CELEX: 62019CJ0700
Обжалване
Конкуренция
Картели
Оптични дискови устройства
Решение за установяване на нарушение на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г.
Единно продължено нарушение
Понятие
Тайни споразумения във връзка с процедури за възлагане на поръчки за оптични дискови устройства за преносими и настолни компютри, организирани от двама производители на компютри

С жалбата им пред Съда Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (наричано по-нататък „TSST Japan“) и Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (наричано по-нататък „TSST KR“) (наричани по-нататък заедно „жалбоподателите“) искат отмяната на решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 юли 2019 г., Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Комисия (T‑8/16, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“,
EU:T:2019:522
), с което Общият съд отхвърля жалбата им за пълна или частна отмяна на Решение C(2015) 7135 final на Комисията от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39639 — Оптични дискови устройства) (наричано по-нататък „спорното решение“), доколкото се отнася до тях, и при условията на евентуалност, за намаляване на размера на наложената им глоба.
I.

Правна уредба
Съгласно член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението на правилата за конкуренция, предвидени в членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС] (
ОВ L 1, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167):
„2.   С решение [Европейската комисия] може да налага санкции на предприятия и на сдружения на предприятия, когато умишлено или поради небрежност:
а)
нарушават член [101 ДФЕС или 102 ДФЕС], или
б)
не изпълняват решение, с което се постановяват временни мерки по член 8; или
в)
не изпълняват ангажимент, който е постановен за задължителен с решение по член 9.
За всяко предприятие и сдружение на предприятия, което има участие в нарушението, санкцията не може да надвишава 10 % от общия размер на оборота му за предходната стопанска година.
Когато нарушение, извършено от сдружение, е свързано с дейностите на неговите членове, санкцията не може да надвишава 10 % от сумата на общия оборот на всеки член, който работи на пазара, засегнат от нарушението на сдружението.
3.   При определяне на размера на санкцията се взема предвид както тежестта, така и продължителността на нарушението“.
Член 27, параграфи 1 и 2 от този регламент предвижда:
„1.   Преди да вземе решения, както е предвидено в членове 7, 8, 23 и член 24, параграф 2, Комисията предоставя на предприятията или на сдруженията на предприятия, ответни страни в производството пред Комисията, възможност да бъдат изслушани по въпросите, по които Комисията е предявила възражения. Комисията основава своите решения само на онези предявени възражения, по които засегнатите страни са имали възможност да изразят становище. Жалбоподателите се привличат за тясно сътрудничество по производството.
2.   Правото на защита на засегнатите страни се съблюдава в хода на цялото производство. На тях се предоставя правото на достъп до материалите по делото пред Комисията при условия на зачитане на законния интерес на предприятията от опазване на техните търговски тайни. Правото на достъп до преписката не може да се разширява до поверителната информация и вътрешните документи на Комисията или на органите по конкуренция на държавите членки. По-специално правото на достъп не може да се разширява до кореспонденцията между Комисията и органите по конкуренция на държавите членки или между последните, включително и до документи, изготвени по членове 11 и 14. Нищо в настоящия параграф не може да възпрепятства Комисията да оповестява и използва информация, необходима за доказване на нарушение“.
Член 31 от посочения регламент гласи следното:
„Съдът разполага с неограничена юрисдикция да осъществява контрол върху решения, с които Комисията е постановила санкция или периодично санкционно плащане. Той може да отмени, намали или увеличи наложената санкция или периодично санкционно плащане“.
Що се отнася до изчисляването на размера на глобите, точки 6 и 13 от Насоките относно метода за определяне на глобите, налагани по силата на член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003 (
ОВ C 210, 2006 г., стр. 2
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 264), гласят:
„6.   […] [К]омбинацията от стойността на продажбите, с които е свързано нарушението, и продължителността на нарушението осигурява подходящ еквивалент за отразяване на икономическото значение на нарушението, както и относителната тежест на всяко предприятие в нарушението. Позоваването на тези фактори осигурява добър показател за порядъка на степента на глобата и не следва да бъде разглеждано като основа на метод за автоматично и аритметично изчисление.
[…]
13.   При определяне на основния размер за налаганите глоби Комисията ще отчита стойността на продажбите на стоки и услуги на предприятието, с които нарушението е свързано пряко или косвено в даден географски район в [Европейското икономическо пространство (ЕИП)]. […]“.
II.

Обстоятелствата по спора и спорното решение
Обстоятелствата по спора са изложени в точки 1—37 от обжалваното съдебно решение и могат да бъдат обобщени по следния начин за целите на настоящото дело.
Жалбоподателите, TSST Japan и TSST KR, са производители и доставчици на оптични дискови устройства (наричани по-нататък „ОДУ“). По-специално TSST Japan е съвместно дружество, притежавано от Toshiba Corporation, установено в Япония дружество, и от Samsung Electronics Co. Ltd, установено в Южна Корея дружество. През периода на нарушението TSST Japan е дружеството майка на TSST KR.
TSST Japan и TSST KR започват да осъществяват дейност на 1 април 2004 г. като две отделни стопански единици. През декември 2005 г. TSST Japan напуска пазара, като продължава да извършва по-ограничена преходна продажна дейност до началото на 2008 г. TSST KR постепенно поема продажната дейност на TSST Japan и пряко участва в развойната дейност, дейностите по търговия, продажба и следпродажбено обслужване във връзка с ОДУ.
Разглежданото нарушение се отнася до ОДУ, използвани по-специално в персонални компютри (настолни и преносими компютри), произвеждани от Dell Inc. и Hewlett Packard (наричано по-нататък „HP“).
Dell и HP са двамата основни производители на оригинални стоки на световния пазар на персонални компютри. Тези две дружества използват класически процедури за възлагане на поръчки, провеждани на световно равнище, включващи по-конкретно тримесечно договаряне на цена на световно равнище и на обеми на общото закупено количество с малко на брой предварително подбрани доставчици на ОДУ.
Процедурите за възлагане на поръчки включват искания за оферти, електронни искания за оферти, онлайн договаряне, електронни търгове и двустранно (офлайн) договаряне. При приключването на дадена процедура за възлагане на поръчка клиентите разпределят обемите между участвалите доставчици на ОДУ в зависимост от предлаганата от тях цена.
На 14 януари 2009 г. Комисията получава заявление от Koninklijke Philips NV за освобождаване от глоба на основание Известие на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (
ОВ C 298, 2006 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 3). На 29 януари и на 2 март 2009 г. това заявление е допълнено, за да обхване, наред с посоченото дружество, Lite-On IT Corporation и тяхното съвместно предприятие Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
На 30 юни 2009 г. Комисията предоставя условно освобождаване от глоба на Koninklijke Philips, Lite-On IT и Philips & Lite-On Digital Solutions.
На 4 и 6 август 2009 г. Hitachi-LG Data Storage Inc. и Hitachi-LG Data Storage Korea Inc. подават до Комисията искане за намаляване на размера на глобата на основание на известието, посочено в точка 12 от настоящото решение.
На 18 юли 2012 г. Комисията изпраща изложение на възраженията на тринадесет доставчици на ОДУ, сред които и жалбоподателите (наричано по-нататък „изложението на възраженията“), в което посочва, че те са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4, наричано по-нататък „Споразумението за ЕИП“), като са участвали в обхващащ периода от5 февруари 2004 г. до 29 юни 2009 г. картел относно ОДУ, състоящ се в координиране на тяхното поведение по повод на процедурите за възлагане на поръчки, организирани от двама производители на компютри, а именно Dell и HP.
На 29 октомври 2012 г. жалбоподателите представят писмено становище в отговор на изложението на възраженията. На 29 и 30 ноември 2012 г. се провежда изслушване, в което участват всички адресати на изложението на възраженията.
На 18 февруари 2014 г. Комисията приема две допълнителни изложения на възраженията с цел, според нея, да допълни, измени и изясни възраженията, отправени до някои адресати на изложението на възраженията във връзка с отговорността им за твърдяното нарушение. На 1 юни 2015 г. Комисията приема друго допълнително изложение на възраженията. Това ново изложение има за цел да допълни предходните две изложения на възраженията, като отправи посочените в тях възражения срещу допълнителни правни субекти, принадлежащи към групите предприятия (дружества майки или погълнати правни субекти), които вече са били адресати на първото изложение на възраженията. Адресатите на изложенията на възражения от 18 февруари 2014 г. и 1 юни 2015 г. представят писмени становища до Комисията, без обаче да искат провеждането на изслушване.
На 21 октомври 2015 г. Комисията приема спорното решение.
В последното решение Комисията приема, че участниците в картела са координирали конкурентното си поведение поне в периода от 23 юни 2004 г. до 25 ноември 2008 г. Тя уточнява, че това координиране е извършено посредством мрежа от паралелни двустранни контакти. Сочи, че участниците в картела са искали да адаптират своите обеми на пазара и да направят така, че цените да се задържат на по-високо равнище от това, на което биха били без тези двустранни контакти.
Комисията уточнява в спорното решение, че координирането между участниците в картела се отнася до клиентските сметки на Dell и HP. Според Комисията освен двустранните преговори с доставчиците им на ОДУ, Dell и HP са прилагали стандартизирани процедури за възлагане на поръчки, провеждани най-малкото всяко тримесечие. Тя сочи, че участниците в картела са използвали мрежата си от двустранни контакти, за да манипулират тези процедури за възлагане на поръчки, като по този начин са осуетявали опитите на клиентите си да насърчават конкуренцията чрез цените.
Според Комисията редовният обмен на информация е позволил по-конкретно на участниците в картела да имат много точна представа за намеренията на техните конкуренти, дори преди да започне участието им в съответната процедура за възлагане на поръчка, и следователно да предвидят тяхната конкурентна стратегия.
Комисията добавя, че участниците в картела редовно са обменяли информация за цените по отношение на отделни клиентски сметки, както и несвързана с цените информация, като например наличното производство и капацитета за доставка, състоянието на складовата наличност, ситуацията по отношение на квалификацията, момента на въвеждането на нови стоки или подобрения. Тя сочи, че освен това доставчиците на ОДУ са наблюдавали крайните резултати от приключилите процедури за възлагане на поръчки, тоест класирането, цената и получения обем.
Комисията също така посочва, че като са съзнавали, че контактите им трябва да останат тайна за клиентите, доставчиците на ОДУ са използвали, за да осъществят връзка помежду си, средствата, които са считали за достатъчно подходящи за постигане на желания резултат. Тя уточнява, че впрочем опит за свикване на среща с цел организиране на редовни многостранни срещи между тези доставчици е завършил с неуспех през 2003 г., след като клиент е получил информация за него. Според Комисията вместо тези срещи са осъществявани двустранни контакти, главно под формата на телефонни разговори, а понякога и чрез електронни съобщения, включително на адреси на лична електронна поща и посредством услуги за съобщения в реално време, или по време на срещи, предимно на равнището на лицата, управляващи глобални сметки.
Комисията констатира, че участниците в картела редовно са поддържали връзка и че контактите, главно по телефона, са зачестявали по време на процедурите за възлагане на поръчки, когато са провеждани няколко телефонни разговора на ден между някои двойки участници в картела. Тя уточнява, че поначало между определени двойки участници в картела са осъществявани значително повече контакти отколкото между други двойки.
Жалбоподателите са приети за отговорни, от една страна, поради прякото участие на TSST KR в картела от 23 юни 2004 г. до 17 ноември 2008 г., по-специално за координирането с други конкуренти относно Dell и HP, и от друга страна, поради упражняването на решаващо влияние от TSST Japan върху дъщерното му дружество през целия период на нарушението, както презумира Комисията.
При изчисляването на размера на наложената на жалбоподателите глоба Комисията се основава на Насоките относно метода за определяне на глобите в съответствие с член 23, параграф 2, буква а) от Регламент № 1/2003.
Най-напред, за да определи основния размер на глобата, Комисията приема, че поради значителните различия в продължителността на участието на доставчиците на ОДУ в картела и за да се отразят по-добре реалните последици от картела, е удачно да се използва средна годишна стойност, изчислена въз основа на реалната стойност на продажбите, извършени от предприятията през целите календарни месеци на съответното им участие в нарушението.
Съответно Комисията обяснява, че стойността на продажбите е изчислена въз основа на продажбите на ОДУ за персонални компютри, фактурирани на разположените в ЕИП подразделения на HP и Dell.
Освен това Комисията приема, че тъй като антиконкурентното поведение по отношение на HP е започнало по-късно и с цел да се отчете развитието на картела, тя ще изчисли съответната стойност на продажбите поотделно за HP и Dell и ще приложи два мултипликационни коефициента в зависимост от продължителността.
На следващо място, Комисията решава, че тъй като споразуменията за съгласуване на цените по самото си естество са сред най-тежките нарушения на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП и картелът обхваща поне ЕИП, в случая за всички адресати на спорното решение се прилагат 16 % поради тежестта. Освен това Комисията посочва, че с оглед на обстоятелствата по случая е решила да добави допълнителни 16 % с възпираща цел.
На последно място, доколкото коригираният основен размер на наложената на жалбоподателите глоба е достигал определената горна граница от 10 % от оборота им, Комисията е трябвало да извърши ново коригиране на основание член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
Разпоредителната част на спорното решение, що се отнася до жалбоподателите, гласи следното:
„Член 1
Следните предприятия са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като през посочените периоди са участвали в единно продължено нарушение, съставено от няколко отделни нарушения, в сектора на оптичните дискови устройства в цялото ЕИП, и състоящо се в споразумения за съгласуване на цените:
[…]
д)
[жалбоподателите] от 23 юни 2004 г. до 17 ноември 2008 г. за съгласуването по отношение на Dell и HP.
[…]
Член 2
За посоченото в член 1 нарушение се налагат следните глоби:
[…]
д) [жалбоподателите], солидарно отговорни: 41304000 EUR;
[…]“.
III.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 5 януари 2016 г. жалбоподателите подават в секретариата на Общия съд жалба за пълна или частична отмяна на спорното решение и при условията на евентуалност, за намаляване на размера на наложената им глоба.
Жалбоподателите изтъкват девет основания в подкрепа на жалбата си. Първото основание е съществено процесуално нарушение и нарушение на правото на защита, второто, липса на компетентност на Комисията да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, третото, фактически грешки и грешки при прилагане на правото при определянето на географския обхват на нарушението, четвъртото, фактически грешки и грешки при прилагане на правото при установяването на единно продължено нарушение, петото, фактически грешки и грешки при прилагане на правото, що се отнася до твърденията, че са знаели за цялото нарушение, шестото, фактически грешки и грешки при прилагане на правото относно началната дата на участието им в картела, седмото, липса на доказателства за участието им в съгласувани практики или антиконкурентни споразумения, осмото, нарушение на правото на добра администрация поради прекомерната продължителност на разследването, и деветото, изтъкнато при условията на евентуалност, допуснати от Комисията грешки при изчисляването на размера на глобата.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля твърденията по всяко от тези основания, а оттам и жалбата в нейната цялост.
IV.

