CELEX: 62015TJ0145
FEGA și FEADR
Măsuri legate de suprafață
Cheltuieli excluse de la finanțare
Corecții financiare forfetare
Articolul 52 din Regulamentul (UE) nr. 1306/2013
Obligația de motivare
Proporționalitate

Contextul și istoricul litigiului
Articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 73/2009 al Consiliului din 19 ianuarie 2009 de stabilire a unor norme comune pentru sistemele de ajutor direct pentru agricultori în cadrul politicii agricole comune și de instituire a anumitor sisteme de ajutor pentru agricultori, de modificare a Regulamentelor (CE) nr. 1290/2005, (CE) nr. 247/2006, (CE) nr. 378/2007 și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1782/2003 (
JO 2009, L 30, p. 16
) impune statelor membre să instituie un sistem integrat de administrare și control (denumit în continuare „IACS”). IACS este principalul instrument de administrare și control pentru schemele de ajutoare pe suprafață. În temeiul articolului 15 din Regulamentul nr. 73/2009, IACS cuprinde printre altele o bază de date electronică a exploatațiilor agricole și a cererilor de ajutoare, precum și un sistem de identificare a parcelelor agricole bazat pe un sistem electronic de date geografice (denumit în continuare „LPIS‑GIS”), în conformitate cu articolul 17 din regulamentul menționat.
În cadrul gestiunii partajate, sistemul global de gestiune și control al cheltuielilor agricole, prevăzut de reglementarea Uniunii Europene în vederea obținerii unei asigurări suficiente cu privire la eficiența gestionării riscului de eroare privind legalitatea și regularitatea ajutoarelor, cuprinde în esență patru niveluri:
—
primul nivel constă în structura administrativă obligatorie la nivelul statelor membre, întemeiată pe înființarea de agenții de plăți și a unei autorități însărcinate cu autorizarea lor;
—
al doilea nivel constă în sisteme detaliate de control și sancțiuni disuasive care urmează să fie aplicate de către agențiile de plăți;
—
al treilea nivel constă în controale
ex post
efectuate de organisme de certificare independente desemnate de statele membre în conformitate cu articolul 7 din Regulamentul (CE) nr. 1290/2005 al Consiliului din 21 iunie 2005 privind finanțarea politicii agricole comune (
JO 2005, L 209, p. 1
, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 193) și cu articolul 5 din Regulamentul (CE) nr. 885/2006 al Comisiei din 21 iunie 2006 de stabilire a normelor de aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1290/2005 în ceea ce privește autorizarea agențiilor de plăți și a altor entități precum și lichidarea conturilor FEGA și FEADR (
JO 2006, L 171, p. 90
, Ediție specială, 14/vol. 2, p. 37), aplicabile
ratione temporis
la momentul controalelor care revin organismului de conciliere român pentru anii de cerere 2009 și 2010;
—
al patrulea nivel constă în închiderea conturilor realizată de Comisia Europeană și care cuprinde închiderea anuală a conturilor, precum și închiderea multianuală de conformitate.
Prin Decizia de punere în aplicare (UE) 2015/103 din 16 ianuarie 2015 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și al Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) (
JO 2015, L 16, p. 33
, denumită în continuare „decizia atacată”), Comisia a exclus de la finanțarea Uniunii, printre alte cheltuieli, anumite cheltuieli efectuate de România pentru anii de cerere 2009 și 2010.
Prin această decizie, o sumă totală de 128368775 de euro – care se descompune în 92471526 de euro pentru postul bugetar 6701 și 35897249 de euro pentru postul bugetar 6711 – a fost astfel exclusă de la finanțarea de către Uniune prin aplicarea unor rate forfetare de corecție de 10 % cheltuielilor aferente anului de cerere 2009 și de 5 % celor aferente anului de cerere 2010 ca urmare a unor „[d]eficiențe ale controalelor administrative încrucișate și ale controalelor la fața locului”.
Decizia atacată închide astfel o procedură de verificare a conformității, în temeiul articolului 52 din Regulamentul (UE) nr. 1306/2013 al Parlamentului European și al Consiliului din 17 decembrie 2013 privind finanțarea, gestionarea și monitorizarea politicii agricole comune și de abrogare a Regulamentelor (CEE) nr. 352/78, (CE) nr. 165/94, (CE) nr. 2799/98, (CE) nr. 814/2000, (CE) nr. 1290/2005 și (CE) nr. 485/2008 ale Consiliului (
JO 2013, L 347, p. 549
), aplicabil
ratione temporis
la momentul adoptării acestei decizii, la 16 ianuarie 2015.
În cadrul gestiunii partajate între statele membre și Uniune a Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și a Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR), ajutoarele pe suprafață înlăturate de la finanțarea de către Uniune prin decizia atacată fuseseră plătite agricultorilor de Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură (APIA), și anume agenția de plăți română însărcinată cu gestionarea și controlul schemelor de ajutor. Ansamblul deficiențelor de control constatate privesc determinarea suprafețelor eligibile, cu excepția uneia dintre acestea – deficiența J (a se vedea punctul 20 de mai jos), referitoare la plățile anticipate și la calculul sancțiunilor.
Decizia atacată se întemeiază pe deficiențe privind controlul de către APIA al condițiilor de eligibilitate a ajutoarelor, constatate de Comisie în cadrul a două anchete privind ajutoarele pe suprafață, desfășurate în România în perioada 2-6 noiembrie 2009 pentru anul de cerere 2009 (ancheta AA/2009/20) și în perioada 27 septembrie-1 octombrie 2010 pentru anul de cerere 2010 (ancheta AA/2010/16), în temeiul articolului 37 din Regulamentul nr. 1290/2005. Aceste anchete au avut ca obiect să se determine dacă administrarea și controlul schemelor de ajutor pe suprafață s‑au desfășurat în conformitate cu legislația Uniunii pentru anul de cerere, „obiectivul mai specific al auditului [constând în] monitorizarea punerii în aplicare a măsurilor de remediere referitoare la deficiențele Sistemului Integrat de Administrare și Control (în conformitate cu Planul de Acțiune)”. Potrivit informațiilor furnizate de România și necontestate de Comisie, acest plan de acțiune pe trei ani, având ca obiect în principal actualizarea LPIS‑GIS român cu imagini ortofotografice din 2008, 2009 și 2010, a fost instituit, în acord cu Comisia, începând cu luna iunie 2009 și a fost încheiat la sfârșitul anului 2011.
Prin scrisorile din 7 aprilie 2010 și din 18 martie 2011, Comisia a comunicat României constatările sale în urma acestor anchete, precum și solicitări de informații suplimentare, conform articolului 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 885/2006. Autoritățile române au răspuns prin scrisorile din 7 iunie 2010 și din 19 mai 2011.
Comisia a convocat o reuniune bilaterală, care s‑a desfășurat la 1 iunie 2012. Procesul‑verbal al acestei reuniuni a fost comunicat autorităților române prin scrisoarea din 17 ianuarie 2013. La punctul 3 din acest proces‑verbal, intitulat „Concluzie și impact financiar”, Comisia arată că „își menține poziția inițială conform căreia sistemul implementat în România prezintă unele deficiențe majore, în principal în ceea ce privește LPIS‑GIS și efectuarea controalelor la fața locului și a controalelor administrative”. Aceasta precizează că, „[î]n conformitate cu Documentul VI/5330/97 [intitulat «Orientări privind calculul consecințelor financiare în cadrul pregătirii deciziei de închidere a conturilor FEOGA‑„Garantare”»], aceste deficiențe corespund unor puncte slabe ale controalelor principale (și anume controalele administrative încrucișate și controalele la fața locului) și ale controalelor auxiliare (și anume plățile și calculul sancțiunilor) și au creat un risc de pierderi pe scară largă pentru fond în ceea ce privește cheltuielile în temeiul primului și al celui de al doilea pilon [al politicii agricole comune]”. Ea adaugă că, „[c]u toate acestea, în ceea ce privește impactul financiar al constatărilor, autorităților române li se amintește faptul că au posibilitatea de a furniza dovezi clare că riscul pentru fonduri este mai mic decât corecția forfetară care se aplică în mod normal în conformitate cu documentul de lucru menționat”.
Autoritățile române au răspuns prin scrisoarea din 18 martie 2013.
Prin scrisoarea din 21 august 2013, Comisia a comunicat României, în conformitate cu articolul 11 alineatul (2) al treilea paragraf din Regulamentul nr. 885/2006, propunerea sa de excludere de la finanțarea de către Uniune a sumelor de 90174906 euro pentru anul de cerere 2009 și de 50362738 de euro pentru anul de cerere 2010. Motivele acestei excluderi și măsurile în legătură cu care Comisia intenționa să aplice astfel o corecție de 10 % pentru anul de cerere 2009 și de 5 % pentru anul de cerere 2010 erau menționate în anexele 1 și 2 la această scrisoare.
Prin scrisoarea din 4 octombrie 2013, România a sesizat organismul de conciliere cu această propunere de corecție financiară, în conformitate cu articolul 16 alineatul (1) din Regulamentul nr. 885/2006. Raportul organismului de conciliere, întocmit la 21 martie 2014, a fost comunicat autorităților române la data de 26 martie 2014.
În raportul său, organismul de conciliere constată că a fost posibil să se ajungă la un acord parțial între părți pe baza următoarelor considerații:
„6.1.
Organismul constată că părțile sunt de acord să revizuiască baza corecției în ceea ce privește posibilul transfer al unor sume aferente anului financiar 2009 către anul financiar 2010 și în ceea ce privește recuperările importante, sub rezerva probelor care vor fi prezentate de autorități.
6.2.
Referitor la nivelul corecției, rata forfetară de 10 % propusă pentru anul 2009 este mai mare decât cea (de 7,4 %) aplicată pentru anul 2008 și decât cea propusă pentru anul 2010. Organismul ridică problema dacă nivelul corecției pentru anul 2009 nu ar putea fi determinat mai bine printr‑un exercițiu similar celui care a fost acceptat pentru anul 2008. Totuși, aceasta ar presupune că respectivele calcule acoperă toate deficiențele și că privesc riscul suportat de fonduri. Organismul nu este în măsură să hotărască dacă acest lucru este posibil.
6.3.
Organismul ia notă de procentajul ridicat de recuperări declarat de autorități [și le] solicită acestora să prezinte serviciilor [Comisiei] un proces‑verbal exact al sumelor creditate către fonduri, precum și dovada faptului că recuperările au drept cauză [deficiențele invocate de Comisie ale sistemului integrat de control și de administrare român, ale controalelor administrative și ale controalelor la fața locului, precum și ale calculului plăților și al sancțiunilor].
În mod logic, dacă corecțiile calculate și propuse de autorități sunt corecte, baza financiară a corecți[ilor] trebuie să fie redusă în cazul în care mai bine de jumătate din ajutoarele necuvenite au fost restituite.”
