CELEX: 62019CJ0282
Előzetes döntéshozatal
Szociálpolitika
1999/70/EK irányelv
Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodás
4. és 5. szakasz
Határozott idejű munkaszerződések a közszférában
Katolikus hitoktatók
Az ilyen szerződések megújítását alátámasztó »objektív okok« fogalma
Helyettesítő személyzet iránti állandó szükséglet

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv (
HL 1999. L 175., 43. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 368. o.) mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás (a továbbiakban: keretmegállapodás) 4. és 5. szakaszának, a foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i 2000/78/EK tanácsi irányelv (
HL 2000. L 303., 16. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.) 1. cikkének és 2. cikke (2) bekezdése a) pontjának, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 21. cikkének az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az YT, ZU, AW, BY, CX, DZ, EA, FB, GC, IE, JF, KG, LH, MI, NY, PL, HD és OK (a továbbiakban: az alapeljárás felperesei), állami oktatási intézményekben dolgozó katolikus hitoktatók és a Ministero dell’Istruzione dell’Università e della Ricerca – MIUR (az oktatásért, az egyetemekért és a kutatásért felelős minisztérium – MIUR, Olaszország), valamint az Ufficio Scolastico Regionale per la Campania (Campania regionális oktatási hivatala, Olaszország) között, a felpereseknek a határozott idejű munkaszerződésük határozatlan idejű munkaszerződéssé való átalakítása iránti kérelme tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 1999/70 irányelv
Az 1999/70 irányelv (14) preambulumbekezdése szerint:
„Az aláíró felek a határozott ideig tartó munkaviszonyról olyan keretmegállapodást kívántak kötni, amely megállapítja a határozott idejű munkaszerződés és munkaviszony általános elveit és minimumkövetelményeit; továbbá kinyilvánították azt az óhajukat, hogy javítani kell a határozott ideig tartó munkaviszony minőségén a megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalma elv alkalmazásának biztosításával, és hogy ki kell alakítani az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozásának kereteit.”
A keretmegállapodás
A keretmegállapodás második preambulumbekezdése kimondja, hogy „a szerződő felek elismerik, hogy a határozatlan időre szóló szerződések a munkáltatók és a munkavállalók közötti munkaviszony általános formái, és továbbra is azok maradnak. Elismerik továbbá, hogy a határozott idejű munkaszerződések meghatározott körülmények között a munkáltatók és a munkavállalók igényeinek egyaránt megfelelnek”.
A keretmegállapodás általános szempontjainak 6., 8. és 10. pontja a következőképpen került megfogalmazásra:
„6.
mivel a határozatlan idejű munkaszerződés a munkaviszonyok általános formája, és hozzájárul az érintett munkavállalók életminőségéhez és a teljesítményjavításához;
7.
mivel az objektív okokra alapozott, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazása módot teremt a visszaélés megakadályozására;
8.
mivel a határozott időre szóló munkaszerződések bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek olyan foglalkoztatási sajátosságai, amelyek a munkáltatók és a munkavállalók számára egyaránt megfelelnek;
[…]
10.
mivel ez a megállapodás ezeknek az alapelveknek az alkalmazásával kapcsolatos intézkedések, minimumkövetelmények és rendelkezések meghatározását a tagállamokra és a szociális partnerekre bízza azért, hogy figyelembe lehessen venni az egyes tagállamok sajátos helyzetét, valamint az adott ágazatok és foglalkozási ágak feltételrendszerét, beleértve a szezonális jellegű tevékenységeket is”.
A keretmegállapodás 1. szakasza értelmében:
„E keretmegállapodás célja:
a megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalma elvének alkalmazásával javítani a határozott ideig tartó munkavégzés [helyesen: munkaviszony] minőségét;
az egymást követő, határozott ideig tartó munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélések megakadályozása kereteinek megállapítása.”
A keretmegállapodás „Hatály” címet viselő 2. szakaszának 1. pontja a következőképpen fogalmaz:
„Ez a megállapodás olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek.”
A keretmegállapodás „Meghatározások” címet viselő 3. szakasza a következőképpen rendelkezik:
„[helyesen: E megállapodás alkalmazásában:]
1.
»határozott időre alkalmazott munkavállaló«: az a munkavállaló, aki a munkáltató és a munkavállaló által közvetlenül létesített határozott időre létrejött munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkezik, ahol a szerződés [helyesen: amennyiben a munkaszerződés vagy a munkaviszony] megszűnését olyan objektív feltételek útján állapítják meg, mint meghatározott időpont elérése, meghatározott feladat elvégzése vagy meghatározott esemény bekövetkezése.