Исканията на страните
В жалбата си жалбоподателите молят Съда:
–
да отмени обжалваното съдебно решение,
–
да отмени спорното решение в отнасящата се до тях част,
–
да отмени наложената им с това решение глоба или да намали размера ѝ,
–
да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски, направени в първоинстанционното производство, както и в настоящото производство по обжалване, и
–
да постанови всяка подходяща с оглед на обстоятелствата по делото мярка.
Комисията моли Съда:
–
да отхвърли жалбата и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят всички съдебни разноски по настоящото производство.
V.

По жалбата пред Съда
Жалбоподателите изтъкват четири основания в подкрепа на жалбата си пред Съда, които по същество са свързани с преценката на Общия съд относно съответно, първо, констатацията на Комисията, че единното продължено нарушение, в което те са упрекнати, се състои от няколко отделни нарушения, второ, наличието на единно продължено нарушение, трето, правото на защита и четвърто, компетентността на Комисията.
А.

По първото основание
1.

Доводи на страните
В рамките на първото основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото при анализа на първите три части от първото основание за отмяна, изразяващо се в съществено процесуално нарушение и нарушение на правото на защита, доколкото е потвърдил, че разглежданото единно продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения, при положение че тази „двойствена“ квалификация не е била посочена в изложението на възраженията.
Това основание се подразделя на две части.
Като начало Комисията твърди, че Общият съд е потвърдил извода в спорното решение, че жалбоподателите са участвали в единно продължено нарушение. Поради това тя счита, че изтъкнатите от жалбоподателите доводи относно инцидентната според нея констатация, че това нарушение се състои от няколко отделни нарушения, са неотносими.
а)

Първата част от първото основание
В рамките на първата част от първото основание, която включва три оплаквания, жалбоподателите поддържат, че при анализа на първата част от първото изтъкнато от тях в първоинстанционното производство основание, отнасящо се до нарушение на правото на защита, Общият съд е допуснал няколко грешки при прилагане на правото.
Като цяло Комисията поддържа, първо, че е неправилно да се твърди, че е изложила съображения относно отделни нарушения едва на етапа на спорното решение. Общият съд правилно отбелязал в точка 60 от обжалваното съдебно решение, че в съображения 308, 353 и 354 от изложението на възраженията Комисията посочва сложна съвкупност от нарушения, споразумения или съгласувани практики. В точки 61—63 от това решение Общият съд също така правилно заключил от отговора на жалбоподателите на изложението на възраженията, че те са разбрали в какво са упрекнати и че са могли да се защитят по отношение на всички двустранни контакти, за които са обвинени. Освен това Общият съд правилно посочил в точки 56 и 57 от въпросното съдебно решение, от една страна, че понятието „единно продължено нарушение“ предполага съвкупност от действия на участниците, с които се преследва една и съща антиконкурентна икономическа цел, и от друга, че от самото понятие „единно продължено нарушение“ следва, че такова нарушение предполага съвкупност от действия или нарушения. Съответно жалбоподателите били изслушани както по въпросната сложна съвкупност от нарушения, така и по допълнителните критерии, които трябва да бъдат изпълнени, за да може да се установи наличието на единно продължено нарушение.
Второ, противно на твърденията на жалбоподателите, Комисията действително изтъкнала пред Общия съд, че е изслушала адресатите на спорното решение по разглежданите отделни нарушения. Трето, съдебната практика, установена с решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), и с решение на Общия съд от 10 октомври 2014 г., Soliver/Комисия (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), не била релевантна, доколкото в хода на административното производство на жалбоподателите била дадена възможност да разберат, че са упрекнати за всяко от действията, съставляващи единното продължено нарушение. Четвърто, от решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), следвало по-специално че адресатите на дадено решение трябва да бъдат изслушани по единното продължено нарушение и по действията, които го съставят. Това било направено в настоящия случай. Освен това от последното съдебно решение следвало също, че дори ако в нарушение на правото на защита на жалбоподателите в изложението на възраженията действията, за които са упрекнати, не са били ясно квалифицирани като по-ограничени нарушения, това не било в противоречие с практиката на Съда, която не изисквала такава квалификация, стига страните да са били изслушани по разглежданите действия.
1)