Având în vedere acest raport, prin scrisoarea din 11 aprilie 2014, România a comunicat Comisiei informații suplimentare.
Prin scrisoarea din 19 iunie 2014, Comisia a comunicat României poziția sa finală.
Prin scrisoarea din 19 ianuarie 2015, Comisia a notificat României decizia atacată împreună cu raportul de sinteză. În primul rând, în acest raport, Comisia trece în revistă diversele deficiențe constatate și înlătură evaluarea individuală de către autoritățile române a impactului financiar asupra bugetului Uniunii a fiecăreia dintre deficiențele pe care le identificase sub literele „A”, „E”, „F”, „G” și „I”. În al doilea rând, Comisia concluzionează în același raport,
primo
, că, în lipsa unor informații suplimentare din partea autorităților române, nu este posibilă calcularea riscului de prejudiciu financiar pentru Uniune, ceea ce justifică aplicarea unei rate forfetare. Comisia se întemeiază în această privință pe conținutul rapoartelor organismului de certificare referitoare la anii de cerere 2009 și, respectiv, 2010. Comisia subliniază în esență că acest organism a formulat o opinie fără rezerve în ceea ce privește populația inclusă în IACS, dar că a atras totuși atenția asupra existenței posibile a unei erori materiale în statisticile pentru această populație, cu o limită superioară de eroare de 2,7 % pentru anul de cerere 2009 și de 4,24 % pentru anul de cerere 2010. În plus, pentru acest din urmă an, Comisia invocă lipsa fiabilității ratei de eroare calculate de organismul de certificare român, întemeindu‑se pe raportul de audit al Curții de Conturi a Uniunii Europene privind validarea de către acest organism de certificare a statisticilor de control pentru cheltuielile FEGA acoperite de IACS (procedura de asigurare consolidată) în ceea ce privește exercițiul financiar 2011, care corespunde anului de cerere 2010.
Secundo
, pentru stabilirea ratei corecției forfetare aplicabile, Comisia apreciază că deficiențele în funcționarea LPIS‑GIS și controalele administrative încrucișate justifică o rată a corecției de 10 % pentru anul de cerere 2009. În ceea ce privește anul de cerere 2010, Comisia consideră că aceste deficiențe justifică o rată de 5 %, date fiind în special actualizarea imaginilor LPIS‑GIS și îmbunătățirea controalelor administrative încrucișate.
Mai precis, în ceea ce privește, mai întâi, anul de cerere 2009, Comisia arată în raportul de sinteză că trei serii de deficiențe determinau un risc de prejudiciu financiar. Aceste diverse deficiențe, constatate în urma auditurilor (a se vedea punctul 7 de mai sus) și înregistrate de la A la J de Comisie au fost astfel repartizate în trei grupe.
Prima serie de deficiențe este constituită din disfuncționalități ale LPIS‑GIS (deficiențele A și B, a se vedea punctul 23 de mai jos) și din deficiențe în controalele administrative încrucișate (deficiențele C, D și E). Lacunele referitoare la aceste controale‑cheie ar justifica aplicarea unei rate de corecție financiară de 10 %, în conformitate cu orientările Comisiei privind aplicarea corecțiilor financiare definite în documentul intitulat „Orientări privind calculul consecințelor financiare în cadrul pregătirii deciziei de închidere a conturilor FEOGA‑«Garantare»” (denumit în continuare „documentul VI/5330/97”), care prevede aplicarea unei astfel de rate în lipsa sau în cazul ineficienței unuia sau a mai multe controale‑cheie.
A doua serie de deficiențe constatate privește controalele la fața locului și vizitele pe teren (deficiențele F și G), precum și controalele la fața locului consecutive controalelor prin teledetecție (deficiențele H și I). Combinația acestor deficiențe în realizarea unor controale‑cheie justifică, potrivit Comisiei, aplicarea unei rate de corecție de 5 %, în conformitate cu documentul VI/5330/97, care prevede aplicarea acestei rate atunci când toate controalele‑cheie au fost realizate, fără însă a respecta numărul, frecvența sau rigoarea preconizate de reglementarea aplicabilă.
A treia serie de deficiențe privește calculul plăților și al sancțiunilor (deficiența J). Aceste deficiențe, care se referă la controale auxiliare, justifică astfel, potrivit Comisiei, aplicarea ratei de corecție de 2 % prevăzute de documentul VI/5330/97. În timp ce primele două serii de deficiențe, menționate la punctele 18 și 19 de mai sus, privesc atât FEGA, cât și FEADR, a treia serie privește numai FEADR.
Ratele de corecție de 5 % și de 2 %, justificate, potrivit Comisiei, de cea de a doua și, respectiv, de cea de a treia serie de deficiențe (a se vedea punctele 19 și 20 de mai sus), sunt absorbite de rata de 10 % aplicată din cauza primei serii de deficiențe (a se vedea punctul 18 de mai sus), în conformitate cu documentul VI/5330/97, care prevede că, în cazul în care același sistem cuprinde mai multe deficiențe, ratele forfetare nu sunt cumulative, deficiența cea mai gravă fiind considerată indicativă pentru riscurile prezentate de sistemul de control în ansamblul său.
În continuare, în ceea ce privește anul de cerere 2010, din raportul de sinteză reiese că Comisia a considerat că două serii de deficiențe determină un risc de prejudiciu financiar pentru fonduri.
Prima serie constă în disfuncționalități ale LPIS‑GIS deja constatate pentru anul de cerere 2009 (a se vedea punctul 18 de mai sus), și anume:
—
deficiența A, referitoare la imprecizii în LPIS‑GIS român, anumite terenuri neeligibile nefiind încă excluse din suprafața maximă eligibilă a parcelelor de referință;
—
deficiența B, referitoare la inexactități în informațiile comunicate de autoritățile române fermierilor, în 2009 și în 2010, în pofida unor îmbunătățiri, în cadrul obligației României de a furniza formulare prestabilite. Această deficiență ar fi condus la un număr mare de erori, atestat de un număr important de fermieri care au efectuat supradeclarări.
Tot în raportul de sinteză, Comisia arată că aceste deficiențe A și B, care privesc controale‑cheie, justifică o corecție financiară de 5 %, având în vedere îmbunătățirile aduse în 2010 LPIS‑GIS român datorită actualizării imaginilor ortofotografice.
A doua serie de deficiențe invocată de Comisie în raportul de sinteză, pentru anul de cerere 2010, este identică cu a treia serie invocată în ceea ce privește anul de cerere 2009 (a se vedea punctul 20 de mai sus) și corespunde astfel deficienței J. Aceasta justifică, potrivit Comisiei, aplicarea unei rate de 2 %, absorbită de rata de 5 % aplicată pe baza primei serii, în conformitate cu documentul VI/5330/97 (a se vedea punctele 21 și 24 de mai sus).
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 29 martie 2015, România a introdus prezenta acțiune. Faza scrisă a procedurii a fost închisă în urma depunerii memoriului în duplică, la 16 octombrie 2015.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 13 noiembrie 2015, România a solicitat organizarea unei ședințe de audiere a pledoariilor, indicând motivele pentru care dorea să fie ascultată. Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a șaptea) a admis această cerere.
Întrucât un membru al camerei a fost împiedicat să judece, președintele Camerei a șaptea a desemnat, în temeiul articolului 17 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, un alt judecător pentru a completa camera.
În cadrul măsurilor de organizare a procedurii, Tribunalul a adresat un anumit număr de întrebări scrise părților, la care acestea au răspuns în termenul stabilit.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 14 iulie 2016.
România solicită Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate în măsura în care aceasta o privește;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea României la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
În susținerea acțiunii, România invocă trei motive. Primul motiv se întemeiază pe încălcarea articolului 52 din Regulamentul nr. 1306/2013, precum și a documentului VI/5330/97. Celelalte două motive se întemeiază pe încălcarea obligației de motivare și, respectiv, a principiului proporționalității.
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că, în afară de ceea ce privește deficiența H, referitoare la întârzierile în vizitele la fața locului (a se vedea punctul 19 de mai sus), România nu contestă deficiențele de control care îi sunt reproșate.
România contestă, în schimb, consecințele financiare deduse în decizia atacată din deficiențele constatate. Fără a nega existența anumitor deficiențe în IACS român, aceasta invocă în particular eforturile pe care le‑a realizat în vederea sporirii calității LPIS‑GIS (a se vedea punctele 1 și 7 de mai sus). Actualizarea acestui sistem ar fi fost realizată cu imagini ortofotografice din 2008, 2009 și 2010 și încheiată la 1 februarie 2010. De altfel, Comisia ar fi recunoscut aceste îmbunătățiri.
În această privință, România amintește că anul 2007 a fost primul an în care IACS a fost aplicat în această țară. APIA, responsabilă cu implementarea și gestionarea schemelor de sprijin destinate susținerii agriculturii (a se vedea punctul 6 de mai sus), ar fi întâmpinat anumite dificultăți în 2007 și în 2008, din cauza specificității structurilor agricole din România, cu milioane de exploatații familiale de mici dimensiuni. Prin urmare, Comisia, întrucât a constatat nereguli în privința funcționării LPIS‑GIS și în privința efectuării controalelor la fața locului subsecvente controalelor administrative încrucișate, a aplicat o corecție financiară de 10 % pentru anul de cerere 2007 și o corecție de 7,4 % pentru anul de cerere 2008, calculată potrivit metodei extrapolării pe baza ratei de eroare rezultate din statisticile de control certificate, care fusese propusă de autoritățile române.
În prezenta cauză, România reproșează Comisiei că a aplicat, în pofida ameliorărilor realizate (a se vedea punctul 35 de mai sus), o corecție financiară forfetară de 10 % pentru anul de cerere 2009 și de 5 % pentru anul de cerere 2010, în loc să calculeze riscul real de pierdere financiară pentru Uniune, precum pentru anul de cerere 2008 (a se vedea punctul 36 de mai sus). Potrivit metodei de calcul prin extrapolare, rata de corecție nu ar trebui să depășească 5,5 % pentru anul de cerere 2009 și 3,989 % pentru anul de cerere 2010.
În contextul prezentului litigiu, este oportun să se examineze mai întâi al doilea motiv, întemeiat pe încălcarea obligației de motivare.