[…]”
A keretmegállapodásnak „A megkülönböztetés [helyesen: hátrányos megkülönböztetés] tilalmának elve” címet viselő 4. szakaszának 1. pontja a következőt írja elő:
„A foglalkoztatási feltételek szempontjából a határozott időre foglalkoztatott munkavállalók nem részesülhetnek kedvezőtlenebb bánásmódban, mint a velük összehasonlítható, állandó [helyesen: határozatlan időre alkalmazott] munkavállalók, csupán azért, mert határozott idejű munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek, kivéve, ha az eltérő bánásmód objektív alapon [helyesen:objektív okokkal] igazolható.”
A keretmegállapodásnak „A visszaélés megakadályozására irányuló intézkedések” címet viselő 5. szakasza kimondja:
(1) Az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozása érdekében a tagállamok a szociális partnerekkel a nemzeti jognak, kollektív szerződéseknek vagy gyakorlatnak megfelelően folytatott konzultációt követően és/vagy a szociális partnerek, a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések hiányában, meghatározott ágazatok és/vagy munkavállalói kategóriák igényeinek figyelembevételével, a következő intézkedések közül vezetnek be egyet vagy többet:
a)
az ilyen szerződések vagy munkaviszonyok megújítását alátámasztó objektív okok;
b)
az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartama;
c)
az ilyen szerződések vagy jogviszonyok [helyesen: munkaviszonyok] megújításának száma.”
2. A szociális partnerekkel folytatott konzultációt követően a tagállamok és/vagy a szociális partnerek, ha szükséges, meghatározzák, hogy a határozott időre létrejött munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat milyen feltételek mellett tekintik:
a)
»egymást követőnek«;
b)
a szerződéseket vagy jogviszonyokat határozatlan időre szólónak [helyesen: b) határozatlan időre szólónak].”
A keretmegállapodás 8. szakasza, melynek címe „Végrehajtási rendelkezések”, a következőképpen rendelkezik:
„(1)
A tagállamok és/vagy a szociális partnerek az ebben a megállapodásban rögzítetteknél a munkavállalókra előnyösebb rendelkezéseket is fenntarthatnak vagy bevezethetnek.
[…]”
A 2000/78 irányelv
A 2000/78 irányelv (24) preambulumbekezdése szerint:
„Az Európai Unió az egyházak és a világnézeti szervezetek jogállásáról szóló, az Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt 11. nyilatkozatában elismerte, hogy tiszteletben tartja és nem csorbítja a tagállamok egyházai, vallási szövetségei vagy közösségei nemzeti jogban rögzített jogállását, továbbá ugyanilyen módon tiszteletben tartja a filozófiai és világnézeti szervezetek jogállását. Ezt szem előtt tartva a tagállamok fenntarthatnak vagy meghatározhatnak fontos, törvényes és igazolt alkalmazási feltételeket, amelyeket az ilyen jellegű foglalkozási [helyesen: szakmai] tevékenységeknél megkövetelnek.”
Ezen irányelv 1. cikke úgy rendelkezik, hogy ennek az irányelvnek a célja a többek között a valláson vagy meggyőződésen alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel.
Az említett irányelv 2. cikkének (1) és (2) bekezdése előírja:
„(1)   Ezen irányelv alkalmazásában az »egyenlő bánásmód elve« azt jelenti, hogy az 1. cikkben említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni.
2.   Az (1) bekezdés alkalmazásában:
a)
közvetlen hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy személy egy másikhoz képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül, részesült vagy fog részesülni egy hasonló helyzetben az 1. cikkben hivatkozott okok bármelyike alapján [helyesen: akkor áll fenn, ha az 1. cikkben említett okok bármelyike miatt valaki hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlen bánásmódban részesül, részesült vagy fog részesülni];
b)
közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges előírás, feltétel vagy gyakorlat egy bizonyos vallású vagy meggyőződésű, egy bizonyos fogyatékosságú, egy bizonyos életkorú vagy egy bizonyos szexuális irányultságú személyt más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz, kivéve ha:
i.
az előírás, feltétel vagy gyakorlat törvényes [helyesen: jogszerű] cél által objektíve igazolható, és a cél elérésére irányuló eszközök megfelelők és szükségesek; […]
[…]”
Az olasz jog
A 2003. július 18‑i legge n. 186 – Norme sullo stato giuridico degli insegnanti di religione cattolica degli istituti e delle scuole di ogni ordine e grado (az intézmények és valamennyi iskolatípus, valamint iskolai szint katolikus hitoktatói jogállásának szabályozásáról szóló, 2003. július 18‑i 186. sz. törvény; a GURI 2003. július 24‑i 70. száma) 3. cikkének (4), (7), (8) és (9) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(4)   A […] versenyvizsgán részt vevő pályázóknak rendelkezniük kell a területileg illetékes megyés püspök által kiállított alkalmassági tanúsítvánnyal, és kizárólag az adott egyházmegye területén rendelkezésre álló álláshelyekre jelentkezhetnek.