Първото оплакване в рамките на първата част от първото основание
Според жалбоподателите, след като в точки 55 и 56 от обжалваното съдебно решение правилно е изложил съдебната практика относно понятието „единно продължено нарушение“, припомняйки, от една страна, че нарушението на член 101 ДФЕС може да бъде извършено не само с отделно действие, но и с поредица от действия или с продължавано поведение, и от друга, че един или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължавано поведение биха могли и сами по себе си да съставляват нарушение на член 101 ДФЕС, Общият съд е трябвало да приеме в точки 57 и 58 от посоченото решение, че това понятие не предполага задължително наличието на нарушения от по-малък мащаб.
Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като не признал, че Комисията е трябвало да анализира ясно и да квалифицира всяко отделно нарушение от по-малък мащаб. Всъщност всяка допълнителна правна квалификация на дадено действие или поредица от действия в спорното решение трябвало да бъде ясно изложена в хода на административното производство, за да могат страните да бъдат изслушани и да могат да упражнят надлежно правото си на защита. Само фактът, че в спорното решение била изложена допълнителна констатация, която не се съдържала в изложението на възраженията, трябвало да накара Общия съд да констатира нарушение на правото на защита на жалбоподателите, което той не направил, като по този начин не се съобразил с решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), и решение на Общия съд от 10 октомври 2014 г., Soliver/Комисия (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Комисията поддържа, че жалбоподателите изопачават обжалваното съдебно решение, като внушават, че то се основава на хипотезата, че понятието „единно продължено нарушение“ непременно предполага наличието на по-ограничени отделни нарушения. В точки 55—57 от решението си обаче Общият съд посочвал, че това е възможно, а не задължително. Освен това жалбоподателите погрешно заключавали от решение от 10 октомври 2014 г., Soliver/Комисия (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), че Общият съд нямало да постанови отмяната на спорното решение, предмет на делото, по което е постановено това съдебно решение, ако твърдението за наличие на единно продължено нарушение предполага и твърдение за наличие на отделни нарушения от по-малък мащаб. Във всеки случай участието на жалбоподателите в единно продължено нарушение било потвърдено и те били изслушани по действията, съставящи това нарушение. Следователно Общият съд правилно заключил в точка 58 от обжалваното съдебно решение, че не е налице никакво несъответствие между изложението на възраженията и спорното решение и че правото на защита е било спазено.
2)

Второто оплакване в рамките на първата част от първото основание
Жалбоподателите поддържат, че дадено решение може да допълни и измени съдържащия се в изложението на възраженията анализ, за да вземе предвид отговорите на страните, но не може да въвежда допълнителни констатации за отделни нарушения.
В точка 59 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд допуснал грешка при прилагане на правото, като приел обратното. Вместо да приложи съдебната практика, правилно изложена в точка 51 от това решение, Общият съд просто приел, че окончателните изводи в дадено решение не трябва непременно да съответстват точно на неокончателната квалификация в изложението на възраженията, като се позовал на съдебната практика, цитирана в точка 53 от посоченото съдебно решение. Общият съд обаче не взел предвид, че свободата на Комисията била оправдана само за да се вземат предвид становищата на страните, а не за да се правят допълнителни констатации.
Комисията поддържа, че Общият съд е приложил правилно съдебната практика относно правото на изслушване. Противно на твърденията на жалбоподателите, Общият съд не бил длъжен да приложи в точка 59 от обжалваното съдебно решение съдебната практика, цитирана в точка 51 от това решение. Първо, доводите им били неотносими, тъй като в точка 59 бил изложен мотив, който не е необходим, за да се обоснове изводът в точки 64—66 от посоченото съдебно решение. Второ, съображенията на жалбоподателите се основавали на твърдяно съществено различие между изложението на възраженията и спорното решение, каквото нямало. Трето, в точки 51 и 53 от обжалваното съдебно решение не се посочвала разнопосочна съдебна практика. Четвърто, като се имало предвид, че в отговор на изложението на възраженията жалбоподателите отричали да са участвали в какъвто и да било неправомерен контакт и твърдели, че не били изпълнени необходимите критерии за установяване на единното продължено нарушение, Комисията имала право да вземе предвид тези доводи и да включи съображение 352 в спорното решение.
3)

Третото оплакване в рамките на първата част от първото основание
Жалбоподателите поддържат, че противно на приетото от Общия съд в точки 60—64 от обжалваното съдебно решение, в изложението на възраженията Комисията не е установила нарушения, различни от единно продължено нарушение. В изложението на възраженията не била дадена правна квалификация, допълнителна и различна спрямо тази като единно продължено нарушение, на нито едно друго действие, поредица от действия или вид поведение.
В точки 60—63 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно заключил, че изложението на възраженията е дало възможност на жалбоподателите да изразят становище по нарушения, различни от разглежданото единно продължено нарушение. Наличието на отделни нарушения било посочено само на две места в изложението на възраженията, без да е спазена степента на яснота, изисквана от цитираната в точка 52 от това съдебно решение съдебна практика, и в това изложение не била дадена никаква ясна квалификация и описание на отделните нарушения, съставящи единното продължено нарушение. В това отношение не били достатъчни само фактически описания.
Освен това, противно на посоченото от Общия съд, отговорът на жалбоподателите на изложението на възраженията не обосновавал твърдението, че жалбоподателите са имали възможност да се произнесат надлежно по отделните нарушения. Този отговор се отнасял само до доказателствата за единното продължено нарушение, но не и до каквото и да било отделно нарушение.
Комисията поддържа, че в изложението на възраженията е посочено твърдението за отделни нарушения, като Общият съд правилно е признал това. Първо, доводът, че в изложението на възраженията не е дадена правна квалификация, различна от тази като единно продължено нарушение, бил неотносим, тъй като обжалваното съдебно решение се основавало на хипотезата, че единствената правна квалификация на разглежданото нарушение е тази като единно продължено нарушение, което от своя страна предполага съвкупност от действия или нарушения. Второ, Общият съд правилно заключил, че от изложението на възраженията е видно, че това нарушение се състои от няколко отделни нарушения. В това изложение били определени обхватът и естеството на действията на жалбоподателите, а именно поредица от двустранни споразумения за съгласуване на цените, за които Комисията приела, че съставляват нарушение на член 101 ДФЕС. Следователно Общият съд основателно посочил в точки 61—63 от обжалваното съдебно решение, че жалбоподателите са били в състояние да разберат твърденията на Комисията. Трето, противно на твърденията на жалбоподателите, изразът „правна квалификация“ в точка 61 от това решение не можел да се разбира в смисъл, че означава правна квалификация, която надхвърля рамките на констатацията за единно продължено нарушение. Четвърто, жалбоподателите провеждали изкуствено разграничение между единното продължено нарушение и съставящите го отделни нарушения. Освен това съгласно практиката на Съда Комисията можела да квалифицира определени деяния едва на етапа на решението си, след като страните са имали възможност да дадат становище по установените от Комисията деяния и доколкото в изложението на възраженията са посочени релевантните правни принципи и фактически обстоятелства.
б)

Втората част от първото основание
В рамките на втората част от първото основание, която включва три оплаквания, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото в мотивите на обжалваното съдебно решение, като е отхвърлил втората и третата част от първото основание, представено от тях в първоинстанционното производство.
Пред Общия съд жалбоподателите поддържат, че мотивите на спорното решение относно правната квалификация на твърдените отделни нарушения са непълни или противоречиви, тъй като тази квалификация нито е посочена, нито обоснована. Поради това тези мотиви не позволили на жалбоподателите да разберат естеството и обхвата на установеното по отношение на тях нарушение, не съдържали релевантните съображения и разкривали вътрешни противоречия.
1)

Първото оплакване в рамките на втората част от първото основание
Жалбоподателите твърдят, първо, че като е презумирал в точки 76—78, както и в точки 81 и 82 от обжалваното съдебно решение, че единното продължено нарушение се състои от индивидуални нарушения, Общият съд е допуснал грешки при прилагане на правото.
Второ, като приел в точки 78, 80 и 82 от това решение, че различните индивидуални контакти съставляват отделни нарушения, самият Общ съд квалифицирал деянията, като по този начин навлязъл в правомощията, предоставени на Комисията с член 101 ДФЕС. В спорното решение обаче Комисията посочила само веднъж, в съображение 352 от спорното решение, нарушения, различни от единно продължено нарушение, без обаче да споменава индивидуални и двустранни контакти.
Комисията поддържа, че Общият съд правилно е заключил, че съображенията и разпоредителната част на спорното решение са последователни. Твърденията на жалбоподателите се основавали на неправилно тълкуване на обжалваното съдебно решение. Първо, в точка 78 от това съдебно решение Общият съд не заключил, че всеки двустранен контакт съставлява отделно нарушение. В точка 80 от посоченото съдебно решение той само припомнил, че в приложение I към спорното решение се съдържа списък на контактите, които могат да съставляват нарушения. При все това в точки 70—87 от същото решение Общият съд не взел отношение нито по изводите на Комисията, нито по въпроса дали двустранните контакти действително съставляват отделни нарушения. Второ, при условията на евентуалност Комисията твърди, че нито един от изводите, изложени в точки 80—84 от обжалваното съдебно решение, не се основава на схващането, че констатираните различни индивидуални контакти съставляват отделни нарушения. Следователно доводите на жалбоподателите били неотносими.
2)

Второто оплакване в рамките на втората част от първото основание
Според жалбоподателите Общият съд е допуснал и няколко грешки при прилагане на правото в точки 76—79 от обжалваното съдебно решение. Първо, той не отговорил на довода на жалбоподателите, че съображение 352 от спорното решение не било достатъчно, за да обоснове член 1 от него. В точка 76 от обжалваното съдебно решение само се приемало, че нямало непоследователност между това съображение и член 1. Второ, в точка 77 от посоченото съдебно решение се внушавало, че единното продължено нарушение непременно предполага отделни нарушения. Трето, точка 78 от това съдебно решение била опорочена поради същата презумпция. Всъщност било погрешно да се твърди, че в съображения 303 и 346 от спорното решение Комисията е констатирала, че индивидуалните контакти също нарушават член 101 ДФЕС. Четвърто, Общият съд не взел предвид собствената си практика по много сходни доводи.
Комисията твърди, че Общият съд правилно е заключил, че спорното решение не съдържа никакво противоречие. Той отговорил на твърденията в основата на оплакванията на жалбоподателите и следователно не бил длъжен да отговаря на твърдения за непоследователност, след като установил липсата на каквато и да било непоследователност.
3)