România reproșează Comisiei că nu a indicat în niciun moment motivele pentru care nu a luat în considerare argumentele și dovezile prezentate de autoritățile române în ceea ce privește posibilitatea de a calcula riscul de prejudiciu financiar pentru fondurile Uniunii. În această privință, România a arătat, atât în înscrisurile sale, cât și în ședință, că propusese în cursul procedurii administrative două metode de calcul alternative. În ceea ce privește prima dintre aceste metode, întemeiată pe o evaluare individuală a consecințelor financiare ale fiecăreia dintre deficiențele constatate, Comisia nu ar fi expus motivele pentru care a respins evaluările individuale efectuate de autoritățile române, care arătau că riscul de pierderi generat de majoritatea deficiențelor era redus sau inexistent. Comisia nu ar fi motivat nici refuzul său de a aplica în prezenta cauză a doua metodă propusă, întemeiată pe o extrapolare a rezultatelor statisticilor de control.
România susține, cu titlu subsidiar, că, presupunând că aplicarea unei rate forfetare a fost motivată corespunzător cerințelor legale și justificată, în conformitate cu articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1306/2013, de imposibilitatea de a stabili mai precis riscul de prejudiciu financiar fără a depune eforturi disproporționate, ceea ce România contestă, decizia atacată nu răspunde nici cerințelor obligației de motivare în ceea ce privește alegerea ratei de 10 % pentru anul de cerere 2009 (a se vedea punctul 18 de mai sus) și a ratei de 5 % pentru anul de cerere 2010 (a se vedea punctele 24 și 25 de mai sus).
Prin urmare, trebuie examinate succesiv obiecțiile sus‑menționate, întemeiate pe insuficiența motivării privind, în primul rând, refuzul Comisiei de a efectua o evaluare individuală a riscului de pierdere generat pentru fondurile Uniunii de fiecare dintre deficiențele constatate, în al doilea rând, refuzul Comisiei de a aplica în prezenta cauză metoda de calcul prin extrapolare și, în al treilea rând, aplicarea unei rate de 10 % în temeiul primei serii de deficiențe în ceea ce privește anul de cerere 2009 și a unei rate de 5 % în temeiul primei serii de deficiențe constatate pentru anul de cerere 2010. Cu titlu introductiv, trebuie formulate câteva observații pertinente pentru aprecierea celor trei obiecții.
Observații introductive
În primul rând, trebuie amintit că obligația de motivare prevăzută la articolul 296 TFUE constituie o normă fundamentală de procedură care trebuie diferențiată de problema temeiniciei motivării, aceasta din urmă ținând de legalitatea pe fond a actului în litigiu. În această perspectivă, motivarea trebuie să fie adaptată naturii actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii adoptate, iar instanței competente să își exercite controlul (Hotărârea din 29 septembrie 2011, Elf Aquitaine/Comisia,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punctele
și
).
În particular, obligația de a motiva un act cauzator de prejudiciu, care constituie un corolar al principiului respectării dreptului la apărare, are ca scop, pe de o parte, să furnizeze persoanei interesate indicații suficiente pentru a ști dacă actul este bine fundamentat sau dacă este eventual afectat de un viciu care permite contestarea validității sale în fața instanței Uniunii și, pe de altă parte, să dea posibilitatea acestei instanțe să își exercite controlul asupra legalității actului respectiv (Hotărârea din 19 iunie 2014, FLS Plast/Comisia,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, punctul
). Astfel, obligația de motivare nu se reduce la respectarea dreptului la apărare, ci contribuie la realizarea unui obiectiv mai general, care urmărește să garanteze că instanța Uniunii poate să își exercite controlul aspra legalității actului atacat în fața sa (a se vedea în acest sens Concluziile avocatului general Mengozzi prezentate în cauza Bensada Benallal,
C‑161/15
,
EU:C:2016:3
, punctul
).
Nu este totuși obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente. Astfel, problema dacă motivarea unei decizii respectă cerințele amintite la punctul 42 de mai sus trebuie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în funcție de contextul său, precum și de ansamblul de norme juridice care reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea din 3 decembrie 2015, Polonia/Comisia,
T‑367/13
, nepublicată, în prezent în recurs,
EU:T:2015:933
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință,
primo
, trebuie arătat că deciziile Comisiei în materie de verificare a conformitâții sunt luate în temeiul unui raport de sinteză, precum și al unei corespondențe între Comisie și statul membru în cauză. În acest context particular al elaborării deciziilor de conformitate, motivarea unei decizii trebuie considerată suficientă din momentul în care statul destinatar a fost îndeaproape asociat la procesul de elaborare a acestei decizii și cunoștea motivele pentru care Comisia aprecia că nu trebuie să pună sumele în litigiu în sarcina fondurilor în cauză (Hotărârea din 3 decembrie 2015, Polonia/Comisia,
T‑367/13
, nepublicată, în prezent în recurs,
EU:T:2015:933
, punctul
).
Rezultă că obligația Comisiei de a motiva respingerea evaluării propuse de statul membru în cauză a impactului financiar al deficiențelor constatate trebuie apreciată din perspectiva expunerilor și a evoluției argumentației părților în cadrul procedurii contradictorii care precedă decizia finală a Comisiei și care urmărește obținerea, pe baza informațiilor furnizate de statul membru în cauză, a unui acord asupra ratei de corecție financiară sau, în lipsa unui acord, concilierea pozițiilor respective ale părților în cauză, în conformitate cu dispozițiile articolului 52 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1306/2013.
În plus, Comisia este ținută să motiveze numai respingerea elementelor de evaluare suficient de precise supuse de autoritățile naționale competente în cursul procedurii administrative. Astfel, în timp ce Comisia este cea care trebuie să dovedească existența unei încălcări a normelor organizării comune a piețelor agricole, după stabilirea acestei încălcări, statul membru este cel care trebuie să demonstreze, dacă este cazul, că a fost săvârșită o eroare de către Comisie cu privire la consecințele financiare care trebuie atribuite acestei încălcări. În acest caz, statului membru îi revine sarcina de a prezenta dovada cea mai detaliată și completă posibilă a realității cifrelor și, dacă este cazul, a inexactității calculelor Comisiei (Hotărârea din 7 octombrie 2004, Spania/Comisia,
C‑153/01
,
EU:C:2004:589
, punctul
).
Această repartizare a sarcinii probei privind consecințele financiare ale deficiențelor constatate se explică prin faptul că gestionarea finanțării din FEGA și din FEADR se bazează în principal pe autoritățile administrative naționale însărcinate să vegheze la stricta respectare a normelor Uniunii și este întemeiată pe încrederea dintre autoritățile naționale și autoritățile Uniunii. Doar statul membru este în măsură să cunoască și să determine cu precizie datele necesare elaborării conturilor FEGA și ale FEADR, întrucât Comisia nu beneficiază de proximitatea necesară pentru a obține de la agenții economici informațiile de care are nevoie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 septembrie 2009, Austria/Comisia,
T‑368/05
, nepublicată,
EU:T:2009:305
, punctul
și jurisprudența citată).
Secundo
, din jurisprudență rezultă că o decizie care se încadrează într‑o practică decizională constantă poate fi motivată în mod succint, în special prin referire la această practică. În schimb, autoritatea Uniunii trebuie să își prezinte propriul raționament în mod explicit în cazul în care decizia diferă semnificativ de deciziile anterioare (a se vedea Hotărârea din 14 ianuarie 2016, Franța/Comisia,
T‑549/13
,
EU:T:2016:6
, punctele
și
și jurisprudența citată).
Trebuie arătat de asemenea că autoritatea Uniunii, care în prezenta cauză este Comisia, trebuie să răspundă în mod explicit la elementele de informare precise și detaliate pe care le înaintează un stat membru care, în cursul procedurii administrative, urmărește să se achite de sarcina probei care îi incumbă pentru a demonstra consecințele financiare ale deficiențelor constatate, lansând în acest scop un dialog cu Comisia pentru a găsi soluția cea mai conformă cu cerințele reglementării aplicabile.
În al doilea rând, trebuie observat că, în urma unei proceduri de verificare a conformității, întemeiată pe articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013, decizia de conformitate prin care anumite cheltuieli sunt excluse de la finanțarea Uniunii stabilește ratele de corecție financiară pe baza unui ansamblu de norme precise și explicite care decurg din reglementarea aplicabilă și din orientările definite de Comisie în vederea punerii în aplicare a acestei reglementări. Astfel de reglementări nu privesc numai furnizarea de către statele membre a informațiilor necesare, în special în scopul determinării cuantumurilor care trebuie excluse, ci și aprecierea fiabilității acestor informații, precum și criteriile care încadrează eventual stabilirea unei rate de corecție forfetare, atunci când Comisia consideră că informațiile furnizate nu sunt suficient de fiabile pentru a determina mai precis cuantumurile care trebuie excluse.
Întrucât autoritățile naționale au în principiu pe deplin cunoștință de ansamblul normelor și al criteriilor rezultate din reglementarea pertinentă și din orientările definite de Comisie în conformitate cu această reglementare, motivarea deciziei prin care se aplică o corecție financiară unui stat membru poate, în general, să se limiteze la trimiterea la practica obișnuită și la menționarea elementelor de fapt pe care se întemeiază Comisia în această decizie, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 49 de mai sus. Situația este diferită atunci când Comisia se îndepărtează de practica sa obișnuită și adoptă noi orientări, în special în ceea ce privește cerințele referitoare la certificarea informațiilor furnizate de statele membre pentru a demonstra fiabilitatea unor asemenea informații.
Or, în prezenta cauză, nota de orientare pe care Comisia declară că s‑a întemeiat în decizia atacată este o notă de orientare din 19 ianuarie 2010, privind consolidarea asigurării de către organismele de certificare a legalității și a regularității operațiunilor la nivelul beneficiarilor finali (denumită în continuare „nota din 19 ianuarie 2010”). Această notă (punctul 2) introduce astfel o consolidare a sistemului de certificare a statisticilor de control, pe care se întemeiază metoda de calcul prin extrapolarea cuantumului corecției financiare, a cărei aplicare a fost respinsă de Comisie în decizia atacată, în vederea „furnizării unei baze mai solide pentru a concluziona că [aceste] statistici sunt fiabile”. Statele membre care au decis să aplice aceste sistem de asigurare consolidată impun organismelor de certificare să efectueze un nou control complet, pentru fiecare dintre populațiile de cheltuieli, pe un eșantion reprezentativ al operațiunilor care au făcut obiectul unui control la fața locului al agenției de plăți. Acest eșantion cuprinde între 110 și 180 de operațiuni pe populație. Controlul validării nu se limitează la verificarea calității controalelor la fața locului, ci cuprinde toată soluționarea dosarului, de la primirea cererii de ajutor până la calcularea și executarea plății finale, inclusiv aplicarea unor eventuale sancțiuni.