[…]
(7)   A bizottságok a versenyvizsga sikeres pályázói listájának összeállítása során a vizsgák eredményén kívül kizárólag a szakképesítést veszi figyelembe […] A tartományi vezető jóváhagyja a listát, és megküldi a területileg illetékes megyés püspök számára azon személyek nevét, akik e listában megfelelő helyen állnak a rendes álláshelyek betöltéséhez […] A tartományi vezető a versenyvizsgát sikeresen teljesítő személyek listája alapján megküldi a megyés püspöknek a versenyvizsga érvényessége alatt a személyi állományban esetlegesen megüresedő álláshelyek betöltéséhez szükséges neveket.
8.   A […] határozatlan idejű szerződéssel történő felvételről a megyés püspökkel egyetértésben a területileg illetékes tartományi vezető rendelkezik.
9.   A hatályos rendelkezésekben előírt, a munkaviszony megszüntetésére vonatkozó okok mellett további oknak minősül az alkalmassági tanúsítvány területileg illetékes megyés püspök által történő, az egyházjog szerint végrehajthatóvá vált visszavonása […]”
A 2001. március 30‑i decreto legislativo n. 165 – Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (a közigazgatásban való munkaszervezésre vonatkozó általános szabályokról szóló, 2001. március 30‑i 165. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 2001. május 9‑i 106. számának rendes melléklete) alapügy tekintetében alkalmazandó változata (a továbbiakban: 165/01. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 36. cikkének (1), (2) és (5) bekezdése ekként rendelkezett:
„(1)   A közigazgatási szervek általános szükségleteik kielégítése céljából kizárólag határozatlan időre szóló munkaszerződéssel […] végzik az alkalmazásba vételt.
(2)   A közigazgatási szervek kizárólag ideiglenes és kivételes szükségletek kielégítése céljából alkalmazhatják a polgári törvénykönyv és az üzemi munkaügyi kapcsolatokról szóló törvények által előírt rugalmas felvételi és foglalkoztatási formákat, tiszteletben tartva a felvételre vonatkozó hatályos eljárásokat.
[…]
(5)   A munkavállalók felvételére és foglalkoztatására vonatkozó, kötelezően alkalmazandó rendelkezések közigazgatási szervek általi megsértése semmilyen esetben sem alapozza meg határozatlan ideig tartó munkaszerződés létesítését az adott közigazgatási szervvel, e szervek felelőssége és a velük szemben kiszabható szankciók sérelme nélkül. Az érintett munkavállaló jogosult a kötelezően alkalmazandó rendelkezéseket sértő munkavégzésből eredő kár megtérítésére.”
A 2001. szeptember 6‑i Decreto legislativo n. 368 – Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló 1999/70/EK irányelv végrehajtásáról szóló, 368. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; (a GURI 2001. október 9‑i 235. száma) alapügy tekintetében alkalmazandó változata (a továbbiakban: 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 5. cikkének (2) és (4 bis) bekezdése ekként rendelkezett:
„(2)   Ha a munkaviszony hat hónapnál rövidebb időtartamú szerződések esetén a harmincadik napon túl is folytatódik, és ha a 4 bis bekezdésben említett teljes időtartam eltelt, vagy más esetekben az ötvenedik napon túl is, a szerződést az említett határidő leteltétől határozatlan időre kötöttnek kell tekinteni.