Третото оплакване в рамките на втората част от първото основание
За да отхвърли изтъкнатия в първоинстанционното производство довод за непълнота на мотивите на спорното решение, в точки 80—82 и 85 от обжалваното съдебно решение Общият съд допуснал няколко грешки при прилагане на правото.
В точка 80 от това решение Общият съд не отговорил на оплакванията на жалбоподателите. Всъщност спорното решение или приложение I към него не съдържали изводи относно отделните нарушения, посочени в член 1 от същото решение. Фактът, че Общият съд е посочил, че „Комисията ясно и недвусмислено описва функционирането на картела, прилагането на член 101, параграф 1 ДФЕС за твърдените действия, както и отговорниците за картела“, не бил релевантен, тъй като този извод не се отнасял до отделните нарушения, а до единното продължено нарушение. Съответно Общият съд не отговорил на довода, че дори и разглеждани заедно, съображение 352 и член 1 от спорното решение не дават яснота относно обхвата на посочените отделни нарушения.
Освен това изводът в точка 81 от обжалваното съдебно решение, че фактът, че същите тези отделни нарушения не предполагат допълнителна правна квалификация, която да бъде подробно изложена, не представлява липса на мотиви на посоченото решение, която да е в противоречие със съдебната практика, се основавал на погрешното схващане, че самата квалификация като единно продължено нарушение предполага съвкупност от действия или нарушения.
В точка 82 от посоченото съдебно решение Общият съд допуснал друга грешка, като приел, че в спорното решение отделните нарушения съответстват на твърдените различни двустранни контакти, въпреки че в това решение не била дадена квалификация на тези контакти.
В точка 85 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно разбрал жалбата, която тълкувал като излагаща подробни доводи за различните контакти, което показвало, че в спорното решение били изложени пълни мотиви и че на жалбоподателите е била дадена възможност да се защитят ефективно.
Комисията счита, че Общият съд правилно е заключил, че е изпълнила задължението за мотивиране. Първо, Комисията не била длъжна да взема отношение по обстоятелства, които са явно неотносими, без значение или очевидно второстепенни. В точки 80—84 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно заключил, че в спорното решение са посочени достатъчно подробно релевантните обстоятелства и ясно са указани естеството и обхватът на действията, за които са упрекнати жалбоподателите, начинът, по който член 101, параграф 1 ДФЕС се прилага за тези действия, и доказателствата в това отношение. Второ, имало само разлика в степента между констатацията за наличие на самостоятелни нарушения и тази за наличие на единно продължено нарушение. Съответно Комисията не била длъжна да изложи по-подробни мотиви, тъй като констатацията за наличие на отделни нарушения била само инцидентен извод с второстепенно значение в сравнение с основната констатация за наличие на единно продължено нарушение. Трето, жалбоподателите провеждали изкуствено разграничение между единното продължено нарушение и отделните нарушения, които го съставят. Като се има предвид, че тези нарушения се отнасяли до едни и същи факти и доказателства, доводите на жалбоподателите относно различните индивидуални контакти служели за оспорване както на констатацията за наличие на единно продължено нарушение, така и тази за наличие на отделни нарушения.
2.

Съображения на Съда
В рамките на първото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал няколко грешки при прилагане на правото, като е потвърдил, че единното продължено нарушение се състои от няколко отделни нарушения и че тази двойствена квалификация, възприета в спорното решение, действително е била посочена в изложението на възраженията и действително е била мотивирана в това решение.
В това отношение следва да се отбележи, че в член 1, буква д) от спорното решение Комисията по същество констатира, от една страна, наличието на единно продължено нарушение и от друга, наличието на „няколко отделни нарушения“, които съставят това нарушение.
В този контекст следва да се припомни също, че с първото основание се цели да се оспори единствено преценката на Общия съд по отношение на последната констатация, а именно за наличие на няколко отделни нарушения. За сметка на това посоченото основание не се отнася до преценката му по отношение на направения в тази разпоредба извод, че жалбоподателите са участвали в единно продължено нарушение.
От това следва, че противно на твърденията на Комисията, доколкото в случая тя е основала спорното решение на две отделни констатации за нарушение, твърденията по първото основание не може поначало да бъдат отхвърлени като неотносими.
а)

Предварителни бележки
Съгласно постоянната съдебна практика нарушението на член 101, параграф 1 ДФЕС може да бъде извършено не само с отделно действие, но и с поредица от действия или с продължавано поведение дори когато един или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължавано поведение биха могли и сами по себе си да съставляват нарушение на посочената разпоредба. Така, когато различните действия се вписват в „общ план“ поради своята еднаква цел, нарушаваща конкуренцията на вътрешния пазар, Комисията е в правото си да търси отговорност за тези действия в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно предприятието, участвало в такова единно продължено нарушение със свои собствени действия, които попадат в обхвата на понятието „споразумение“ или „съгласувана практика“ с антиконкурентна цел по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС и целят да допринесат за осъществяването на нарушението в неговата цялост, може да носи отговорност и за действията, извършени от други предприятия в рамките на същото нарушение, за целия период на участието му в посоченото нарушение (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както отбелязва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, участието на предприятие в единно продължено нарушение не предполага то да е участвало пряко във всички антиконкурентни действия, които съставляват това нарушение (вж. в този смисъл решение от 22 октомври 2020 г., Silver Plastics и Johannes Reifenhäuser/Комисия,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, т.
и цитираната съдебна практика).
Първото основание следва да бъде анализирано именно с оглед на тези съображения.
б)

По първата част от първото основание
В рамките на първата част от първото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешки при прилагане на правото, вследствие на които е приел, че Комисията не е нарушила правото им на защита. Първо, в точки 57 и 58 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно приел, че понятието за единно продължено нарушение предполага наличието на отделни нарушения с по-малко значение. Второ, в точка 59 от обжалваното съдебно решение Общият съд приел, че окончателните изводи в дадено решение не трябва непременно точно да съответстват на неокончателната квалификация в изложението на възраженията, като пропуснал да уточни, че тази свобода на Комисията при квалифицирането е оправдана само за да се вземат предвид становищата на страните, а не за да се правят допълнителни констатации. Трето, в точки 60—64 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно приел, че в изложението на възраженията Комисията е установила нарушения, различни от единното продължено нарушение.
В това отношение следва да се припомни, първо, че понятието „единно продължено нарушение“ предполага съвкупност от действия, които и сами по себе си могат да съставляват нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС. Макар при посочените в точки 72 и 73 от настоящото решение условия съвкупност от действия да може да се квалифицира като единно продължено нарушение, от това не може да се направи извод, че всяко от тези действия само по себе си и взето поотделно трябва непременно да бъде квалифицирано като отделно нарушение на тази разпоредба. Всъщност за тази цел Комисията трябва все пак да установи и квалифицира като такова нарушение всяко от посочените действия и след това да докаже участието на съответното предприятие, което е обвинено за тях.
В този смисъл Съдът вече е постановил, че решение на Комисията, в което глобален картел се квалифицира като единно продължено нарушение, може да се раздели само ако, от една страна, в хода на административното производство на посоченото предприятие е дадена възможност да разбере, че е обвинено в извършването и на всяко от деянията, съставляващи това нарушение, и следователно да се защити в тази насока и от друга страна, ако въпросното решение е достатъчно ясно в това отношение (вж. по аналогия решение от 6 декември 2012 г., Комисия/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, т.
).
Второ, що се отнася до правото на защита, съгласно постоянната съдебна практика зачитането на това право във всяко производство, което може да доведе до санкции, и по-конкретно до глоби или до периодични имуществени санкции, представлява основен принцип на правото на Съюза, който трябва да бъде стриктно спазван от Комисията (вж. в този смисъл решение от 5 март 2015 г., Комисия и др./Versalis и др.,
C‑93/13 P и C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, т.
и цитираната съдебна практика).
Регламент № 1/2003 предвижда, че на страните се изпраща изложение на възраженията, в което трябва ясно да са посочени всички съществени данни, на които Комисията се основава в този етап на процедурата. Подобно изложение на възраженията съставлява процесуална гаранция, с която се прилага основополагащ принцип на правото на Съюза, който принцип изисква правото на защита да се зачита във всяко производство, което може да доведе до налагането на санкции. Този принцип изисква по-конкретно изложението на възраженията, отправено от Комисията до предприятие, на което тя възнамерява да наложи санкция за нарушение на правилата на конкуренция, да съдържа съществените обстоятелства, установени по отношение на него, като деянията, в които то се упреква, дадената им квалификация и доказателствата, на които се основава Комисията, за да има предприятието възможност да изложи ефективно доводите си в рамките на воденото срещу него административно производство (вж. в този смисъл решение от 3 септември 2009 г., Papierfabrik August Koehler и др./Комисия,
C‑322/07 P, C‑327/07 P и C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Действително, както припомня генералният адвокат в точка 88 от заключението си, Комисията може да уточни в окончателното си решение възприетата от нея в изложението на възраженията неокончателна правна квалификация на деянията, като вземе предвид установените в хода на административното производство обстоятелства, било за да реши да не поддържа възраженията, които са се оказали неоснователни, било за да структурира и допълни както от фактическа, така и от правна страна доводите си в подкрепа на възраженията, които продължава да поддържа (вж. в този смисъл решение от 5 декември 2013 г., SNIA/Комисия,
C‑448/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:801
, т.
—
). Това обаче означава, че в изложението на възраженията Комисията трябва да посочи всяка правна квалификация на деянията, която възнамерява да възприеме в окончателното си решение.
От това следва, че правото на защита на съответното предприятие е нарушено поради несъответствие между изложението на възраженията и окончателното решение само когато възприето в последното решение възражение не е било посочено в изложението на възраженията или не е било посочено така, че да позволи на адресатите на това изложение да представят надлежно доводите си в рамките на образуваното срещу тях производство.
Следователно, когато Комисията има намерение да упрекне адресатите на изложението на възраженията не само в извършването на единно продължено нарушение, но и на всяко от съставящите това нарушение действия, взети индивидуално като отделни нарушения, зачитането на правото на защита на тези адресати изисква в това изложение Комисията да посочи необходимите данни, за да им позволи да разберат, че тя повдига обвинения срещу тях както за посоченото единно продължено нарушение, така и за всяко от тези отделни нарушения.
В точки 50—53 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно припомня принципите относно зачитането на правото на защита в рамките на производство за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС. По-нататък, в точки 55 и 56 от това решение той припомня някои аспекти на понятието „единно продължено нарушение“, и по-специално че това понятие предполага съвкупност от действия на участниците, с които се преследва една и съща антиконкурентна икономическа цел.
С оглед на посоченото в точка 83 от настоящото решение обаче Общият съд не е могъл да направи извод в точка 57 от обжалваното съдебно решение, че самото понятие „единно продължено нарушение“ предполага „съвкупност от действия или нарушения“ и че жалбоподателите не могат да твърдят, че Комисията е добавила допълнителна правна квалификация в член 1 от спорното решение, като не само приема за установено единното продължено нарушение, но и че то се състои от няколко „отделни нарушения“. Всъщност подобен извод се основава на погрешното схващане, че всяко от действията, попадащи в обхвата на единно продължено нарушение, съставлява отделно нарушение, а това не е непременно така.
Също така, макар в точка 53 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно да припомня принципите относно спазването на правото на защита в производство за установяване на нарушение на член 101, параграф 1 ДФЕС, както прави по същество и в точка 59 от това решение, от това той не може да направи извода, че посочването в изложението на възраженията на възможността за квалифициране на посочените действия като „отделни нарушения“ само по себе си е достатъчно с оглед на изискванията, припомнени в точки 77—83 от настоящото решение.
По-специално само посочването в изложението на възраженията на възможността за такова квалифициране като „отделни нарушения“ в рамките на анализ на единно продължено нарушение не е достатъчно, за да се позволи на съответното предприятие да изложи надлежно доводите си в рамките на административното производство, образувано срещу него във връзка с тези отделни нарушения.
По този начин Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото. Всъщност, при липсата на ясно указание в изложението на възраженията жалбоподателите е нямало как да разберат, че Комисията възнамерява да ги преследва не само за твърдяното в това изложение единно продължено нарушение, но и за няколко отделни нарушения, състоящи се от посочените в това изложение различни двустранни контакти.
От това следва, че като е приел, че Комисията не е нарушила правото на защита на жалбоподателите, Общият съд неминуемо е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото в изложението на възраженията не са посочени съществените обстоятелства, установени по отношение на тях във връзка с тези отделни нарушения, и по-специално квалификацията, която ще бъде дадена на действията, в които са упрекнати.
Поради това твърденията по първата част от първото основание трябва да бъдат приети.
в)