În acest context, pe de o parte, trebuie arătat că, la prima aplicare în fiecare stat membru a acestui sistem de asigurare consolidată, care condiționează validarea de către organismul de certificare a ratei de eroare a statisticilor de control de îndeplinirea unor cerințe noi considerabile, revine Comisiei sarcina de a expune în mod clar și explicit motivele precise ale unei eventuale respingeri a calculului riscului de pierdere propus de autoritățile naționale pentru motivul că acest calcul se bazează pe statistici de control care nu fuseseră certificate în conformitate cu noile orientări.
Pe de altă parte, orientările definite în nota din 19 ianuarie 2010 nu pot priva statele membre de posibilitatea de a propune o evaluare individuală a impactului financiar al fiecăreia dintre deficiențele constatate (a se vedea punctul 61 de mai jos). Astfel, alegerea metodei de calcul prin extrapolare, pe baza unor date care au făcut obiectul unei asigurări consolidate în conformitate cu orientările definite în nota din 19 ianuarie 2010, are un caracter facultativ pentru statele membre, după cum reiese de altfel în mod clar din respectiva notă.
Prin urmare, în cazul în care aceasta nu impune eforturi disproporționate, revine în principiu Comisiei sarcina de a examina, în conformitate cu articolul 52 din Regulamentul nr. 1306/2013, evaluarea individuală a impactului financiar al diverselor deficiențe constatate, propusă eventual de un stat membru, și de a motiva corespunzător cerințelor legale eventuala respingere a acestei metode de calcul al cuantumului corecției financiare. Chiar și o motivare sumară a unei asemenea respingeri îndeplinește în principiu obligația de motivare, în conformitate cu jurisprudența citată la punctele 42-45 și 47-49 de mai sus.
În al treilea rând, și indiferent de metoda de calcul astfel propusă, necesitatea unei motivări suficient de explicite se impune în mod deosebit față de statele membre, care trebuie să acționeze în colaborare cu Comisia pentru a se asigura, pe de o parte, că cheltuielile efectuate în cadrul unor scheme de sprijin în favoarea fermierilor sunt conforme cu normele Uniunii și, pe de altă parte, că, în caz de nereguli, amploarea riscului suportat de fondurile Uniunii poate fi determinată cât mai precis posibil. O asemenea obligație de motivare răspunde, în plus, orientărilor definite în documentul VI/5330/97, care indică în esență că Comisia ține seama de îmbunătățirile aduse de statele membre sistemului lor de control și subliniază în această privință că „procedura de verificare și închidere ar trebui să vizeze să fie mai degrabă preventivă și corectivă decât să fie concepută ca un mijloc de a aplica sancțiuni și să fie însoțită de garanții procedurale corespunzătoare atunci când corecțiile se dovedesc inevitabile”.
În lumina acestor principii, trebuie examinate cele trei obiecții ale României menționate la punctul 41 de mai sus, prin care se reproșează nemotivarea în ceea ce privește, mai întâi, respingerea de către Comisie a evaluării individuale efectuate de autoritățile naționale a impactului financiar al fiecăreia dintre deficiențe, apoi, refuzul acesteia de a aplica metoda de calcul prin extrapolare și, în sfârșit, alegerea sa de a aplica o rată de corecție forfetară de 10 % pentru anul de cerere 2009 și o rată de 5 % pentru anul de cerere 2010.
Cu privire la motivarea refuzului de a efectua o evaluare individuală a impactului financiar al diverselor deficiențe
În înscrisurile sale, România a invocat lipsa unei motivări a respingerii de către Comisie a evaluării individuale a diverselor deficiențe pe care o realizase. Drept răspuns la o întrebare a Tribunalului, România a confirmat în ședință că propusese mai întâi, în cadrul procedurii administrative, efectuarea unei evaluări individuale a riscurilor de pierdere pentru bugetul Uniunii generate de fiecare dintre diferitele deficiențe constatate. Numai din cauza neluării în considerare de către Comisie a calculelor furnizate de autoritățile române în scopul evaluării impactului financiar al majorității deficiențelor, aceste autorități ar fi propus în cadrul concilierii să se aplice metoda de calcul prin extrapolare pe baza statisticilor de control. Contrar celor susținute de Comisie în ședință, lipsa unui răspuns al autorităților române la cererea de informații suplimentare cu privire la puncte precise, privind în particular deficiența G, referitoare la tratarea diferențelor de suprafață mai mici sau egale cu 3 % (a se vedea punctul 19 de mai sus), care fusese prezentată de Comisie în scrisoarea sa din 17 ianuarie 2013 cuprinzând concluziile reuniunii bilaterale din 1 iunie 2012, nu ar însemna că România renunțase la evaluarea individuală propusă.
În ședință, Comisia a admis că era posibil, în teorie, să se recurgă la o evaluare individuală a impactului financiar al diverselor deficiențe constatate, precizând totodată, fără a fi contrazisă în această privință de România, că, în cursul reuniunii bilaterale, respinsese evaluarea individuală a impactului financiar al fiecăreia dintre deficiențe, propusă de autoritățile române. Întrucât autoritățile menționate nu au răspuns la unele dintre întrebările sale și nu și‑au continuat, în special în cadrul concilierii, argumentația referitoare la metoda de calcul întemeiată pe o evaluare individuală, Comisia ar fi considerat că acestea au renunțat la aplicarea acestei metode. În consecință, argumentele referitoare la o astfel de evaluare individuală, invocate de România în fața Tribunalului, ar fi lipsite de pertinență.
În această privință, în primul rând, trebuie amintit că, potrivit articolului 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1306/2013, Comisia întemeiază excluderea finanțării de către Uniune pe evidențierea cuantumurilor cheltuite în mod nejustificat și că, atunci când acestea nu se pot evidenția desfășurând eforturi proporționale, aceasta poate aplica corecții extrapolate sau forfetare. Prin urmare, calculul corecției întemeiat pe o evaluare individuală a impactului financiar al diverselor deficiențe, pe baza informațiilor furnizate de statul membru în cauză, este în principiu admisibil atunci când o asemenea evaluare individuală nu implică eforturi disproporționate.
În al doilea rând, trebuie să se examineze dacă autoritățile române au renunțat la evaluarea individuală, astfel cum susține Comisia.
În această privință, trebuie să se constate,
primo
, că împrejurarea că autoritățile române nu au răspuns la anumite cereri de informații suplimentare ale Comisiei nu poate fi prin ea însăși interpretată în sensul că aceste autorități au renunțat să propună calcularea ratei de corecție pe baza unei evaluări individuale a impactului financiar al diverselor deficiențe.
Secundo
, examinarea înscrisurilor de la dosar nu indică nicio renunțare explicită a României la aplicarea unei metode de calcul pentru fiecare deficiență individuală.
Tertio
, în ceea ce privește aspectul dacă autoritățile române ar fi renunțat în mod implicit la o evaluare individuală a consecințelor financiare ale diverselor deficiențe, pe de o parte, trebuie observat că, după respingerea de către Comisie, în cadrul reuniunii bilaterale, a evaluării individuale a impactului financiar al diverselor deficiențe care fusese efectuată de autoritățile române, acestea din urmă nu au prezentat o evaluare individuală mai precisă a impactului financiar al acestor deficiențe în răspunsul lor din 18 martie 2013 la concluziile reuniunii bilaterale, drept răspuns la cererile de informații suplimentare ale Comisiei din 17 ianuarie 2013 sau în cadrul procedurii ulterioare.
În plus, în scrisoarea lor din 4 octombrie 2013 prin care au formulat cererea de conciliere (a se vedea punctul 12 de mai sus), autoritățile române nu au evocat, sub titlul „Consecințe financiare”, o metodă de calcul referitoare la fiecare deficiență individuală. Metoda de calcul al riscului de pierdere pentru fonduri care este propusă în această parte a scrisorii din 4 octombrie 2013 privește un calcul pentru toate deficiențele și se întemeiază pe o metodă prin extrapolare a ratelor de eroare rezultate din statisticile de control. Autoritățile române au arătat că riscurile rezultate din anumite deficiențe se situau sub pragul de semnificație și indicau recuperările efectuate. Pe baza acestor elemente, autoritățile române au propus în mod expres, în concluzie, aplicarea metodei de calcul prin extrapolare, deja aplicată în ceea ce privește anul de cerere 2008, și care conducea la o rată de corecție care nu depășește 5,5 % pentru anul de cerere 2009 și de 3,99 % pentru anul de cerere 2010.
În aceste împrejurări, procedura de conciliere s‑a axat pe metoda de calcul prin extrapolare. Astfel, din raportul organismului de conciliere, întocmit la 21 martie 2014 (a se vedea punctele 12 și 13 de mai sus), reiese că recomandările emise de acest organism au avut ca obiect exclusiv încercarea de apropiere a pozițiilor divergente susținute de părți în cadrul audierii lor cu privire la posibilitatea de a aplica metoda de calcul prin extrapolare sus‑menționată în ceea ce privește anii de cerere 2009 și 2010.
Pe de altă parte, trebuie să se observe însă că, în prima parte a cererii lor de conciliere din 4 octombrie 2013 (a se vedea punctul 12 de mai sus), consacrată examinării individuale a diverselor deficiențe constatate, autoritățile române și‑au reiterat concluziile referitoare în esență la caracterul limitat al consecințelor financiare ale fiecăreia dintre deficiențe. În ceea ce privește în particular calculul impactului financiar al deficienței A, referitoare la deficiențe ale LPIS‑GIS (a se vedea punctele 18 și 23 de mai sus), aceste autorități au invocat o nouă metodă de calcul, prin compararea cu datele LPIS‑GIS ale anului următor, în raport cu elementele expuse în răspunsul lor din 18 mai 2012 la invitația la reuniunea bilaterală, precum și în răspunsul lor din 18 martie 2013 la concluziile acestei reuniuni.
Quarto
