CELEX: 62018CJ0198
Ennakkoratkaisupyyntö
Asetus (EY) N:o 1346/2000
4 ja 6 artikla
Maksukyvyttömyysmenettelyt
Sovellettava laki
Eurooppalainen maksamismääräysmenettely
Sopimusperusteisen saatavan maksamatta jättäminen ennen konkurssiin asettamista
Kuittausvaatimus, joka perustuu ennen konkurssia syntyneeseen sopimusperusteiseen saatavaan

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 (
EYVL 2000, L 160, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 24.7.2008 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 788/2008 (
EUVL 2008, L 213, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1346/2000), 4 ja 6 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat CeDe Group AB, joka on sijoittautunut Ruotsiin, ja konkurssiin asetettu puolalainen yhtiö KAN sp. z o.o. (jäljempänä KAN) ja jossa on kyse siitä, että CeDe Group kieltäytyi maksamasta KANille 1532489 Ruotsin kruunua (SEK) (n. 143951 euroa).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus N:o 1346/2000
Asetuksen N:o 1346/2000 johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(6)
Tässä asetuksessa olisi suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituttava säätämään toimivallasta aloittaa maksukyvyttömyysmenettely ja tehdä päätöksiä, jotka johtuvat välittömästi maksukyvyttömyysmenettelystä ja jotka liittyvät siihen läheisesti. Lisäksi tässä asetuksessa olisi säädettävä niinikään mainitun periaatteen mukaisesti kyseisten päätösten tunnustamisesta ja sovellettavasta laista.”
Kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan sellaiseen velallisen kaikkia velkoja koskevaan maksukyvyttömyysmenettelyyn, jossa velallinen menettää osittain tai kokonaan määräysvallan omaisuuteensa ja jossa määrätään selvittäjä.”
Mainitun asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn. Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa oikeushenkilöllä on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä.”
Saman asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko oli ”Sovellettava laki”, säädettiin seuraavaa:
”1.   Jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa menettely on alkanut, jäljempänä ’menettelyn aloitusvaltio’.
2.   Menettelyn aloittamisen edellytykset, menettelyn kulku sekä menettelyn päättäminen määräytyvät menettelyn aloitusvaltion lain mukaan. Sen mukaan määräytyy erityisesti:
– –
d)
kuittauksen edellytykset;
e)
maksukyvyttömyysmenettelyn vaikutukset velallisen sopimussuhteisiin;
– –
g)
mille saataville voidaan vaatia maksua velallisen omaisuudesta sekä maksukyvyttömyysmenettelyn alkamisen jälkeen syntyneiden saatavien asema;
– –”
Asetuksen N:o 1346/2000 6 artiklan, jonka otsikko oli ”Kuittaus”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Maksukyvyttömyysmenettelyn alkaminen ei estä velkojaa käyttämästä saatavaansa velalliselle olevan velkansa kuittaamiseen, jos tällainen kuittaus on sallittu sen valtion lain mukaan, jota sovelletaan menettelyn kohteena olevan velallisen saatavaan.”
Rooma I ‑asetus
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (
EUVL 2008, L 177, s. 6
; jäljempänä Rooma I ‑asetus) 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jonka osapuolet ovat valinneet. Valinta (lakiviittaus) on tehtävä nimenomaisesti tai sen on käytävä selvästi ilmi sopimusehdoista tai tapaukseen liittyvistä olosuhteista. Osapuolet voivat määrätä valitsemansa lain sovellettavaksi koko sopimukseen tai vain osaan siitä.”
Kyseisen asetuksen 17 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos osapuolet eivät ole sopineet kuittausoikeudesta, kuittaukseen sovelletaan lakia, jota sovelletaan saatavaan, jonka kuittaamista vaaditaan.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
CeDe Group teki 9.6.2010 Puolaan sijoittautuneen PPUB Janson sp.j. ‑nimisen yhtiön kanssa sopimuksen tavaroiden toimittamisesta. Tässä sopimuksessa oli lauseke, jonka mukaan Ruotsin lakia sovelletaan kaikkiin sopimuksen tulkintaa koskeviin kysymyksiin.
