва да разполага в третата от тези държави членки с ефективни и бързи средства за правна защита, позволяващи му да се позове на обстоятелството, че след приемането на решението за прехвърлянето му компетентността за разглеждане на молбата му е преминала у втората от тези държави членки поради изтичането на срока за прехвърлянето му по член 29, параграфи 1 и 2 от посочения регламент.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Съединява дела C‑323/21, C‑324/21 и C‑325/21 за целите на съдебното решение.

2)
Членове 23 и 29 от Регламент (ЕС) № 604/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година за установяване на критерии и механизми за определяне на държавата членка, компетентна за разглеждането на молба за международна закрила, която е подадена в една от държавите членки от гражданин на трета държава или от лице без гражданство,
трябва да се тълкуват в смисъл, че:
когато между замолена държава членка и първа молеща държава членка е започнал да тече срок за прехвърляне на гражданин на трета страна, след изтичането на този срок компетентността за разглеждането на подадената от това лице молба за международна закрила преминава у молещата държава членка, дори и междувременно лицето да е подало молба за международна закрила и в трета държава членка и замолената държава членка да е уважила подаденото от третата държава членка искане за обратно приемане, освен ако компетентността не е преминала у третата държава членка поради изтичането на някой от сроковете по посочения член 23.
След такова преминаване на компетентността държавата членка, в която се намира лицето, не може да го прехвърли в различна от станалата компетентна държава членка, а може да отправи до последната искане за обратно приемане при спазване на сроковете по член 23, параграф 2 от посочения регламент.

3)
Член 27, параграф 1 във връзка със съображение 19 от Регламент № 604/2013 и член 47 от Хартата на основните права на Европейския съюз трябва да се тълкуват в смисъл, че гражданин на трета страна, който е подал молба за международна закрила последователно в три държави членки, трябва да разполага в третата от тези държави членки с ефективни и бързи средства за правна защита, позволяващи му да се позове на обстоятелството, че след приемането на решението за прехвърлянето му компетентността за разглеждане на молбата му е преминала у втората от тези държави членки поради изтичането на срока за прехвърлянето му по член 29, параграфи 1 и 2 от посочения регламент.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.