, în raportul de sinteză, Comisia a menționat, pentru fiecare dintre deficiențele A, E, F, G și I, evaluarea individuală a riscului de pierderi pentru fonduri efectuată de autoritățile române (a se vedea punctele 17-19 de mai sus), ceea ce demonstrează că nici măcar Comisia nu a considerat, la adoptarea deciziei atacate, că autoritățile renunțaseră la aplicarea unei astfel de metode de calcul.
Având în vedere aceste elemente, nu se poate considera că România renunțase la o metodă de calcul individual al riscurilor suportate de fonduri, deficiență cu deficiență.
În aceste condiții, Comisiei îi revenea sarcina de a lua poziție, în decizia atacată sau în raportul de sinteză însoțitor, cu privire la toate elementele de evaluare individuală invocate de autoritățile române în cadrul procedurii administrative și de a motiva respingerea acestora.
În acest sens, era suficientă indicarea sumară de către Comisie a principalelor motive ale refuzului său de a recurge la metoda de evaluare individuală a riscurilor de pierderi generate de diversele deficiențe, propusă de autoritățile române ca metodă de evaluare alternativă la metoda de calcul prin extrapolare, înainte ca aceste autorități să își concentreze argumentația pe această din urmă metodă, în cadrul concilierii.
Or, în speță, trebuie să se constate că, pentru cei doi ani de cerere, 2009 și 2010, examinați, raportul de sinteză nu conține o asemenea motivare, nici chiar sumară. Astfel, pentru un anumit număr de deficiențe, Comisia s‑a limitat să menționeze calculele efectuate de autoritățile române, fără a motiva respingerea acestora.
Mai întâi, în ceea ce privește deficiența A, referitoare la un control‑cheie, Comisia nu a motivat respingerea metodei constând în compararea datelor anului N cu cele ale anului N + 1 (a se vedea punctul 68 de mai sus). Or, potrivit autorităților române, compararea datelor LPIS‑GIS din anul de cerere 2009 cu cele din 2010 ar indica faptul că reducerile de suprafețe agricole în urma actualizării LPIS‑GIS nu erau decât de 2,3 %. În ceea ce privește compararea datelor anului de cerere 2010 cu cele ale anului 2011, aceasta ar indica faptul că reducerea de suprafețe în urma actualizării LPIS‑GIS era de 1,88 %, ceea ce ar fi sub pragul de semnificație de 2 %.
Desigur, din tabelul referitor la îmbunătățirile imaginilor ortofotografice ale LPIS‑GIS care figurează în raportul de sinteză rezultă că, în ceea ce privește datele anului de cerere 2010, cu care autoritățile române comparaseră datele anului de cerere 2009, o mare parte din aceste imagini erau încă deficitare, îmbunătățirile privind numai aproximativ 33 % din acestea. Comisia nu a expus însă în mod clar, în raportul de sinteză sau în schimburile sale cu autoritățile române, în cursul procedurii administrative, motivele pentru care a considerat, în pofida ușoarelor îmbunătățiri ale LPIS‑GIS și ale controalelor administrative încrucișate, că nu era posibilă evaluarea individuală, potrivit metodei de comparație propuse, a impactului financiar al deficienței A pentru anul de cerere 2009. Pe de altă parte, în ceea ce privește anul de cerere 2010, Comisia nu a indicat niciun element referitor la calitatea imaginilor ortofotografice ale LPIS‑GIS corespunzător anului de cerere 2011, cu care autoritățile române comparaseră datele din 2010.
În plus, referitor la anul de cerere 2009, decizia atacată nu este motivată suficient, în special în măsura în care aceasta refuză să ia în considerare, în vederea calculării cuantumurilor care trebuie excluse de la finanțarea de către Uniune, evaluarea individuală a deficiențelor E, F și G, constatate numai în ceea ce privește acest an de cerere, propusă de autoritățile române (a se vedea punctele 18, 19 și 69 de mai sus).
Astfel, în ceea ce privește deficiența E, referitoare la tratarea incorectă a rezultatelor teledetecției, și deficiența G, referitoare la tratarea diferențelor de suprafață inferioare sau egale cu 3 %, Comisia se limitează, în raportul de sinteză, să menționeze rezultatele calculării de către autoritățile române a impactului financiar al fiecăreia dintre acestea, fără a indica în mod clar motivele pentru care punea sub semnul întrebării fiabilitatea acestor calcule. Autoritățile române evaluaseră impactul financiar al deficienței E la 856159,59 euro și pe cel al deficienței G la 5478,03 euro.
Pentru deficiența F, referitoare la includerea terenurilor neeligibile, Comisia recunoaște în mod expres că această deficiență nu are decât un impact financiar limitat, astfel cum reiese din evaluarea efectuată de autoritățile române. Acestea din urmă consideraseră că acest impact nu este semnificativ întrucât suprafața totală acceptată prin includerea unor terenuri neeligibile era de 646,41 hectare. Cu toate acestea, Comisia nu trage din aceasta nicio concluzie în ceea ce privește calculul cuantumului corecției financiare, limitându‑se să afirme în esență că își menține poziția referitoare la existența deficienței F, care a determinat în 2009 o acceptare nelegală de supradeclarări.
În schimb, respingerea evaluării riscului financiar generat de deficiența I, referitoare la acceptarea de suprafețe neeligibile, este motivată corespunzător cerințelor legale. În raportul de sinteză, Comisia indică faptul că autoritățile române au prezentat un calcul al riscului financiar care decurge din această deficiență care se ridica la 88465,14 euro. Comisia arată totuși în această privință că riscul financiar rezultat din eșantionul controlat de inspectorii săi în cursul auditului nu putea fi extrapolat direct la întreaga populație, astfel cum procedaseră autoritățile române.
Pentru toate aceste motive, trebuie să se constate că, în împrejurările cauzei, obiecția privind insuficiența motivării respingerii metodei de evaluare individuală a diverselor deficiențe este întemeiată, în ceea ce privește, pe de o parte, deficiența A pentru anii de cerere 2009 și 2010 și, pe de altă parte, deficiențele E, F și G pentru anul de cerere 2009.
Cu privire la motivarea refuzului de a aplica metoda de calcul prin extrapolare pe baza ratei de eroare a statisticilor de control
România amintește că, atunci când a propus, în cadrul procedurii de conciliere, aplicarea metodei de calcul prin extrapolare, astfel cum aceasta fusese deja aplicată în ceea ce privește anul de cerere 2008, Comisia a declarat, după cum confirmă raportul organismului de conciliere (punctele 4 și 5 din raport), că această metodă era în principiu admisibilă, dar că nu putea fi utilizată pentru anii de cerere 2009 și 2010.
Prin urmare, România reproșează Comisiei că nu a motivat, nici în cadrul procedurii administrative, nici în decizia atacată, refuzul său de a aplica, în conformitate cu practica anterioară, metoda de calcul sus‑menționată, nici în ceea ce privește anul de cerere 2009, nici în ceea ce privește anul de cerere 2010.
Cu privire la anul de cerere 2009
În ceea ce privește anul de cerere 2009, din raportul organismului de conciliere reiese că Comisia a respins calculul riscului de pierderi pentru fonduri pe baza metodei prin extrapolare propuse de autoritățile române, arătând în special că acest calcul nu acoperea toate deficiențele și nu lua în considerare sancțiunile neaplicate. În plus, Comisia s‑a întemeiat pe faptul că organismul de certificare evidențiase o limită superioară de eroare de 2,7 % pentru anul 2009.
În comunicarea oficială din 21 august 2013, care a precedat imediat cererea de conciliere (a se vedea punctul 11 de mai sus), Comisia arătase că organismul de certificare „a formulat în raportul său o opinie fără rezerve pentru populația FEGA inclusă în IACS”, dar că, „[c]u toate acestea, [el atrage] atenția asupra existenței posibile a unei erori materiale în statisticile pentru populația FEGA inclusă în IACS, având în vedere discrepanțele constatate, [și anume] o eroare foarte probabilă de 0,9 % (sub pragul de semnificație de 2 %), dar o limită superioară de eroare de 2,7 %”. În raportul de sinteză (punctul 12.12.2), Comisia a reluat în esență acest argument în aceiași termeni ca cei care figurează în pasajul sus‑menționat din comunicarea din 21 august 2013.
În fața Tribunalului, România a susținut, în cererea sa introductivă, că revenea Comisiei, în temeiul obligației sale de motivare, pe de o parte, sarcina să precizeze care sunt deficiențele neacoperite de calculul prin extrapolare propus. Pe de altă parte, Comisia ar fi fost ținută să explice motivul pentru care nu a efectuat un calcul alternativ pe baza acestei metode de calcul prin extrapolare pe care o accepta, ținând seama de deficiențele care nu ar fi fost acoperite de calculul efectuat de autoritățile române. Pe de altă parte, în cadrul ședinței, România a arătat că cerința de certificare invocată de Comisie nu era aplicabilă decât începând cu anul de cerere 2010.
Comisia și‑ar fi încălcat astfel obligația de motivare, abținându‑se să justifice neluarea în considerare a argumentelor prezentate de autoritățile române referitoare la calculul prin extrapolare al cuantumului corecției financiare. În plus, această nemotivare, atât în cadrul procedurii administrative, cât și în decizia atacată, ar fi privat statul român de garanțiile acordate statelor membre vizate pentru a‑și prezenta punctul de vedere (Hotărârea din 7 iunie 2013, Portugalia/Comisia,
T‑2/11
,
EU:T:2013:307
, punctul
).
Părțile nu contestă faptul că, pentru anul de cerere 2008, Comisia admisese aplicarea metodei de calcul prin extrapolare, propusă de România și în ceea ce privește anii de cerere 2009 și 2010, avuți în vedere în prezenta cauză.
Cu toate acestea, poziția părților diferă în ceea ce privește aspectul dacă, în speță, Comisia și‑a modificat, îndeosebi pentru anul de cerere 2009, cerințele în raport cu anul de cerere 2008, în ceea ce privește sistemul de certificare a informațiilor furnizate de autoritățile naționale. Or, nici decizia atacată, nici înscrisurile părților sau documentele pe care acestea le‑au prezentat nu conțin niciun indiciu care să permită să se înțeleagă care era, potrivit Comisiei, sistemul de certificare aplicabil pentru anul de cerere 2009 și, mai precis, dacă acest sistem era identic cu cel instituit pentru anul de cerere 2008.
În înscrisurile sale, Comisia s‑a limitat la a afirma, fără a da explicații, că, pentru anul de cerere 2009, „rata de eroare nu a fost certificată de organismul de certificare”. Abia în răspunsurile sale scrise, apoi orale, la întrebările Tribunalului, Comisia a afirmat că sistemul de asigurare consolidată era aplicabil începând cu anul de cerere 2008.