[…]
(4 bis)   […] amennyiben az egymást követően, azonos feladatkörök ellátására kötött, határozott időre szóló szerződések alapján az ugyanazon foglalkoztatott és munkáltató közötti munkaviszony időtartama összességében – meghosszabbításokkal és megújításokkal együtt – meghaladja a harminchat hónapot, a munkaviszony a szerződések között eltelt időtől függetlenül a (2) bekezdés értelmében határozatlan időre kötöttnek tekintendő […]”
A 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 10. cikkének (4 bis) bekezdése így rendelkezett:
„[…] nem tartoznak e rendelet hatálya alá azok a határozott időre szóló szerződések, amelyeket az oktató, illetve az adminisztratív, műszaki és kisegítő személyzet helyettesítésére kötnek, tekintettel arra, hogy az oktatási és nevelési szolgáltatás folyamatosságát a határozatlan vagy akár határozott idejű munkaviszonnyal rendelkező oktató, illetve adminisztratív, műszaki és kisegítő személyzet hiányában is biztosítani kell. […]”
A decreto legislativo n. 81 – Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della temativa di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7 della legge 10 dicembre 2014 (a munkaszerződések szervezeti rendszeréről és a munkaköri jogszabályoknak a 2014. december 10‑i 183. sz. törvény 1. cikkének (7) bekezdése szerinti felülvizsgálatáról szóló 81. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet (a GURI 2015. június 24‑i 144. sz. rendes melléklete) (a továbbiakban: 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló rendelet) amely hatályon kívül helyezte és felváltotta a 368/10. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendeletet, 19. cikkében lényegében átvette az ezen utóbbi törvényerejű rendelet 5. cikkének (4 bis) bekezdésében foglalt rendelkezést. E 19. cikk szövege az alábbi:
„(1)   Munkaszerződés legfeljebb 36 hónapos időtartamra köthető.
(2)   A kollektív szerződésekben foglalt különböző rendelkezések sérelme nélkül […] az ugyanazon munkáltató és ugyanazon munkavállaló közötti, azonos szintű és jogi feladatok ellátására kötött egymást követő szerződésekből eredő, határozott időre szóló munkaviszonyok időtartama – a munkaszerződés és a következő közötti megszakítások időtartamának figyelembevétele nélkül – nem haladhatja meg a 36 hónapot. […] Amennyiben a harminchat hónapos felső határt akár egy szerződés, akár több egymást követő szerződés révén meghaladják, a szerződést határozatlan idejű szerződéssé kell alakítani.”
A 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 29. cikke (2) bekezdésének c) pontja lényegében a 368/2001. sz. törvényerejű rendelet 10. cikkének 4 bis bekezdésének tartalmát vette át, amennyiben úgy rendelkezik, hogy nem tartoznak a határozott idejű munkaszerződésről szóló 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet III. fejezetének hatálya alá a helyettesítő állások betöltése céljából a tanárokkal és az adminisztatív, technikai és kisegítő alkalmazottakkal kötött határozott idejű szerződések sem.
Az 1994. április 16‑i decreto legislativo n. 297 – Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (az oktatásügyben, továbbá a valamennyi iskolatípus és minden iskolai szint vonatkozásában alkalmazandó törvényi rendelkezések egységes szövegének jóváhagyásáról szóló 297. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet; a GURI 1994. május 19‑i 115. rendes melléklete; a továbbiakban: 297/94. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet) 309. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A katolikus hitoktatást az egyetemnek nem minősülő valamennyi állami iskolatípusban és minden iskolai szinten az Olasz Köztársaság és a Szentszék között létrejött […] megállapodás és annak kiegészítő jegyzőkönyve, […] valamint az említett jegyzőkönyv 5.pontjának b) alpontjában előirányzott megállapodások szabályozzák.
(2)   A katolikus hitoktatás céljából az érintett oktatási intézmény igazgatója a megyés püspökkel egyetértésben határozott időre szóló, éves megbízásokat ad az (1) bekezdésben említett rendelkezéseknek megfelelően.”
E felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikke úgy rendelkezik, hogy az óvodákban, általános iskolákban és középiskolákban – köztük a művészeti gimnáziumokban és a művészeti intézményekben – dolgozó pedagógusok kinevezése a tanévenként elosztható álláshelyek fele esetében képesítésen és vizsgákon alapuló versenyvizsga útján történik, az álláshelyek másik felét a 401. cikkben említett állandó alkalmassági listákról töltik be. Ha a képesítésen és vizsgákon alapuló versenyvizsga alkalmassági listája kimerül, és még maradnak versenyvizsga alapján betöltendő álláshelyek, ez utóbbiakat fel kell venni a megfelelő állandó alkalmassági listáról betöltendő álláshelyek közé. Ezeket az álláshelyeket visszahelyezik a következő versenyvizsga‑eljárásba.