PPUB Janson asetettiin konkurssiin Puolassa tammikuussa 2011. Heinäkuussa 2011 selvittäjä, joka oli nimitetty kyseisessä maksukyvyttömyysmenettelyssä, teki Kronofogdemyndighetenille (kruununvoudin virasto, Ruotsi) hakemuksen eurooppalaisen maksamismääräyksen antamisesta CeDe Groupia vastaan sellaisen saatavan osalta, joka oli 1532489 Ruotsin kruunua (n. 143951 euroa) korkoineen ja joka vastasi PPUB Jansonin mainitun sopimuksen perusteella CeDe Groupille toimittamien tavaroiden hintaa.
PPUB Jansonin selvittäjä vaati, että Malmö tingsrätt (Malmön käräjäoikeus, Ruotsi), jonka käsiteltäväksi kyseinen asia oli siirretty, velvoittaa CeDe Groupin suorittamaan sille kyseessä olevan saatavan määrän korkoineen. CeDe Group kiisti kyseisen kanteen ja väitti, että sillä oli PPUB Jansonilta vastasaatava, joka ylitti sen vaatiman summan ja joka oli yli 3,9 miljoonaa Ruotsin kruunua (n. 366497 euroa) ja vastasi korvausta tavaroiden toimittamatta jättämisistä ja virheistä toimitetuissa tavaroissa. CeDe Group vaati näin ollen saatavien kuittaamista, mutta PPUB Jansonin selvittäjä kiisti kyseisen vaatimuksen sillä perusteella, että selvittäjä ei ollut hyväksynyt saatavaa, johon CeDe Group oli vedonnut konkurssimenettelyssä Puolassa.
Malmö tingsrättissä nousi esille kysymys siitä, minkä valtion lakia CeDe Groupin esittämään kuittausvaatimukseen sovelletaan.
PPUB Jansonin selvittäjä väitti, että asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan oli sovellettava Puolan lakia. Selvittäjän mukaan oli myös otettava huomioon se, että kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetään, että kuittauksen edellytykset määräytyvät sen jäsenvaltion lain mukaan, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu. Lisäksi selvittäjä katsoi, että kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa voidaan soveltaa ainoastaan, jos sen jäsenvaltion laissa, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, ei sallita saatavien kuittaamista tällaisen menettelyn yhteydessä keskinäisten velkojen selvittämiseksi. Näin ei selvittäjän mukaan ole Puolan lain osalta pääasiassa.
CeDe Group väitti, että kuittaamiseen oli sovellettava Ruotsin lakia. CeDe Groupin mukaan PPUB Jansonin selvittäjän vaatimus koskee saatavaa, joka on syntynyt 9.6.2010 tehtyyn sopimukseen perustuvassa sopimussuhteessa; siinä on lauseke, jonka mukaan Ruotsin lakia sovelletaan kyseiseen sopimukseen. CeDe Group esitti, että kyseinen lauseke on sitova Rooma I ‑asetuksen 3 artiklan 1 kohdan perusteella. Kyseisen asetuksen 17 artiklassa säädetään joka tapauksessa, että jos sopimuspuolet eivät ole sopineet kuittausoikeudesta, kuittaukseen sovelletaan lakia, jota sovelletaan saatavaan, jonka kuittaamista vaaditaan, eli Ruotsin lakia nyt käsiteltävässä asiassa.
Lisäksi CeDe Group väitti, että asetuksen N:o 1346/2000 6 artiklan 1 kohdan mukaan maksukyvyttömyysmenettely ei vaikuta velkojan oikeuteen käyttää saatavaa kuittaamiseen, jos tämä on sallittu sen lain mukaan, jota sovelletaan maksukyvyttömyysmenettelyn kohteena olevan velallisen saatavaan. CeDe Groupin mukaan PPUB Jansonin selvittäjän vaatimaan saatavaan oli sovellettava Ruotsin lakia. Näin ollen Ruotsin lakia oli sovellettava myös kyseessä olevien saatavien kuittaamiseen.
Malmö tingsrätt totesi, että asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 1 kohdassa vahvistetun yleissäännön mukaan sen käsiteltävänä olevassa asiassa oli sovellettava Puolan lakia. Se jätti soveltamatta kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa sillä perusteella, ettei Puolan laissa rajoitettu eikä kielletty saatavien kuittaamista.