Astfel, în răspunsurile sale scrise la întrebările Tribunalului și în cadrul ședinței, Comisia a susținut că sistemul de certificare prevăzut în nota din 19 ianuarie 2010 nu fusese modificat între anii de cerere 2008 și 2010. Aceasta a afirmat că, pentru anul de cerere 2008, „rata de eroare [fusese] certificată în conformitate cu instrucțiunile sale”. Comisia a explicat în această privință că autoritățile române au solicitat concilierea doar în 2010 și că riscul pentru bugetul Uniunii fusese calculat în cadrul acestei proceduri de conciliere. România ar fi cunoscut, așadar, conținutul notei din 19 ianuarie 2010, care fusese deja examinată cu statele membre în 2009, și ar fi putut astfel să aplice sistemul asigurării consolidate încă din anul de cerere 2008.
În aceste condiții, în ceea ce privește anul de cerere 2009, Comisia a estimat că sistemul asigurării consolidate, prevăzut în nota din 19 ianuarie 2010, putea fi aplicat pentru a garanta fiabilitatea statisticilor de control în vederea calculării prin extrapolare a corecției financiare, ca pentru anul de cerere 2008. Comisia a adăugat că cifrele privind anul de cerere 2009 nu erau disponibile înaintea datei de 15 iulie 2010, în conformitate cu articolul 76 alineatul (1) din Regulamentul (CE) nr. 796/2004 al Comisiei din 21 aprilie 2004 de stabilire a normelor de aplicare a ecocondiționalității, a modulării și a sistemului integrat de gestionare și control, prevăzute de Regulamentele (CE) nr. 1782/2003 și (CE) nr. 73/2009 ale Consiliului și de aplicare a ecocondiționalității în conformitate cu Regulamentul (CE) nr. 479/2008 al Consiliului (
JO 2004, L 141, p. 18
, Ediție specială, 03/vol. 56, p. 210). Comisia a dedus că sistemul asigurării consolidate se putea aplica cifrelor referitoare la anul de cerere 2009.
În plus, Comisia a amintit că sistemul de asigurare consolidată avea caracter opțional (a se vedea punctele 53 și 60 de mai sus). Cu toate acestea, Comisia a arătat că aprecia că, dacă un stat membru nu opta pentru aplicarea acestui sistem, el nu se putea întemeia pe statisticile de control întocmite de agenția de plăți, pe care se baza metoda de calcul prin extrapolare.
În cadrul ședinței, România, la rândul său, a contestat că sistemul de asigurare consolidată, prevăzut de nota din 19 ianuarie 2010, fusese aplicat în ceea ce privește anul de cerere 2008. Ea a insistat asupra faptului că nu optase pentru aplicarea acestui sistem nici pentru anul de cerere 2008, nici pentru anul de cerere 2009.
În plus, România a arătat că, în lipsa unor norme clare și previzibile, simpla împrejurare că nota din 19 ianuarie 2010 fusese deja discutată între statele membre și Comisie în 2009 și că statisticile de control referitoare la anul de cerere 2009 întocmite de APIA nu erau disponibile înainte de 15 iulie 2010 nu înseamnă că sistemul de asigurare consolidată era deja aplicabil în 2010, cu ocazia certificării acestor statistici de control.
Contrar celor susținute de Comisie în cadrul ședinței, trebuie să se constate că raportul de sinteză referitor la corecțiile financiare pentru anul de cerere 2008, depus de această instituție în anexă la răspunsurile sale scrise la întrebările Tribunalului, nu conține nicio indicație privind tipul de certificare care fusese aplicat în România și acceptat de Comisie în ceea ce privește acest an de cerere. În acest raport (punctul 12.4.5), spre deosebire de rapoartele de sinteză pentru anii de cerere 2009 și 2010 (a se vedea punctul 84 de mai sus și punctul 107 de mai jos), Comisia nu menționează care era rata maximă de eroare a statisticilor de control evidențiată de organismul de certificare. Ea arată numai că acest organism, sesizat de România după conciliere pentru a verifica fiabilitatea statisticilor de control în scopul de a demonstra că riscul de pierdere pentru fonduri era inferior corecției de 10 % propuse de Comisie, a confirmat că „diversele rate de eroare rezultate din aceste statistici de control, în ceea ce privește diversele scheme de ajutor pe suprafață, nu erau în mod semnificativ eronate”. Din aceasta se poate deduce numai că diferența dintre rata de eroare stabilită de agenția de plăți și cea stabilită de organismul de certificare nu depășea marja de toleranță admisă de Comisie.
În plus, nu poate fi primită argumentația Comisiei, din cadrul ședinței, potrivit căreia din nota din 19 ianuarie 2010 ar reieși în mod explicit (a se vedea punctul 53 de mai sus) că sistemul de asigurare consolidată pe care îl prevede a fost aplicat începând cu anul de cerere 2008. Astfel, în această notă, Comisia amintește mai întâi că, începând cu exercițiul financiar 2008, corespunzător anului de cerere 2007, organismele de certificare erau ținute să verifice și să valideze statisticile de control ale cheltuielilor FEGA acoperite de IACS și ale cheltuielilor FEADR, pentru a furniza Comisiei o asigurare cu privire la fiabilitatea acestor statistici. Aceasta implica în practică luarea în considerare de către organismele de certificare, în rezultatele controalelor comunicate Comisiei, a informațiilor detaliate deținute de agențiile de plăți și emiterea unei opinii de către aceste organisme cu privire la calitatea controalelor pe teren efectuând din nou cel puțin zece din aceste controale pentru fiecare categorie de cheltuieli. În continuare, Comisia subliniază în aceeași notă că, pentru a răspunde criticilor emise de Curtea de Conturi în ceea ce privește insuficiența controalelor cu care erau însărcinate organismele de certificare, nota respectivă prezintă o propunere vizând consolidarea sistemului de certificare.
În consecință, având în vedere imprecizia raportului de sinteză privind anul de cerere 2008 (a se vedea punctul 95 de mai sus), Tribunalului îi este imposibil să verifice dacă România optase pentru sistemul de asigurare consolidată în ceea ce privește acest an de cerere.
În legătură cu anul de cerere 2009, în discuție în prezenta cauză, trebuie notat că raportul de sinteză, referitor la anii de cerere 2009 și 2010, nu se referă la furnizarea unei asigurări consolidate de către autoritățile române decât pentru anul de cerere 2010, iar nu și pentru anul de cerere 2009. Prin urmare, trebuie să se ia act de faptul că, indiferent dacă orientările definite în nota din 19 ianuarie 2010 erau deja aplicabile, România nu optase în orice caz pentru sistemul asigurării consolidate prevăzut în această notă în ceea ce privește anul de cerere 2009.
În acest context, referitor la anul de cerere 2009, simpla invocare de către Comisie, în cadrul procedurii administrative și în raportul de sinteză (a se vedea punctul 84 de mai sus), a unei rate de eroare foarte probabile de 0,9 % (sub pragul de semnificație de 2 %), cu o limită superioară de eroare de 2,7 %, nu permite, în contextul modificării în curs a practicii sale prin orientările definite în nota din 19 ianuarie 2010 (a se vedea punctul 53 de mai sus), să se stabilească cerințele în materie de certificare și nici eventualele orientări care precizează aceste cerințe, pe care s‑a întemeiat Comisia în decizia atacată pentru a pune la îndoială fiabilitatea datelor furnizate de autoritățile române. În plus, impactul ratei de eroare maxime de 2,7 % asupra fiabilității statisticilor de control nu reiese cu claritate din decizia atacată, în măsura în care organismul de certificare emisese, pe de altă parte, în raportul său o „opinie fără rezerve pentru populația FEGA inclusă în IACS” și considerase că rata de eroare „foarte probabilă” era de 0,9 %.
Or, în raportul său, organismul de conciliere arătase deja că nu înțelege motivele pentru care nivelul corecției pentru anul de cerere 2009 nu ar putea fi determinat într‑un mod mai precis, aplicând o metodă de calcul similară celei acceptate de Comisie pentru anul de cerere 2008 (a se vedea punctul 13 de mai sus).
Prin urmare, trebuie să se constate că motivarea deciziei atacate nu permite nicidecum să se înțeleagă care era, în opinia Comisiei, sistemul de certificare ce trebuia impus de statele membre în cauză organismelor de certificare, în ceea ce privește anul de cerere 2009, pentru a admite că ratele de eroare ale statisticilor de control stabilite de agențiile de plăți sunt suficient de fiabile și pot astfel servi în mod valabil drept bază pentru calculul corecțiilor financiare.
Trebuie adăugat că criteriile aplicate de Comisie în materie de sistem de certificare pentru a garanta fiabilitatea statisticilor de control referitoare la anul de cerere 2009 sunt cu atât mai greu de înțeles cu cât noul sistem de certificare, prevăzut în nota din 19 ianuarie 2010, implica, așa cum subliniază Comisia însăși în această notă, o extindere semnificativă a rolului și a sarcinilor organismelor de certificare. Astfel, având în vedere importanța adaptărilor impuse de instituirea acestui nou sistem, o motivare clară și explicită a refuzului Comisiei de a aplica metoda de calcul prin extrapolare propusă de autoritățile române pentru anul de cerere 2009 era cu atât mai necesară (a se vedea punctul 48 de mai sus).
În aceste condiții, motivarea deciziei atacate, după cum rezultă din raportul de sinteză, precum și din schimburile dintre Comisie și autoritățile române în cadrul procedurii administrative, atestate prin înscrisurile de la dosar, nu permite să se înțeleagă dacă, începând cu anul de cerere 2009, Comisia și‑a înăsprit cerințele în materie de certificare în raport cu practica sa anterioară și în special dacă s‑a îndepărtat de la practica urmată în ceea ce privește anul de cerere 2008.
Prin urmare, o asemenea motivare nu permite nici României să cunoască justificarea refuzului Comisiei de a aplica metoda de calcul prin extrapolare propusă și să aprecieze dacă acest refuz este eventual afectat de un viciu care permite contestarea legalității acestuia în fața instanței Uniunii, nici Tribunalului să își exercite controlul în conformitate cu jurisprudența citată la punctele 42 și 43 de mai sus.
Rezultă că obiecția întemeiată pe nemotivare trebuie admisă în privința respingerii de către Comisie, în decizia atacată, a aplicării metodei de calcul prin extrapolare propuse pentru anul de cerere 2009.
Cu privire la anul de cerere 2010
În ceea ce privește anul de cerere 2010, comunicarea oficială din 21 august 2013 și raportul de sinteză indică în mod expres că Comisia s‑a întemeiat pe sistemul de asigurare consolidată. Astfel, aceste documente indică faptul că autoritățile române au prezentat asigurarea consolidată furnizată de organismul de certificare.