A 2015. július 13‑i Legge n. 107 – Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (a nemzeti oktatási rendszer reformjáról és a hatályos jogszabályi rendelkezések felülvizsgálatáról szóló 107. sz. törvény; a GURI 2015. július 15‑i 162. száma, a továbbiakban: 107/2015. sz. törvény) 95. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 2015/2016‑os tanévre a MIUR engedélyt kap arra, hogy a határozatlan időre foglalkoztatott tanárok felvétele céljából rendkívüli munkaerő‑felvételi tervet hajtson végre az oktatási intézmények minden típusát és szintjét illetően annak érdekében, hogy betöltsenek minden olyan, a »jogszabály szerinti« állományi létszám tekintetében kiírt általános és kisegítő álláshelyet, amely az ugyanezen tanév vonatkozásában a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikke alapján végzett, a 2012 előtti képesítésen és vizsgákon alapuló versenyvizsgák alkalmassági listáit megszüntető kinevezéseket követően még betöltetlen és szabad.
Az oktatási ágazatra vonatkozó, a 2018. április 19‑i nemzeti kollektív szerződéssel kiegészített, 2007. november 29‑i nemzeti kollektív szerződés (a GURI 2007. december 17‑i 292. számának 274. sz. rendes melléklete) (a továbbiakban: kollektív szerződés) 40. cikkének (1) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 25. cikk (2), (3) és (4) bekezdésében foglalt rendelkezések az e cikk hatálya alá tartozó személyi állományra is vonatkoznak.
[…]
(5)   A katolikus hitoktatókat a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 309. cikkében foglalt szabályozás alapján olyan éves megbízási szerződés keretében alkalmazzák, amely akkor tekinthető meghosszabbítottnak, ha a hatályos jogszabályi rendelkezésekben előírt feltételek és követelmények továbbra is teljesülnek.”
A kollektív szerződés 25. cikkének (3) bekezdése a következőket írja elő:
„Minden típusú és szintű állami intézmény és iskola oktató‑ és nevelőtestületének határozott vagy határozatlan idejű egyéni munkaviszonyait egyéni szerződések hozzák létre és szabályozzák a törvény, az uniós szabályozás, valamint a hatályos nemzeti kollektív szerződés rendelkezéseinek megfelelően.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Az alapeljárás felperesei a MIUR által alkalmazott katolikus hitoktatók, akiket több éve állami oktatási intézményekben foglalkoztatnak egymást követő, határozott idejű szerződések keretében.
Mivel az alapeljárás felperesei úgy vélik, hogy az egymást követő határozott idejű szerződések ezen alkalmazása jogellenes, és konstatálják, hogy nem részesülhettek a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikkében előírt véglegesítési mechanizmusban, úgy vélik, hogy őket más tantárgyak oktatóihoz képest hátrányos megkülönböztetés érte. Ezért keresetet indítottak a kérdést előterjesztő bíróság előtt a 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 5. cikkének (2) és (4 bis) bekezdése alapján a jelenlegi szerződéseik határozatlan idejű szerződésekké történő átalakítása vagy másodlagosan az egymást követő, határozott idejű szerződések megkötése miatt elszenvedett káruk megtérítése iránt.
A Federazione GILDA‑UNAMS (a tanárok szakmai és szakszervezeti szövetsége), amely az alapeljárásba a kollektív szerződés aláíró szakszervezeteként avatkozott be, többek között azt állítja, hogy a katolikus hitoktatókat hátrányos megkülönböztetés érte amiatt, hogy a határozott időre szóló munkaviszonyuk határozatlan idejű munkaviszonnyá történő átalakítása nem lehetséges, miközben ugyanolyan tanítási alkalmassági tanúsítvánnyal rendelkeznek, mint a többi tanár.
A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az alapeljárás felperesei által előterjesztett kérelmek egyikének sem lehet helyt adni az olasz jog alapján.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság először is pontosítja, hogy keresetük benyújtásának időpontjában az alapeljárás felperesei munkaszerződéseinek mindegyike meghaladta az összesen 36 hónap időtartamot. Márpedig, noha ebben az esetben a 368/2001. sz. felhatalmazáson törvényerejű rendelet főszabály szerint előírja az egymást követő, határozott idejű szerződések határozatlan idejű szerződéssé történő átalakítását, a 165/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 36. cikkének (5) bekezdése kifejezetten kizárja az ilyen átalakítást a közszolgálati szektorban.
Ezt követően a kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy noha a 165/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 36. cikkének (5) bekezdése értelmében a határozott idejű munkaszerződések 36 hónapon túli egymást követő folytatása a munkavállaló által ezen egymást követő szerződések alkalmazása miatt elszenvedett kár megtérítésével is szankcionálható, a 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 10. cikkének 4 bis bekezdése kizárja ezt a lehetőséget az oktatási ágazatban, amint azt később a 81/2015. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 29. cikkének (2) bekezdése is megerősítette.
Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy az alapeljárás felperesei véglegesítésre sem a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikke alapján, sem pedig a 107/2015. sz. törvény alapján nem voltak jogosultak, amely törvény a határozatlan időre szóló szerződések megkötésének engedélyezésével az oktatói kisegítő személyzet helyzetének általános rendezését eredményezte.
E tényezőkből kitűnik, hogy az olasz jog semmilyen, az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozására irányuló, a keretmegállapodás 5. szakasza értelmében vett intézkedést nem ír elő az állami intézményekben oktató katolikus hitoktatók tekintetében. A kérdést előterjesztő bíróság ennélfogva arra keresi a választ, hogy az olasz jog összeegyeztethető‑e az uniós joggal.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a Corte suprema di cassazione (semmítőszék, Olaszország) állandó ítélkezési gyakorlata szerint a 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 10. cikkének (4 bis) bekezdése, mint
lex specialis
, kizárja az oktatási ágazatban a helyettesítés céljából kötött határozott idejű szerződések határozatlan idejű szerződésekké történő átalakítását.
A kérdést előterjesztő bíróság kifejti továbbá, hogy a Corte costituzionale (alkotmánybíróság, Olaszország) szerint, amely a 368/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 10. cikke (4 bis) bekezdésének és a 165/2001. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 36. cikke (5) bekezdésének alkotmányossági normakontrollját végezte el, a közszolgálati ágazatban nem lehetséges határozatlan idejű munkaviszonnyá alakítani a határozott idejű munkaviszonyt.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint ez az ítélkezési gyakorlat ellentétes a 2018. október 25‑iSciotto ítéletből (
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
) eredő ítélkezési gyakorlattal, amely ítéletben a Bíróság arra a következtetésre jutott, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkaviszonyokat szabályozó és az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazását egy bizonyos időtartamot meghaladó munkaviszony esetében a határozott idejű szerződésnek határozatlan idejű szerződéssé való automatikus átminősítésével szankcionáló általános jogi szabályok nem alkalmazhatók az opera‑ és szimfonikus zenei alapítványok tevékenységének ágazatában, amennyiben a belső jogrendben nincs egyetlen más hatékony intézkedés sem az ezen ágazatban megállapított jogsértések szankcionálására.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy a katolikus hitoktatás kizárólag akkor lehetséges, ha a megyés püspök az oktató számára „alkalmassági tanúsítványt” (a továbbiakban: alkalmassági tanúsítvány) állított ki, és ezt a tanúsítványt nem vonta vissza. Az alkalmassági tanúsítvány visszavonása tehát az elbocsátás érvényes indokát képezi, ami ugyancsak a katolikus hitoktató munkaviszonyának bizonytalan jellegét mutatja.
E körülmények között határozott úgy a Tribunale di Napoli (nápolyi bíróság, Olaszország), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
A […] Charta 21. cikke és a [2000/78] irányelv értelmében vett, valláson alapuló hátrányos megkülönböztetésnek minősül‑e a kizárólag a felperesekhez hasonló katolikus hitoktatók eltérő kezelése, illetve az, hogy a munkavállaló által már megszerzett alkalmassági tanúsítvány visszavonható, olyan oknak minősül‑e, amely megfelelően igazolja, hogy miért kizárólag a felperesekhez hasonló katolikus hitoktatókkal szemben alkalmaznak eltérő bánásmódot akként, hogy őket nem illeti meg a […] keretmegállapodás 5. szakaszában előírt egyetlen korlátozó intézkedés sem?
2)
A [2000/78] irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja, valamint a […] Charta értelmében vett, valláson alapuló közvetlen hátrányos megkülönböztetés (1. cikk) fennállásának feltételezése esetén milyen eszközöket alkalmazhat a [kérdést előterjesztő] bíróság az említett hátrányos megkülönböztetés következményeinek megszüntetése érdekében, tekintettel arra, hogy a katolikus hitoktatóktól eltérő összes oktatóra vonatkozott a 107/2015. sz. törvény szerinti rendkívüli munkaerő‑felvételi terv, amely révén kinevezést és abból következően határozatlan idejű munkaszerződést kaptak, tehát a [kérdést előterjesztő] bíróságnak az [alapeljárásban] alperes közigazgatási szervvel fennálló, határozatlan idejű munkaviszonyt kell‑e létrehoznia?