CeDe Group valitti tästä tuomiosta Hovrätten över Skåne och Blekingeen (Skånen ja Blekingen hovioikeus, Ruotsi). Tämän oikeudenkäynnin aikana PPUB Jansonin selvittäjä siirsi pääasiassa kyseessä olevan saatavan puolalaiselle yhtiölle KANille, joka tuli kyseiseen oikeudenkäyntiin PPUB Jansonin selvittäjän tilalle.
Hovrätten pysytti ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion. Se totesi, ettei ollut mitään perusteita poiketa yleissäännöstä, jonka mukaan sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu. Sen mukaan se seikka, että PPUB Jansonin selvittäjä ei hyväksynyt CeDe Groupin kuittausvaatimusta, ei vaikuta tähän arviointiin.
CeDe Group väittää Högsta domstolenissa (korkein oikeus, Ruotsi), että kuittausvaatimukseen on sovellettava Ruotsin lakia. KAN puolestaan vaatii, että hovrättenin tuomio pysytetään.
Högsta domstolenissa vireillä olevan oikeudenkäynnin aikana KAN asetettiin konkurssiin. KANin selvittäjä ilmoitti, ettei konkurssipesä tule KANin sijaan asiassa. Siten Högsta domstolenissa vireillä olevassa oikeudenkäynnissä on nyt asianosaisena konkurssiin asetettu KAN.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen lausunut asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalasta siltä osin kuin on kyse jäsenvaltioiden tuomioistuinten kansainvälisestä toimivallasta maksukyvyttömyysmenettelyissä, ja tätä tarkoitusta varten se on tutkinut muun muassa kyseisen asetuksen ja tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (
EYVL 2001, L 12, s. 1
) soveltamisalaa.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuin on tässä arvioinnissa pitänyt erityisen merkityksellisenä kanteen oikeudellista perustaa, ei sen menettelyllistä asiayhteyttä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa nousee esiin kysymys siitä, kuuluuko kanne, jolla konkurssipesä vaatii ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista syntyneen saatavan maksamista, asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan aineelliseen soveltamisalaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii lähinnä, voidaanko tätä artiklaa tulkittaessa soveltaa unionin tuomioistuimen päättelyä, joka koskee kyseisen asetuksen 3 artiklan tulkintaa kansainvälisen toimivallan määräytymisestä maksukyvyttömyysmenettelyssä.
Jos todetaan, että asetusta N:o 1346/2000 sovelletaan edellisessä kohdassa tarkoitetun kaltaiseen kanteeseen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös kyseisen asetuksen 4 ja 6 artiklan välistä suhdetta sen määrittämiseksi, mitä lakia pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kuittausvaatimukseen sovelletaan.
Tässä tilanteessa Högsta domstolen päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [asetuksen N:o 1346/2000] 4 artiklaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan kanteeseen, jonka maksukyvyttömyysmenettelyyn Puolassa joutuneen puolalaisen yhtiön selvittäjä nostaa ruotsalaisessa tuomioistuimessa ruotsalaista yhtiötä vastaan ja joka koskee yhtiöiden ennen konkurssia tekemän sopimuksen mukaan toimitettujen tavaroiden maksamista?
2)
Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko sillä merkitystä, jos selvittäjä tuomioistuinmenettelyn aikana siirtää riidanalaisen saatavan yhtiölle, josta tulee asianosainen konkurssipesän sijaan?
3)
Mikäli toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko sillä merkitystä, jos asianosaiseksi tullut yhtiö sittemmin asetetaan konkurssiin?
4)
Mikäli tuomioistuinmenettelyn vastaaja ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitetussa tilanteessa vaatii, että selvittäjän maksusaatava kuitataan vastasaatavalla, joka perustuu samaan sopimukseen kuin maksusaatava, kuuluuko kyseinen kuittaustilanne siinä tapauksessa [asetuksen N:o 1346/2000] 4 artiklan 2 kohdan d alakohdan soveltamisalaan?