По втората част от първото основание
В рамките на втората част от първото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешки при прилагане на правото, вследствие на които е приел, че Комисията не е изложила противоречиви и непълни мотиви в спорното решение. В точки 76—85 от обжалваното съдебно решение Общият съд, първо, презумирал, че единното продължено нарушение непременно се състои от индивидуални нарушения. Второ, той също така заменил със свои мотивите на Комисията, като приел, че разглежданите в случая различни индивидуални контакти съставляват отделни нарушения. Трето, той не изложил пълни мотиви за решението си да отхвърли довода на жалбоподателите, че съображение 352 и член 1 от спорното решение не давали достатъчно яснота за обхвата на тези отделни нарушения.
В това отношение следва да се припомни, на първо място, че съгласно постоянната съдебна практика изискваните от член 296 ДФЕС мотиви трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, издала спорния акт, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на съда на Европейския съюз — да упражни своя контрол. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията, определени в член 296 ДФЕС, трябва да се преценява не само с оглед на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (решение от 10 юли 2019 г., Комисия/Icap и др.,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика задължението за мотивиране не предполага, че Общият съд трябва в изложението си да следва изчерпателно и едно по едно всички представени от страните по спора съображения. Следователно мотивите могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които Общият съд не е приел доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя съдебен контрол (вж. по-специално решение от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch Austria/Комисия,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, т.
и цитираната съдебна практика).
На трето място, както е припомнено при анализа на първата част от първото основание, от факта, че Комисията квалифицира съвкупност от действия като единно продължено нарушение, не може да се заключи, че всяко от тези действия, само по себе си и взето поотделно, непременно трябва да бъде квалифицирано като отделно нарушение. Всъщност, ако Комисията реши да квалифицира разглежданите действия като отделно нарушение и да подведе жалбоподателите под отговорност за тях, тя трябва все пак да разгледа посочените действия поотделно и да докаже, че съставляват нарушение, както и че жалбоподателите са участвали в извършването на всяко едно от тях.
Ето защо, когато Комисията възнамерява да упрекне жалбоподателите, че са участвали не само в „единно продължено нарушение“, но и в няколко отделни нарушения, съответстващи на действия, съставляващи това нарушение, тя трябва да уточни и мотивира правната квалификация като отделно нарушение, която дава на всяко от тези действия.
В случая Общият съд имплицитно е приел в точки 76—78 и в точки 81 и 82 от обжалваното съдебно решение, че единното продължено нарушение непременно се състои от индивидуални нарушения. Всъщност в точка 76 от това съдебно решение той посочва, че самото понятие „единно продължено нарушение“ предполага съвкупност от действия или нарушения и от това прави извода, без да дава други уточнения, че следователно отделните нарушения, посочени в член 1 от спорното решение, не представляват допълнителна правна квалификация. Това смесване на понятието „нарушение“ с понятието „действие“ се забелязва и в точки 78, 81 и 82 от посоченото съдебно решение.
Вследствие на смесването на тези понятия Общият съд е приел в точки 82—84 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е изложила пълни мотиви в решението си, при положение че от спорното решение не следва, че Комисията е квалифицирала всеки от разглежданите двустранни контакти като отделни нарушения.
По този начин обаче Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото. Всъщност, противно на приетото от Общия съд, мотивите за констатацията, че са налице няколко отделни нарушения, които жалбоподателите извършили, така както тези мотиви са изложени в съображение 352 от спорното решение, не са пълни. От това съображение следва, че с оглед на фактите, описани в раздел 4 от посоченото решение и в приложение I към него, всяко проявление на възприетото поведение или всяка съвкупност (или няколко съвкупности) от двустранни контакти има за цел да ограничи конкуренцията и следователно съставлява нарушение на член 101 ДФЕС, без обаче Комисията да излага причините, поради които според нея жалбоподателите следва да бъдат подведени под отговорност за всяко от действията, за които са упрекнати, не само като „единно продължено нарушение“, но и като няколко отделни нарушения на член 101 ДФЕС.
От това следва, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е счел, че Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране на спорното решение, приемайки, че освен в единно продължено нарушение жалбоподателите са участвали и в няколко отделни нарушения.
Поради това трябва да бъдат приети твърденията по втората част от първото основание, а оттам и тези по това основание в неговата цялост.
Б.

По второто основание
В рамките на второто основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал няколко грешки при прилагане на правото, като е определил приложимия правен критерий, за да се установи наличието на единно продължено нарушение. Това основание се подразделя на две части.
1.

По първата част от второто основание
а)

Доводи на страните
В рамките на първата част от второто основание жалбоподателите поддържат, че точки 123, 205 и 206 от обжалваното съдебно решение са опорочени поради грешка при прилагане на правото, що се отнася до приложимия правен критерий, за да се установи наличието на единно продължено нарушение.
В тях Общият съд неправилно посочвал, че не е необходимо да се проверява дали между твърдените действия има връзка на взаимно допълване, за да бъдат квалифицирани като единно продължено нарушение. Това обаче било в противоречие с практиката на Общия съд, съгласно която връзката на взаимно допълване била необходимо условие, за да се установи наличието на такова нарушение, винаги когато няма пряко доказателство за изричен план, обединяващ различните съставни елементи на нарушението. Решение от 19 декември 2013 г., Siemens и др./Комисия (
C‑239/11 P, C‑489/11 P и C‑498/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:866
), на което се позовава Общият съд, се отнасяло до факти, различни от тези по настоящото дело, тъй като участниците в картела по делото, по което е постановено това решение, са подписали предварително и писмено изричен план. Също така решения от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch Belgium/Комисия (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), и от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch/Комисия (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
), се вписвали в различен фактически контекст спрямо този по настоящото дело.
Съгласно посочената от жалбоподателите съдебна практика просто някои сходства между различни съвкупности от действия не били достатъчни, за да се докаже наличието на единно продължено нарушение. Следвало също да се докаже, че действията взаимно се допълват и че между тях има взаимодействие.
Според Комисията твърденията по първата част от второто основание са неоснователни.
б)

Съображения на Съда
В рамките на първата част от второто основание жалбоподателите по същество упрекват Общия съд, че е приел, че просто някои сходства между различни съвкупности от действия са достатъчни, за да се докаже наличието на единно продължено нарушение, без да е необходимо да се доказва, че действията взаимно се допълват и че между тях има взаимодействие.
В това отношение трябва да се припомни, че за да бъдат квалифицирани различни действия като единно продължено нарушение, не следва да се проверява дали между тях има връзка на взаимно допълване, в смисъл че всяко от тях е предназначено да противостои на една или повече последици от нормалното развитие на конкуренцията, и дали посредством взаимодействие допринасят за настъпването на всички търсени от извършителите им антиконкурентни последици в рамките на цялостен план, насочен към постигане на единна цел. За сметка на това условието относно понятието „единна цел“ предполага да се провери дали съществуват елементи, които характеризират различните деяния, съставляващи нарушението, и които могат да указват, че фактическото поведение на други участващи предприятия няма същия предмет или същите антиконкурентни последици, поради което не се вписва в един „общ план“ поради своята еднаква цел за нарушение на конкуренцията във вътрешния пазар (решение от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch/Комисия,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, т.
и цитираната съдебна практика).
От тази практика на Съда не може да се заключи, че тя се прилага само в случаи, при които има пряко доказателство за изричен план, обединяващ различните съставни елементи на дадено нарушение, и че при липсата на такива доказателства подобна връзка на взаимно допълване е необходимо условие, за да се установи наличието на такова нарушение. Напротив, в решенията, посочени в точка 103 от настоящото решение, Съдът всъщност дава общи пояснения, отнасящи се до всички единни продължени нарушения, независимо от това как фактически са извършени.
Следователно доводът на жалбоподателите се основава на неправилно тълкуване на практиката на Съда.
В точки 205 и 206 от обжалваното съдебно решение Общият съд правилно е приел, че определящият критерий за наличието на единно продължено нарушение е този, съгласно който различните действия, които са част от нарушението, се вписват в „общ план“, насочен към единна цел. В това отношение той уточнява, че не е необходимо да се проверява дали между посочените действия има връзка на взаимно допълване, за да ги квалифицира като единно продължено нарушение. Съответно Общият съд не може да бъде упрекнат, че не се е съобразил с практиката на Съда.
Поради това твърденията по първата част от второто основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
2.