3)
Úgy kell‑e értelmezni a […] keretmegállapodás 5. szakaszát, hogy azzal ellentétes a szóban forgó szabályozáshoz hasonló olyan nemzeti szabályozás, amely révén nem alkalmazhatók az oktatási ágazatra, különös tekintettel a katolikus hitoktatókra a munkaviszonyokat szabályozó olyan jogi előírások, amelyek célja, hogy a határozott idejű szerződés határozatlan idejű szerződéssé történő automatikus átalakulásával szankcionálják az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazását, amennyiben a munkaviszony egy meghatározott időpontot követően is fennáll, így határozatlan ideig teszik lehetővé az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazását; közelebbről a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett »objektív oknak« minősülhet‑e a megyés püspökkel való egyetértés szükségessége, vagy éppen ellenkezőleg, a [Charta] 21. cikke értelmében tiltott megkülönböztetésnek minősül‑e?
4)
A harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén a [Charta] 21. cikke, a […] keretmegállapodás 4. szakasza vagy a 2000/78 irányelv 1. cikke lehetővé teszi‑e az olyan előírások alkalmazásának mellőzését, amelyek megakadályozzák valamely határozott idejű szerződésnek határozatlan idejű szerződéssé történő automatikus átalakítását, amennyiben a munkaviszony egy meghatározott időpontot követően is fennáll?”
A Bíróság hatásköréről
Az olasz kormány az EUMSZ 17. cikk (1) bekezdésére hivatkozva úgy véli, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel a kérdést előterjesztő bíróság által előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések megválaszolására, mivel e kérdések az Olasz Köztársaság jogrendje és egy felekezeti jogrend, a jelen esetben a katolikus egyház jogrendje közötti kapcsolatra vonatkoznak, amely kapcsolatok kizárólag a belső jog hatálya alá tartoznak.
Az EUMSZ 17. cikk (1) bekezdése a nemzeti jog alapján többek között az egyházakat megillető jogállás tiszteletben tartásának kötelezettségét írja elő, amely a szigorúan vallási területeken történő beavatkozástól való tartózkodásban nyilvánul meg, és amelyet az EJEB a 2012. május 15‑i Fernández Martínez kontra Spanyolország ítéletében (CE:ECHR:2012:0515JUD005603007) megerősített.
A jelen ügyben az érintett oktatási intézmény és a katolikus hitoktatók közötti munkaviszonyt az Olasz Köztársaság és a Szentszék között 1984. február 18‑án létrejött megállapodás (a továbbiakban: Megállapodás), valamint annak kiegészítő jegyzőkönyve szabályozza. Ez utóbbi 5. pontja értelmében a katolikus hitoktatást az egyházi hatóság által alkalmasként elismert és vele egyetértésben az iskolai hatóság által kinevezett oktatók végzik.
Az egyházjogi törvénykönyv 804. kánonjának (2) bekezdése szerint a megyés püspök gondoskodik arról, hogy azok, akiket – akár nem katolikus iskolákban is – hitoktatónak neveznek ki, kitűnjenek tanításuk helyessége, keresztény életük tanúságtétele és pedagógiai hozzáértésük tekintetében. Nem vitatott tehát, hogy kapcsolat áll fenn egyrészt az alkalmassági tanúsítvány, másrészt pedig a katolikus hitoktató felvétele és munkaviszonyának tartóssága között.
Ebből az következik, hogy az állami intézmények katolikus hitoktatóival szemben gyakorolt, a 2000/78 irányelv értelmében vett hátrányos megkülönböztetés fennállása nem megállapítható anélkül, hogy az ne vonná maga után a be nem avatkozásra vonatkozó, az EUMSZ 17. cikkben kifejezetten kimondott kötelezettség megsértését.
Ebben az összefüggésben az olasz kormány hangsúlyozza a katolikus hitoktatás fakultatív jellegét, amint az többek között a megállapodás 9. cikkének (2) bekezdéséből kitűnik, amelyet egyébként a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) is megerősített. E fakultatív jelleg szükségképpen kihat a katolikus hitoktatók munkaviszonyára alkalmazandó rendszerre. Az ezen oktatás iránti „igény” többek között időben előre nem látható és rendkívül változékony még rövid távon is, mivel teljes mértékben a tanulók és/vagy szüleik azon választásától függ, hogy folytatják‑e, vagy sem, az említett oktatást. Az olasz kormány ebből azt a következtetést vonja le, hogy a katolikus hitoktatók munkaviszonyának különösen rugalmasnak kell lennie, és ahhoz kell vezetnie, hogy a katolikus hitoktatók mintegy 30%‑a határozott idejű szerződést kössön.