5)
Onko asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 2 kohdan d alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan välistä suhdetta tulkittava siten, että 6 artiklan 1 kohtaa sovelletaan ainoastaan siinä tapauksessa, ettei menettelyn aloitusvaltion laissa ole kuittausmahdollisuutta, vai voidaanko 6 artiklan 1 kohtaa soveltaa muulloinkin, esimerkiksi silloin, kun kyseessä olevissa oikeusjärjestyksissä on ainoastaan tiettyjä eroja kuittausmahdollisuuden osalta tai kun eroja ei ole lainkaan, mutta kuittausta ei kuitenkaan hyväksytä menettelyn aloitusvaltiossa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan kanteeseen, jonka konkurssiin asetetun jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön selvittäjä nostaa sopimuksen toisena osapuolena olevaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä vastaan ja joka koskee ennen ensiksi mainitun yhtiön konkurssiin asettamista tehdyn sopimuksen mukaan toimitettujen tavaroiden maksamista.
Asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 1 kohdan mukaan maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa menettely on alkanut, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä. Mainitun asetuksen 4 artiklan 2 kohdassa täsmennetään yhtäältä, että maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen edellytykset, menettelyn kulku sekä menettelyn päättäminen määräytyvät menettelyn aloitusvaltion lain mukaan, ja toisaalta kyseisessä säännöksessä on luettelo, joka ei ole tyhjentävä, eri menettelysäännöistä, jotka määräytyvät aloitusvaltion lain mukaan (ks. vastaavasti tuomio 21.1.2010, MG Probud Gdynia,
C‑444/07
,
EU:C:2010:24
,
kohta). Tähän luetteloon sisältyvät kyseisen säännöksen d alakohdassa kuittauksen edellytykset, e alakohdassa maksukyvyttömyysmenettelyn vaikutukset velallisen sopimussuhteisiin ja g alakohdassa se, mille saataville voidaan vaatia maksua velallisen omaisuudesta sekä maksukyvyttömyysmenettelyn alkamisen jälkeen syntyneiden saatavien asema.
Sen määrittämiseksi, sovelletaanko kanteeseen, joka koskee ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista tehdyn sopimuksen mukaisesti toimitettujen tavaroiden maksamista, sen jäsenvaltion lakia, jossa menettely on alkanut, kun kyseisen kanteen sopimuksen toisena osapuolena olevaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä vastaan on nostanut konkurssiin asetetun jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön selvittäjä, on ratkaistava, kuuluuko tällainen kanne maksukyvyttömyysmenettelyn tai sen vaikutusten piiriin asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Tältä osin on todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa, että kun asetuksen N:o 1346/2000 3 ja 4 artiklaa luetaan yhdessä, käy ilmeiseksi, että säännöstöllä pyritään lähtökohtaisesti siihen, että tuomioistuimet, joilla on kansainvälinen toimivalta, soveltavat oman valtionsa maksukyvyttömyysmenettelyyn sovellettavaa lakia. Lukuun ottamatta niitä tilanteita, joiden osalta kyseisessä asetuksessa säädetään nimenomaisesti toisin, kyseisen asetuksen 4 artiklan nojalla sovellettava laki vastaa saman asetuksen 3 artiklan mukaisesti määräytyvää kansainvälistä toimivaltaa.
Asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan, kun sitä tulkitaan kyseisen asetuksen johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen valossa, soveltamisalan osalta unionin tuomioistuin on katsonut, että yksinomaan maksukyvyttömyysmenettelystä välittömästi johtuvat ja siihen läheisesti liittyvät kanteet kuuluvat kyseisen asetuksen soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 6.2.2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tässä yhteydessä määräävä arviointiperuste, jonka unionin tuomioistuin on ottanut huomioon yksilöidäkseen alan, johon kanne kuuluu, ei ole kyseisen kanteen taustalla oleva menettelyllinen yhteys vaan sen oikeudellinen perusta. Tämän lähestymistavan mukaan on selvitettävä, saako kanteen perustana oleva oikeus tai velvoite alkunsa siviili- ja kauppaoikeuden yhteisistä säännöistä vai maksukyvyttömyysmenettelyille tunnusomaisista poikkeussäännöistä (tuomio 6.2.2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämä merkitsee sitä, että kun kanne saa alkunsa maksukyvyttömyysmenettelyille tunnusomaisista poikkeussäännöistä, se kuuluu kyseisen asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan soveltamisalaan, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä (ks. vastaavasti tuomio 10.12.2015, Kornhaas,
C‑594/14
,
EU:C:2015:806
,
kohta).