По втората част от второто основание
а)

Доводи на страните
В рамките на втората част от второто основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал грешки при прилагане на правото във връзка с наличието на общ план или на единно продължено нарушение. В обжалваното съдебно решение Общият съд приложил неправилно релевантния правен критерий, установен в решения от 19 декември 2013 г., Siemens и др./Комисия (
C‑239/11 P, C‑489/11 P и C‑498/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:866
), от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch Belgium/Комисия (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), и от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch/Комисия (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
В точки 209—213 от обжалваното съдебно решение Общият съд неправилно приел, че сходствата между твърдените действия са релевантни и достатъчни критерии, за да се установи единно продължено нарушение, и че наличието на връзка на взаимно допълване не е необходимо условие в това отношение. Жалбоподателите обаче поддържат, че макар сходството на действията да е релевантен критерий, той не е достатъчен и, при липсата на пряко доказателство за взаимодействие или за предварително изготвен изричен план, само наличието на такава връзка би могло да докаже наличието на подобно нарушение.
Според Комисията твърденията по втората част от второто основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
б)

Съображения на Съда
В рамките на втората част от второто основание жалбоподателите упрекват Общия съд за това, че в точки 209—213 от обжалваното съдебно решение е приел, че сходствата между действията са релевантни и достатъчни критерии, за да се установи единно продължено нарушение, и че наличието на връзка на взаимно допълване не е необходимо условие в това отношение.
Във връзка с това от практиката на Съда следва, че за да докаже наличието на обща цел за различни действия, които могат да бъдат квалифицирани заедно като единно продължено нарушение, Комисията може да вземе предвид различни обективни обстоятелства като сходството при прилагането на съответните тайни споразумения и материалните, географските и времевите припокривания между съответните практики (вж. в този смисъл решение от 26 януари 2017 г., Villeroy & Boch Belgium/Комисия,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
, т.
).
Общият съд обаче по същество отбелязва в точка 209 от обжалваното съдебно решение, че Комисията е подчертала, че различните тайни контакти се отнасят до един и същ продукт, имат сходно съдържание, до голяма степен са с едни и същи участници, имат един и същ географски обхват и преследват една и съща цел, и че от това е заключила, че тези различни обективни обстоятелства представляват релевантни косвени доказателства за наличието на цялостен план.
По-нататък, в точка 212 от обжалваното съдебно решение Общият съд припомня, че сходствата между действията, за които са упрекнати жалбоподателите, са релевантни критерии за доказване на наличието на единно продължено нарушение. Уточнява, че са релевантни и други критерии, като например дали са участвали едни и същи физически лица или дали е един и същ географският обхват на съответните практики.
Съответно, противно на твърденията на жалбоподателите, Общият съд не е приел, че сходствата между разглежданите действия са достатъчни, за да се докаже наличието на единно продължено нарушение, а че тези сходства са само един от критериите за доказване на наличието на общ план, който е едно от условията, за да се установи такова нарушение.
Следователно Общият съд правилно е приел в точка 213 от обжалваното съдебно решение, че изтъкнатите от жалбоподателите сходства са релевантни критерии, за да се определи дали различните действия, съставляващи единното продължено нарушение, са част от общ план, насочен към единна цел, без да е необходимо да се установява някакъв вид „синергия между действията, за които е повдигнато обвинение“.
Поради това твърденията по втората част от второто основание, а оттам и по основанието в неговата цялост следва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
В.

По третото основание
1.

Доводи на страните
В рамките на третото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точки 120—130 от обжалваното съдебно решение е отхвърлил довода им, че Комисията е нарушила правото им на защита, като е въвела в спорното решение нов съществен критерий, а именно този за връзката на взаимно допълване между действията, в които са упрекнати, за да се установи наличието на единно продължено нарушение, при положение че този критерий не е бил посочен в изложението на възраженията и не им е била предоставена възможност да изразят становище по него преди приемането на това решение.
Общият съд обаче приел, първо, в точки 120—125 от това съдебно решение, че подобна връзка не е съществен критерий за установяване на наличието на единно продължено нарушение, и второ, в точки 126—130 от посоченото съдебно решение, че въвеждането на този нов елемент в спорното решение не нарушава правото на защита на жалбоподателите, тъй като окончателното решение на Комисията не трябва непременно да бъде точно копие на изложението на възраженията.
Що се отнася до последното съображение, жалбоподателите поддържат, че Общият съд е приложил неправилно релевантния правен критерий, за да прецени дали е налице нарушение на правото на защита. Всъщност според тях различията между изложението на възраженията и окончателното решение на Комисията може да се отнасят само до доводите, изтъкнати в хода на административното производство от адресатите на това изложение. Следователно Общият съд неправилно приел, че е законосъобразно в спорното решение да се направи определящ анализ и съществено изменение на следвания в изложението на възраженията подход, за да се докаже наличието на единно продължено нарушение.
Според Комисията твърденията по третото основание трябва да бъдат отхвърлени или като неотносими, или като неоснователни.
2.

Съображения на Съда
В рамките на третото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точки 120—130 от обжалваното съдебно решение е допуснал грешка при прилагане на правото, като е отхвърлил оплакването им, че Комисията е нарушила правото им на защита, прилагайки за първи път на етапа на спорното решение критерия за връзката на взаимно допълване между твърдените действия.
В това отношение следва да се припомни, че член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003 предвижда, че на страните се изпраща изложение на възраженията. Съгласно постоянната съдебна практика в това изложение трябва да са посочени ясно всички съществени обстоятелства, на които се основава Комисията на този етап на производството. Те могат да бъдат представени накратко и решението, което Комисията приема вследствие на това, не трябва непременно да повтаря изложението на възраженията, тъй като последното е подготвителен документ и правната оценка на фактите в него съвсем не е окончателна (решение от 25 март 2021 г., Slovak Telekom/Комисия,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че тъй като възприетата в изложението на възраженията правна квалификация на фактите по дефиниция може да бъде само неокончателна, последващо решение на Комисията не може да бъде отменено само с мотива, че изводите, направени в крайна сметка от тези факти, не съответстват точно на тази неокончателна квалификация. Всъщност Комисията трябва да изслуша адресатите на изложението на възраженията и евентуално да вземе предвид изразеното от тях становище в отговор на посочените възражения, като промени анализа си именно за да се зачете правото им на защита. В този смисъл Комисията трябва да може да уточни тази квалификация в окончателното си решение, като вземе предвид установените в хода на административното производство обстоятелства, било за да се откаже от оказалите се неоснователни възражения, било за да преформулира и допълни както от фактическа, така и от правна страна доводите си в подкрепа на възраженията, които продължава да поддържа, при условие че взема предвид само факти, по които заинтересуваните лица са имали възможност да представят обяснения, и че в хода на административното производство е посочила необходимите за защитата на интересите им обстоятелства (решение от 25 март 2021 г., Slovak Telekom/Комисия,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, т.
и цитираната съдебна практика).
В точки 120—130 от обжалваното съдебно решение обаче Общият съд е отхвърлил оплакването на жалбоподателите, че Комисията е нарушила правото им на защита, като е установила наличието на единно продължено нарушение въз основа на нов съществен критерий, а именно този за връзката на взаимно допълване между твърдените действия, без да е посочила този критерий в изложението на възраженията.
За да стигне до този извод, Общият съд припомня практиката на Съда, посочена в точка 107 от настоящото решение, съгласно която не е необходимо да се проверява дали между разглежданите действия има връзка на взаимно допълване, за да могат те да бъдат квалифицирани заедно като единно продължено нарушение. От това той заключава в точки 124 и 125 от обжалваното съдебно решение, че такава връзка на взаимно допълване не е съществено обстоятелство по смисъла на съдебната практика, припомнена в точка 127 от настоящото решение, и че следователно Комисията не е била длъжна да анализира тази връзка в изложението на възраженията.
От това следва, че по този начин Общият съд се е съобразил с практиката на Съда и че не може да бъде упрекнат, че е допуснал твърдяната грешка при прилагане на правото.
Поради това твърденията по третото основание трябва да бъдат отхвърлени като неоснователни.
Г.

По четвъртото основание
В рамките на четвъртото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че е допуснал съществено процесуално нарушение, не е изложил мотиви относно отхвърлянето на изтъкнатото от тях в първоинстанционното производство второ основание, а именно липса на компетентност на Комисията да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, както и че е допуснал грешки при преценката на условията за допустимост на доказателствата.
По посоченото второ основание жалбоподателите по същество твърдят, че Комисията не е доказала своята „вътрешна компетентност“, тъй като в спорното решение не е доказала, че действията им са засегнали търговията между държавите членки по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС, поради което не е била компетентна да им наложи глоба на основание на тази разпоредба и на член 53 от Споразумението за ЕИП. С обжалваното съдебно решение, по-специално в точки 169, 173 и 177 от него, Общият съд отхвърлил твърденията по посоченото основание, като приел, че Комисията е доказала своята „външна компетентност“ въз основа на критерия за „осъществяването“, доколкото ОДУ са били продавани в ЕИП.
Четвъртото основание се подразделя на три части.
1.