În aceste condiții, trebuie să se constate că Comisia și‑a motivat corespunzător cerințelor legale refuzul de a aplica sistemul de calcul prin extrapolare propus de autoritățile române, invocând următoarele două motive în raportul de sinteză. Pe de o parte, Comisia a arătat că organismul de certificare evidențiase existența probabilă a unei rate de eroare de 1,9975 %, dar cu o limită superioară de 4,24 %. Pe de altă parte, aceasta a invocat faptul că, în raportul său de audit privind validarea de către organismul de certificare român a statisticilor de control pentru cheltuielile FEGA acoperite de IACS (procedura de asigurare consolidată) în ceea ce privește exercițiul financiar 2011, corespunzător anului de cerere 2010, Curtea de Conturi constatase că controlul realizat de acest organism era lipsit de fiabilitate, pentru motivul că nu era conform cu orientările Comisiei și că nu detectase anumite nereguli.
Prin urmare, trebuie respinsă obiecția întemeiată pe insuficiența motivării deciziei atacate în măsura în care aceasta înlătură aplicarea metodei de calcul prin extrapolare pentru anul de cerere 2010.
Cu privire la motivarea aplicării unei rate forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009 și a unei rate forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010
Trebuie examinat, independent de chestiunea temeiniciei recurgerii înseși la o corecție forfetară pentru cei doi ani de cerere în cauză, dacă alegerea unei rate forfetare de 10 % în ceea ce privește anul de cerere 2009 și a unei rate forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010 este suficient motivată.
Cu privire la motivarea alegerii ratei forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009
În primul rând, motivele alegerii unei rate de corecție forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009 nu reies cu claritate din raportul de sinteză, care se limitează să enunțe în esență că, din cauza deficiențelor în funcționarea LPIS‑GIS și ale controalelor administrative încrucișate, care constituie neexecutarea unui control‑cheie și demonstrează ineficacitatea sistemului de control, generând un risc de pierdere ridicată pentru fonduri, aplicarea unei rate de corecție de 10 % este justificată în ceea ce privește FEGA și FEADR.
În această privință, trebuie amintit că documentul VI/5330/97 prevede aplicarea unei rate de 10 % în special dacă unul sau mai multe controale‑cheie sunt atât de necorespunzător sau atât de rar realizate încât sunt ineficiente pentru a determina eligibilitatea unei cereri de sprijin. În schimb, acest document nu prevede decât aplicarea unei rate de 5 % atunci când toate controalele‑cheie sunt efectuate, dar fără respectarea numărului, a frecvenței sau a rigorii preconizate de reglementare.
Or, nici în raportul de sinteză, nici în corespondența sa cu autoritățile române, Comisia nu a expus motivele pentru care considera că disfuncționalitățile LPIS‑GIS (deficiențele A și B) și deficiențele în controalele administrative încrucișate (deficiențele C, D și E) puteau fi asimilate ineficacității unuia sau mai multor controale‑cheie. O motivare explicită în această privință ar fi fost cu atât mai necesară cu cât, în urma instituirii LPIS‑GIS român după aderarea României, punerea în aplicare a unui plan de acțiune era în curs (a se vedea punctul 7 de mai sus).
În al doilea rând, argumentația Comisiei privind motivele aplicării unei rate de 10 % este lipsită de coerență. Astfel, în memoriul în apărare, Comisia susține că fiecare dintre deficiențele A-E poate justifica singură o asemenea rată, întrucât este vorba despre neexecutarea unui control‑cheie.
Cu toate acestea, în memoriul în duplică, Comisia motivează aplicarea ratei de 10 % prin „combinația între deficiențele înregistrate în funcționarea LPIS‑GIS și a controalelor administrative încrucișate”, cu alte cuvinte, prin cumulul deficiențelor A-E. Subliniind totodată importanța LPIS‑GIS, Comisia precizează astfel că disfuncționalitățile LPIS‑GIS nu constituie singurul element care a condus la aplicarea unei rate de 10 %. Ea amintește în această privință că, potrivit jurisprudenței, „identificarea parcelelor agricole constituie un element‑cheie al aplicării corecte a unui sistem legat de suprafață”, că „lipsa unui sistem fiabil de identificare a parcelelor ar implica în sine un risc ridicat de prejudiciu pentru bugetul Uniunii” și că „nefinalizarea LPIS‑GIS ar justifica astfel singură aplicarea unei corecții forfetare de 5 %” (Hotărârea din 16 iunie 2015, Portugalia/Comisia,
T‑3/11
, nepublicată,
EU:T:2015:388
, punctul
). Comisia precizează astfel că deficiența A nu poate justifica singură aplicarea unei rate forfetare de 10 %. Comisia s‑ar fi întemeiat, așadar, pentru a aplica o rată de 10 %, pe combinarea deficiențelor A-E, care ar determina o ineficiență a sistemului de control ce justifică aplicarea unei asemenea rate, în conformitate cu documentul VI/5330/97 (a se vedea punctul 111 de mai sus).
Or, această explicație, furnizată în memoriul în duplică și confirmată de Comisie în cadrul ședinței în răspunsul la o întrebare a Tribunalului, nu reiese cu claritate din raportul de sinteză și este în contradicție cu argumentația invocată de Comisie în memoriul în apărare (a se vedea punctul 113 de mai sus).
Pentru toate aceste motive, trebuie să se constate că decizia atacată nu este suficient motivată în măsura în care definește o rată de corecție de 10 % pentru anul de cerere 2009.
Cu privire la motivarea alegerii ratei forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010
În raportul de sinteză, Comisia motivează aplicarea ratei forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010 prin „deficiențele în funcționarea LPIS‑GIS și a controalelor administrative încrucișate, care constituie o neexecutare a unui control‑cheie și demonstrează ineficiența sistemului de control, determinând un risc de pierdere sporit pentru fonduri”. Comisia precizează că, „[a]vând în vedere îmbunătățirile realizate de autoritățile române în 2010, [având ca obiect] în particular actualizarea imaginilor și îmbunătățirea controalelor administrative încrucișate (program informatic nou pentru a evita plățile duble sau incorecte), o corecție de 5 % este justificată”.
Cu toate acestea, în cadrul examinării diverselor deficiențe constatate, raportul de sinteză nu menționează pentru anul de cerere 2010 decât deficiențele A și B, referitoare la deficiențele LPIS‑GIS, iar nu deficiențele C, D și E, referitoare la controalele administrative încrucișate. Același lucru este valabil și pentru memoriul în apărare.
În cadrul ședinței, Comisia a precizat, în răspunsul la o întrebare a Tribunalului, că, pentru a aplica rata de 5 %, s‑a întemeiat pe deficiențele A și B, care decurg din imprecizia LPIS‑GIS și, respectiv, din inexactitatea informațiilor comunicate fermierilor. Ea a adăugat totuși că deficiența A justifica singură aplicarea unei rate de 5 %.
Or, incoerența raportului de sinteză, care, deși se referă numai la deficiențele LPIS‑GIS (deficiențele A și B) în ceea ce privește deficiențele constatate pentru anul de cerere 2010 (a se vedea punctul 118 de mai sus), invocă și deficiențele în controalele administrative încrucișate (deficiențele C, D și E) pentru a justifica aplicarea ratei de 5 % (a se vedea punctul 117 de mai jos), nu putea decât să provoace îndoieli serioase cu privire la aspectul dacă alegerea acestei rate era motivată de cumulul celor două tipuri de deficiențe sus‑menționate sau dacă se baza numai pe deficiențele LPIS‑GIS.
În plus, având în vedere imprecizia și ambiguitatea sa, raportul de sinteză nu permite nicidecum să se înțeleagă că, în opinia Comisiei, deficiența A, privind imprecizia LPIS‑GIS, era suficientă prin ea însăși pentru a justifica alegerea ratei de 5 %, astfel cum această instituție a explicat în ședință (a se vedea punctul 119 de mai sus).
Prin urmare, trebuie să se constate că decizia atacată este afectată de nemotivare în măsura în care definește o rată de corecție de 5 % pentru anul de cerere 2010.
Concluzie referitoare la examinarea celui de al doilea motiv
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că al doilea motiv este întemeiat, pentru anii de cerere 2009 și 2010, în ceea ce privește respingerea, în decizia atacată, a evaluării individuale a impactului financiar al deficiențelor, propusă de autoritățile române (a se vedea punctul 80 de mai sus).
În orice caz, acest motiv este deopotrivă întemeiat, pentru tot anul de cerere 2009, în ceea ce privește refuzul Comisiei de a aplica metoda de calcul prin extrapolare (a se vedea punctul 105 de mai sus).
În mod similar, al doilea motiv trebuie admis în ceea ce privește alegerea unei rate forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009 (a se vedea punctul 116 de mai sus) și a unei rate de 5 % pentru anul de cerere 2010 (a se vedea punctul 122 de mai sus).
În consecință, referitor la anul de cerere 2009, decizia atacată trebuie anulată în întregime, în măsura în care privește România, pentru insuficiența motivării, fără a fi necesară examinarea primului și a celui de al treilea motiv în ceea ce privește acest an de cerere.
În ceea ce privește anul de cerere 2010, decizia atacată trebuie de asemenea să fie anulată pentru insuficiența motivării, în măsura în care aplică o rată de corecție forfetară fără să fi motivat corespunzător cerințelor legale respingerea metodei de calcul întemeiate pe o evaluare individuală a deficiențelor constatate, propusă de autoritățile române (a se vedea punctul 123 de mai sus).
Astfel, din articolul 52 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1306/2013, care confirmă în esență orientările definite în documentul VI/5330/97, decurge că Comisia nu este îndreptățită să aplice corecții forfetare decât „în situațiile în care, din cauza naturii situației sau pentru că statul membru nu a pus la dispoziția Comisiei informațiile necesare, ar fi necesare eforturi neproporționale pentru identificarea prejudiciului financiar cauzat Uniunii”.
Prin urmare, în prezenta cauză, întrucât România păstrează posibilitatea de a propune o evaluare individuală a impactului financiar al deficiențelor constatate, Comisia nu era îndreptățită să aplice o corecție forfetară fără să fi motivat și să fi justificat potrivit cerințelor legale respingerea evaluării propuse, dacă acest lucru nu implica eforturi disproporționate, ceea ce Comisia nu susține (a se vedea punctele 55 și 56 de mai sus).
Rezultă că, în partea care privește România, decizia atacată trebuie anulată în întregime pentru nemotivare în măsura în care aplică rate de corecție forfetare pentru anii de cerere 2009 și 2010, fără a fi necesară examinarea celorlalte motive.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Comisia a căzut în pretenții cu privire la ansamblul concluziilor, iar România a solicitat obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, se impune obligarea ei la suportarea în întregime a cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șaptea)
declară și hotărăște:

1)
Anulează Decizia de punere în aplicare (UE) 2015/103 a Comisiei din 16 ianuarie 2015 de excludere de la finanțarea de către Uniunea Europeană a anumitor cheltuieli efectuate de statele membre în cadrul Fondului european de garantare agricolă (FEGA) și al Fondului european agricol pentru dezvoltare rurală (FEADR) în măsura în care privește România.

2)
Comisia Europeană suportă propriile cheltuieli de judecată și pe cele efectuate de România.

Van der Woude
Kancheva
Ulloa Rubio
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 16 februarie 2017.
Grefierul
E. Coulon
Președintele
V. Tomljenovic
Cuprins

Contextul și istoricul litigiului

Procedura și concluziile părților

În drept

Observații introductive

Cu privire la motivarea refuzului de a efectua o evaluare individuală a impactului financiar al diverselor deficiențe

Cu privire la motivarea refuzului de a aplica metoda de calcul prin extrapolare pe baza ratei de eroare a statisticilor de control

Cu privire la anul de cerere 2009

Cu privire la anul de cerere 2010

Cu privire la motivarea aplicării unei rate forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009 și a unei rate forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010

Cu privire la motivarea alegerii ratei forfetare de 10 % pentru anul de cerere 2009

Cu privire la motivarea alegerii ratei forfetare de 5 % pentru anul de cerere 2010

Concluzie referitoare la examinarea celui de al doilea motiv

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
)	Limba de procedură: româna.