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 34 kohdassa korostanut, kyseisen säännöksen soveltamisala on kuitenkin laajempi kuin 3 artiklan soveltamisala, koska sitä sovelletaan maksukyvyttömyysmenettelyiden lisäksi myös niiden vaikutuksiin. Myöskään pelkästään siitä seikasta, että kanne ei saa alkuaan maksukyvyttömyysmenettelyille tunnusomaisista poikkeussäännöistä, ei voida päätellä, että tällainen kanne ei kuulu asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan soveltamisalaan.
On vielä tarkistettava, kuuluuko kyseessä oleva kanne maksukyvyttömyysmenettelyn vaikutusten piiriin 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ja tätä varten on varmistettava, johtuuko tällainen kanne välittömästi ja erottamattomasti tällaisesta menettelystä.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 36 kohdassa todennut, se, että asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 2 kohdan d ja e alakohdassa viitataan kuittauksen edellytyksiin ja maksukyvyttömyyden voimassa oleviin sopimussuhteisiin kohdistuviin vaikutuksiin, ei voi merkitä sitä, että mikä tahansa kanne, joka perustuu sopimukseen, jonka osapuoleen kohdistetaan maksukyvyttömyysmenettely, kuuluu pelkästään tästä syystä käsitteen ”maksukyvyttömyysmenettely ja sen vaikutukset” piiriin.
Erityisesti on todettava, että pelkästään sillä, että selvittäjä on nostanut tällaisen kanteen, ei ole ratkaisevaa merkitystä arvioitaessa sitä, kuuluuko kanne käsitteen ”maksukyvyttömyysmenettely ja sen vaikutukset” piiriin. Ensinnäkin velkoja voi lähtökohtaisesti itse nostaa kanteen sopimuksen mukaisesti toimitettujen tavaroiden maksamiseksi, eikä kanteen nostaminen siten kuulu selvittäjän yksinomaiseen toimivaltaan. Toiseksi tällaisen kanteen nostaminen ei riipu millään tavoin maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta, koska tällainen maksamista koskeva kanne voidaan nostaa maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolella. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kanteen, jolla vaaditaan sopimuksen mukaisesti toimitettujen tavaroiden maksamista, ei voida katsoa välittömästi ja erottamattomasti johtuvan tällaisesta maksukyvyttömyysmenettelystä (ks. analogisesti tuomio 6.2.2019, NK,
C‑535/17
,
EU:C:2019:96
,
kohta).
Näin ollen on katsottava, ettei asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”maksukyvyttömyysmenettely ja sen vaikutukset” piiriin kuulu ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista tehdyn sopimuksen mukaan toimitettujen tavaroiden maksamista koskeva kanne, kun konkurssiin asetetun jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön selvittäjä on nostanut kanteen sopimuksen toisena osapuolena olevaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä vastaan.
Tämän tuomion edellisessä kohdassa esitetty tulkinta ei kuitenkaan määritä ennakolta kuittausvaatimukseen sovellettavaa lakia tai sääntöjä, joiden nojalla voidaan määrittää pääasian kanteeseen sovellettava laki.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta kanteeseen, jonka konkurssiin asetetun jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön selvittäjä nostaa sopimuksen toisena osapuolena olevaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä vastaan ja jolla vaaditaan ennen ensiksi mainittuun yhtiöön kohdistetun maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista tehdyn sopimuksen mukaan toimitettujen tavaroiden maksamista.
Toinen, kolmas, neljäs ja viides kysymys
Tämän tuomion 25 kohdassa tiivistetysti esitetyistä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ilmenee, että toinen, kolmas, neljäs ja viides kysymys on esitetty ainoastaan sen tapauksen varalta, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi.
Näin ollen, kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen, kolmanteen, neljänteen ja viidenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000, sellaisena kuin se on muutettuna 24.7.2008 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 788/2008, 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta kanteeseen, jonka konkurssiin asetetun jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön selvittäjä nostaa sopimuksen toisena osapuolena olevaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yhtiötä vastaan ja jolla vaaditaan ennen ensiksi mainittuun yhtiöön kohdistetun maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista tehdyn sopimuksen mukaan toimitettujen tavaroiden maksamista.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.