По първата част от четвъртото основание
а)

Доводи на страните
Първата част от четвъртото основание се отнася до непълнота на мотивите на обжалваното съдебно решение във връзка с второто основание, което е изтъкнато от жалбоподателите в първоинстанционното производство и е за липса на компетентност на Комисията да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП. Що се отнася до първата част от посоченото второ основание, отнасяща се до твърдението за липса на доказателства за въздействието на картела върху търговията между държавите членки, Общият съд не отговорил на доводите на жалбоподателите и, за да ги отхвърли, се съсредоточил върху неправилния критерий за компетентност, а именно критерия за осъществяването.
При все това критерият за външната компетентност и критерият за вътрешната компетентност не били взаимоизключващи се. Критерият за външната компетентност бил предпоставка за прилагането на член 101 ДФЕС, когато укоримите действия се извършват извън Съюза или ЕИП. Дори обаче този критерий да е изпълнен, Комисията все пак трябвало да определи дали разглежданите действия може да засегнат търговията между държавите членки.
Жалбоподателите изтъкнали в първоинстанционното производство, че поради липса на достатъчно доказателства за търговия с ОДУ между държавите членки Комисията не доказала, че търговията между държавите членки била засегната по смисъла на член 101 ДФЕС и на член 53 от Споразумението за ЕИП. Общият съд не отговорил на тези доводи, а само изложил нелогични или необосновани мотиви, доколкото пренебрегнал липсата на представени от Комисията доказателства и в точка 174 от обжалваното съдебно решение смесил наличието на продажби към Dell и HP в ЕИП с това на евентуални продажби на ОДУ в рамките на ЕИП.
Според Комисията твърденията по първата част от четвъртото основание са неоснователни.
б)

Съображения на Съда
В рамките на първата част от четвъртото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че не е изложил мотиви в отговор на повдигнатото от тях в първоинстанционното производство основание за липса на компетентност на Комисията. Той не отговорил на доводите им и, за да ги отхвърли, се съсредоточил върху неправилния критерий за компетентност.
Както бе припомнено в точка 93 от настоящото решение, от една страна, задължението за мотивиране не предполага, че Общият съд трябва в изложението си да следва изчерпателно и едно по едно всички представени от страните по спора съображения. Следователно мотивите могат да бъдат и имплицитни, при условие че дават възможност на заинтересованите лица да се запознаят с причините, поради които Общият съд не е приел доводите им, а на Съда — да разполага с достатъчно данни, за да упражни своя съдебен контрол.
От друга страна, съгласно постоянната съдебна практика, за да бъде изпълнено условието, съгласно което споразумение по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС трябва да може да засегне търговията между държавите членки, е необходимо въз основа на съвкупност от фактически и правни обстоятелства то да позволява с достатъчна степен на вероятност да се предвиди, че то може да упражнява пряко или непряко, действително или потенциално въздействие върху търговските потоци между държавите членки по начин, който да поражда опасения, че то може да възпрепятства осъществяването на единния пазар между държавите членки. Трябва освен това въздействието да не бъде незначително (решение от 16 юли 2015 г., ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се отбележи, че в точки 170—172 от обжалваното съдебно решение Общият съд по-специално приема, че Комисията е доказала надлежно, че адресатите на спорното решение са доставяли ОДУ на своите клиенти Dell и HP, които са били установени в няколко държави членки. Макар обаче тези обстоятелства да са представени в рамките на преценката на т.нар. критерий за „осъществяването“, жалбоподателите са били напълно в състояние да разберат, че те са достатъчни, за да се докаже, че Комисията е установила, че търговията между държавите членки може да бъде засегната, още повече че по-нататък, в точки 179—191 от това решение, Общият съд е разгледал оплакването на жалбоподателите за липса на преценка на значителността на въздействието на разглеждания картел върху търговията между държавите членки. Като е отхвърлил това оплакване, в точка 187 от обжалваното съдебно решение Общият съд изрично е постановил, че Комисията е изпълнила критерия търговията между държавите членки да може да бъде засегната, предвиден в точка 53 от Насоките относно понятието за засягане на търговията, което се съдържа в членове [101 ДФЕС и 102 ДФЕС] (
ОВ C 101, 2004 г., стр. 81
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 4, стр. 149).
От това следва, че макар и имплицитни, мотивите на Общия съд са позволили на жалбоподателите да се запознаят с причините, поради които той не е приел твърденията по първата част от второто основание на първоинстанционната им жалба.
Поради това твърденията по първата част от четвъртото основание трябва да бъде отхвърлени като неоснователни.
2.

По втората част от четвъртото основание
а)

Доводи на страните
В рамките на втората част от четвъртото основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че доказателствата във връзка с условието търговията между държавите членки да може да бъде засегната, на които Комисията се е позовала за първи път в писмената си защита в първоинстанционното производство, са допустими по-специално защото тези доказателства са били споменати в изложението на възраженията.
В точка 176 от обжалваното съдебно решение Общият съд приел, че доказателствата, на които Комисията се позовала за първи път в писмената си защита в първоинстанционното производство в подкрепа на нейните изводи относно посоченото условие, са допустими. Според Общия съд тези доказателства са били посочени в изложението на възраженията.
Първо, в това изложение не бил направен никакъв извод по въпроса за засягането на търговията между държавите членки. Второ, противно на извода на Общия съд, някои от документите, на които Комисията се позовала в първоинстанционното производство, не били цитирани в изложението на възраженията в подкрепа на извода ѝ за нейната компетентност. Някои от тях не били споменати. Други били споменати в изложението на възраженията, но не и в спорното решение, което означавало, че Комисията вече не ги счита за релевантни. Други пък били споменати в изложението на възраженията и в спорното решение, но в части от тях, които нямали никаква връзка с преценката на условието търговията между държавите членки да може да бъде засегната.
Съдът обаче постановил, че дори документите, които обвиненото предприятие вече познава, не могат да бъдат надлежно цитирани в решение, ако преди това не са били споменати и разгледани в изложението на възраженията.
Комисията поддържа, че твърденията по втората част от четвъртото основание са неоснователни и във всички случаи неотносими.
б)

Съображения на Съда
В рамките на втората част от четвъртото основание жалбоподателите упрекват Общия съд, че в точка 176 от обжалваното съдебно решение е приел, че доказателствата, на които Комисията се позовава в писмената си защита в първоинстанционното производство в подкрепа на изводите си относно условието търговията между държавите членки да може да бъде засегната, са допустими, въпреки че Комисията се е позовала за първи път на тези доказателства.
В това отношение следва да се отбележи, че видно от точка 170 от обжалваното съдебно решение, въз основа на съображения 53, 270 и 464—468 от спорното решение Общият съд потвърждава преценката на Комисията относно това условие. Като се има предвид обаче, че доказателствата, на които се позовава Комисията и които са изтъкнати от жалбоподателите, са посочените от Общия съд в точки 171 и 172 от това решение, трябва да се констатира, че те са изложени за изчерпателност спрямо изложените в точка 170 мотиви, поради което твърденията по втората част от четвъртото основание трябва да се приемат за неотносими.
3.

По третата част от четвъртото основание
а)

Доводи на страните
В рамките на третата част от четвъртото основание жалбоподателите поддържат, че „доказателствата“, на които Комисията се позовава в първоинстанционното производство, са недопустими, ирелевантни и недостатъчни. Твърденията по тази част се отнасят до изтъкнатите от Комисията доводи и щели да бъдат относими само в случай че Съдът отмени обжалваното съдебно решение.
Първо, доказателствата относно Dell били ирелевантни по мотивите, изложени в точка 46 от писмената реплика пред Общия съд. Второ, фактът, че HP е имало продажбени офиси в Обединеното кралство, бил ирелевантен по мотивите, изложени в точка 47 от тази реплика. Трето, доказателствата, цитирани в бележки под линия 74 и 75 от писмената защита пред Общия съд просто потвърждавали неоспорено обстоятелство, а именно че съответните предприятия са снабдявали Dell и HP в ЕИП с ОДУ с произход извън ЕИП. Четвърто, в бележка под линия 25 от писмената дуплика пред Общия съд Комисията цитирала различен пасаж от документ ID 1412/4, цитиран в бележка под линия 74 от писмената защита. Този документ бил посочен в писмената дуплика, за да се обоснове извод, който не се съдържал нито в изложението на възраженията, нито в спорното решение. Следователно този нов извод в подкрепа на законосъобразността на спорното решение бил недопустим на етапа на жалбата пред Общия съд и поради това посоченият документ следвало също да се счита за недопустим. Пето, доказателствата, цитирани в бележка под линия 76 от писмената защита, били напълно ирелевантни. Те се отнасяли до продажби, които били извършени в различен сегмент от пазара към клиенти, различни от Dell и HP, и които били извън обхвата на разглежданите действия.
Що се отнася до доказателствата, цитирани за първи път в бележка под линия 26 от дупликата, Комисията вадела от преписката документ, който според нея сочел, че някои доставчици на ОДУ, снабдяващи HP, били установени в ЕИП, което доказвало наличието на търговия вътре в ЕИП. Този документ не бил допустим по-специално защото не бил нито споменат, нито разгледан в изложението на възраженията или в спорното решение, за да се докаже въздействие върху търговията в ЕИП.
Според Комисията твърденията по третата част от четвъртото основание са неоснователни.
б)

Съображения на Съда
В рамките на третата част от четвъртото основание жалбоподателите поддържат, че „доказателствата“, на които Комисията се позовава в първоинстанционното производство, са недопустими, ирелевантни и недостатъчни. Твърденията по тази част се отнасят до изтъкнатите от Комисията доводи и щели да бъдат относими само в случай че Съдът отмени обжалваното съдебно решение.
Достатъчно е да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика основание, представено за първи път в рамките на производството по обжалване пред Съда, трябва да бъде отхвърлено като недопустимо. В производството по обжалване Съдът е компетентен само да прецени съображенията на Общия съд във връзка с обсъдените пред него основания. Да се позволи на страна да изтъкне за първи път в това производство основание, което не е посочила пред Общия съд, би означавало да ѝ се позволи да сезира Съда, чиито правомощия в производството по обжалването са ограничени, със спор с по-широк обхват от този, който е бил разгледан от Общия съд (решение от 10 юли 2014 г., Telefónica и Telefónica de España/Комисия,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това твърденията по третата част от четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени като недопустими. Ето защо твърденията по това основание трябва да бъдат отхвърлени в тяхната цялост като частично недопустими, частично неотносими и частично неоснователни.
VI.

По отмяната на обжалваното съдебно решение
От точки 76—100 от настоящото решение следва, че като е постановил, че Комисията не е нарушила правото на защита на жалбоподателите и е изпълнила задължението си да мотивира спорното решение, приемайки, че освен в единно продължено нарушение жалбоподателите са участвали и в няколко отделни нарушения, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото.
При това положение обжалваното съдебно решение трябва да бъде отменено.
VII.

По жалбата пред Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз, ако жалбата е основателна, Съдът отменя решението на Общия съд. В този случай той може сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия съд за постановяване на решение.
В случая Съдът следва да постанови окончателно решение по делото, тъй като фазата на производството го позволява.
Както е видно от точка 34 от настоящото решение, жалбоподателите изтъкват девет основания пред Общия съд.
По първото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, че Комисията е нарушила правото им на защита, като е приела за първи път в спорното решение, че са участвали в няколко отделни нарушения, съставляващи единното продължено нарушение, за което са обвинени, без да е изложила това твърдение в хода на административното производство. Това решение било опорочено и поради липса на мотиви, тъй като в него Комисията не посочила причините, поради които е приела, че жалбоподателите са участвали в тези отделни нарушения.
Що се отнася до оплакването за нарушение на задължението за мотивиране, следва да се приеме, че по съображенията, изложени в точки 91—99 от настоящото решение, в решението си Комисията не е изложила мотиви относно участието на жалбоподателите в посочените отделни нарушения.
Ето защо твърденията по първото основание, изтъкнато от жалбоподателите в подкрепа на жалбата им пред Общия съд, трябва да бъдат приети в частта, в която Комисията е упрекната, че в спорното решение не е изложила пълни мотиви за участието на жалбоподателите в отделните нарушения.
Предвид изложеното по-горе, с оглед на уточненото в точки 68—71 от настоящото решение и без да е необходимо да се разглеждат другите доводи, представени в рамките на първото основание, член 1, буква д) от спорното решение трябва да бъде отменен в частта, в която се установява, че жалбоподателите са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в няколко отделни нарушения.
По второто основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, че Комисията не е компетентна да приложи член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП. Те поддържат по същество, че в спорното решение Комисията не доказва, че търговията между държавите членки е била засегната от действията, за които са упрекнати, и че поради това тя не е компетентна да им наложи глоба на основание член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 165—177 и 181—190 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по второто основание.
По третото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите оспорват, че твърдяното нарушение е обхващало цялото ЕИП, противно на посоченото в член 1 от спорното решение. Те изтъкват, че продажбата на ОДУ от участниците в картела се е ограничавала до Dell и HP, които са установени съответно в Нидерландия и в Германия. Поддържат, че мястото, където клиентите купуват съответните стоки, е определящо за проверката дали е извършено нарушение. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 194—199 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по третото основание.
По четвъртото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите оспорват изводите на Комисията относно наличието на единно продължено нарушение на член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП. В рамките на първата част от това основание те твърдят, че доказването на връзка на взаимно допълване между различните индивидуални антиконкурентни действия е същественият критерий, за да се установи наличието на такова нарушение, и че в спорното решение Комисията не е успяла да докаже надлежно тази връзка. В рамките на втората част от това основание жалбоподателите оспорват извода на Комисията, че действията по отношение на Dell и HP да довели до единно нарушение. Първо, те поддържат, че действията по отношение на Dell и HP не са преследвали единна антиконкурентна цел, тъй като става въпрос за два отделни клиента. Второ, те отбелязват, че действията по отношение на Dell не допълват тези по отношение на HP, тъй като между тях не е имало взаимодействие. Трето, те считат, че изброените в това решение сходства относно продуктите, начина на действие, съдържанието и географския обхват не са достатъчни, за да се докаже наличието на такава връзка. Четвърто, те изтъкват, че действията по отношение на Dell и HP от гледна точка на продължителността, участниците, клиентите, участващите физически лица и географските зони по същество са били различни, противно на посоченото в спорното решение. Пето, жалбоподателите твърдят, че изтъкнатите в същото решение доказателства не са достатъчни и не са релевантни, за да се докаже, че разглежданите действия взаимно се допълват.
Що се отнася до първата част от четвъртото основание, Съдът възприема мотивите, изложени в точки 204—216 от обжалваното съдебно решение във връзка с точки 107—110 и точки 116—120 от настоящото решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по първата част от това основание. Що се отнася до втората част от посоченото основание, Съдът възприема мотивите, изложени в точки 220—240 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по втората част от същото основание. Поради това твърденията по четвъртото основание трябва да бъдат отхвърлени в тяхната цялост.
По петото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите изтъкват, че Комисията не е доказала надлежно, че те са знаели или е трябвало да знаят за цялото единно продължено нарушение, установено в спорното решение, както и за участието на всички останали участници. Ето защо според жалбоподателите Комисията не може да ги подведе под отговорност за участие в това нарушение и спорното решение трябва да бъде отменено в неговата цялост, доколкото се отнася до тях. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 246—277, 280—345 и 349—358 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по петото основание.
По шестото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, че Комисията не е доказала надлежно, че са знаели за всички конститутивни елементи на твърдения картел, нито за действията на другите участници в картела, считано от 23 юни 2004 г. Те отбелязват в това отношение, че е нямало как да узнаят за единната цел на посочения картел преди 20 юни 2006 г., като това е датата, от която се счита, че носят отговорност за свързаните с HP контакти, и че следователно спорното решение трябва да бъде отменено в неговата цялост. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 362—373 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по шестото основание.
По седмото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, най-напред, че Комисията не е доказала надлежно, че двустранните контакти, поради които се твърди, че са участвали в констатираното единно продължено нарушение, представляват неправомерни споразумения по смисъла на член 101, параграф 1 ДФЕС. На следващо място, те поддържат, че Комисията не е доказала надлежно наличието на каквото и да е съгласуване на антиконкурентна воля по отношение на всеки от твърдените осем двустранни контакта. Освен това те оспорват факта, че Комисията се е основала на изявления на предприятията, поискали освобождаване от глоби или намаляване на техния размер, и поставят под въпрос доказателствената стойност на тези изявления, както и доказателствата от момента на настъпване на фактите, по-специално справките за телефонните разговори. На последно място, те считат, че при тези контакти само е обменена информация и че следователно размерът на наложената им глоба трябва да бъде намален. Според тях това преквалифициране на действията им би могло да доведе до последващ иск за обезщетение за вреди. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 377—463 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по седмото основание.
По осмото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, че разследването е продължило прекалено дълго спрямо обема на преписката, броя на участниците, факта, че са засегнати само двама клиенти, сравнително кратката продължителност на твърдяното от Комисията единно продължено нарушение и липсата на каквото и да било извънредно обстоятелство от естество да оправдае дълго разследване. Според тях констатацията, че разследването е продължило прекалено дълго, трябва да доведе до намаляване на размера на наложената глоба с поне 5 %. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 467—472 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по осмото основание.
По деветото основание на жалбата пред Общия съд жалбоподателите твърдят, че Комисията неправилно е определила размера на наложената им глоба. Това основание се подразделя на три части, а именно, първо, Комисията не взела предвид факта, че жалбоподателите са еднопродуктови предприятия, второ, тя не отчела други обстоятелства, ограничаващи тежестта на индивидуалните действия на TSST KR, и трето, не преценила правилно особените обстоятелства на разглежданото нарушение при определянето на коефициента за обща тежест. Съдът възприема мотивите, изложени в точки 477—485, 489—497 и 501—507 от обжалваното съдебно решение. Ето защо по изложените в тези точки съображения трябва да бъдат отхвърлени твърденията по деветото основание.
Що се отнася до размера на глобата, посочена в член 2, буква д) от спорното решение, Съдът смята, че нито обстоятелствата, изтъкнати от жалбоподателите по настоящото дело, нито някакво императивно съображение дават основание той да упражни правомощието си за пълен съдебен контрол съгласно член 261 ДФЕС и член 31 от Регламент № 1/2003, за да намали този размер.
При това положение следва член 1, буква д) от спорното решение да бъде отменен в частта, в която се установява, че жалбоподателите са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в няколко отделни нарушения, и жалбата да се отхвърли в останалата ѝ част.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е основателна и Съдът се произнася окончателно по спора, той се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този правилник, приложим към производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от него, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. В член 138, параграф 3 от посочения правилник се уточнява, че ако всяка от страните е загубила по едно или няколко от предявените основания, всяка страна понася направените от нея съдебни разноски. Съдът обаче може да реши една от страните да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски, и част от съдебните разноски на другата страна, ако обстоятелствата по делото оправдават това.
В случая жалбоподателите са направили искане Комисията да бъде осъдена да заплати всички съдебни разноски във връзка с първоинстанционното производство и с производството по обжалване и последната е загубила по предявените основания на етапа на обжалването, както и частично по предявените в първоинстанционното производство основания. Жалбоподателите са загубили частично по основанията, предявени от тях в първоинстанционното производство. При това положение с оглед на обстоятелствата по делото Съдът счита, че Комисията следва да бъде осъдена да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски във връзка както с първоинстанционното производство, така и с производството по обжалване, всички съдебни разноски, направени от жалбоподателите в настоящото производство по обжалване, и половината от съдебните разноски, направени от тях в първоинстанционното производство. Жалбоподателите понасят половината от съдебните разноски, направени от тях в първоинстанционното производство.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отменя решение на Общия съд на Европейския съюз от 12 юли 2019 г., Toshiba Samsung Storage Technology и Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Комисия (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
).

2)
Отменя член 1, буква д) от Решение C(2015) 7135 final на Комисията от 21 октомври 2015 година относно производство по член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за ЕИП (Дело AT.39639 — Оптични дискови устройства) в частта, в която се установява, че Toshiba Samsung Storage Technology Corp. и Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. са нарушили член 101 ДФЕС и член 53 от Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г., като в периода от 23 юни 2004 г. до 17 ноември 2008 г. са участвали в няколко отделни нарушения.

3)
Отхвърля жалбата в останалата ѝ част.

4)
Осъжда Европейската комисия да понесе, наред с направените от нея съдебни разноски във връзка както с първоинстанционното производство, така и с производството по обжалване, всички съдебни разноски, направени от Toshiba Samsung Storage Technology Corp. и Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. в настоящото производство по обжалване, и половината от съдебните разноски, направени от тях в първоинстанционното производство.

5)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp. и Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. понасят половината от съдебните разноски, направени от тях в първоинстанционното производство.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.