Egyébiránt az olasz kormány emlékeztet arra, hogy az EUMSZ 351. cikk előírja, hogy az egyrészről egy vagy több tagállam, másrészről egy vagy több harmadik állam által egymás között 1958. január 1‑je előtt, illetve a csatlakozó államok esetében a csatlakozásukat megelőzően kötött megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket a Szerződések rendelkezései nem érintik. Márpedig az 1984. évi megállapodás módosította az 1929. évi megállapodást, amelynek 36. cikke már előírta, hogy a katolikus hitoktatást olyan személyekre kell bízni, akik megkapták az egyházi hatóság jóváhagyását, vagy legalábbis rendelkeznek a megyés püspök által kiállított alkalmassági tanúsítvánnyal, és e tanúsítvány visszavonása elegendő ahhoz, hogy megfossza az oktatót az oktatásra való alkalmasságától.
E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy az EUMSZ 17. cikk (1) bekezdése azt írja elő, hogy az Unió tiszteletben tartja és nem sérti az egyházak és vallási szervezetek vagy közösségek nemzeti jog szerinti jogállását a tagállamokban.
E rendelkezés azonban nem vezet ahhoz a következményhez, hogy az olyan eltérő bánásmód, amelyet egy vallási ünnep megünneplésének lehetővé tétele céljából bizonyos munkavállalók számára munkaszüneti napot biztosító nemzeti szabályozás foglal magában, ki lenne zárva a 2000/78 irányelv hatálya alól, és hogy az ilyen eltérő bánásmódnak az ezen irányelvvel való összeegyeztethetősége kikerülne a hatékony bírósági felülvizsgálat köréből (2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
,
31.
pont).
Az említett rendelkezés ugyancsak nem vonhatja maga után azt, hogy az ezen intézmények katolikus hitoktatói és más tanárok között az állami oktatási intézményekben egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazása során elkövetett visszaélés esetére szankciót előíró nemzeti szabályozásban szereplő esetleges eltérő bánásmód mind ezen irányelv, mind pedig a keretmegállapodás hatálya alól ki lenne zárva.
Egyrészt ugyanis az EUMSZ 17. cikk szövege lényegében megegyezik az egyházak és a világnézeti szervezetek jogállásáról szóló, az Amszterdami Szerződés záróokmányához csatolt 11. nyilatkozat szövegével. Márpedig az a körülmény, hogy az utóbbira a 2000/78 irányelv (24) preambulumbekezdése kifejezetten hivatkozik, nyilvánvalóvá teszi, hogy az uniós jogalkotó szükségképpen figyelembe vette az említett nyilatkozatot ezen irányelv elfogadása során (2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
,
32.
pont).
Másrészt igaz, hogy az EUMSZ 17. cikk kifejezi az Unió semlegességét a tekintetben, hogy a tagállamok milyen módon szervezik az egyházakkal, a vallási szervezetekkel vagy közösségekkel fennálló kapcsolataikat (2018. április 17‑iEgenberger ítélet,
C‑414/16
,
EU:C:2018:257
,
58.
pont; 2018. szeptember 11‑iIR ítélet,
C‑68/17
,
EU:C:2018:696
,
48.
pont; 2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
,
33.
pont).
Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti rendelkezések nem valamely tagállam és az egyházak, a jelen esetben a katolikus egyház közötti kapcsolat szervezésére irányulnak, hanem az állami oktatási intézményekben tanító katolikus hitoktatók munkafeltételeire vonatkoznak (lásd analógia útján: 2019. január 22‑iCresco Investigation ítélet,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
,
33.
pont).
Kétségtelen, hogy – amint arra az Olasz Köztársaság hivatkozik – kapcsolat áll fenn egyrészt a katolikus hitoktatók számára kiállított alkalmassági tanúsítvány, másrészt pedig e tanárok felvétele és munkaviszonyának tartóssága között. Mindazonáltal nemcsak hogy e tanúsítvány kiállítása és visszavonása, valamint az ebből eredő következmények kapcsolatot mutatnak az említett oktatók felvétele és munkaviszonyának tartóssága között, de ezenfelül a megyés püspök hatáskörét nem is vonják kétségbe az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel érintett rendelkezések, és e hatáskör továbbra is fennáll, függetlenül attól, hogy az alapeljárás felperesei elérik‑e határozott időre szóló szerződésük határozatlan idejű szerződéssé való átalakítását, vagy sem. Egyébiránt a keretmegállapodásnak az alapügy tényállására való alkalmazása nem vonja maga után a katolikus hitoktatás fakultatív jellegéről való állásfoglalást.
Ebből következően az alapügy tárgyát nem az olasz jog alapján az EUMSZ 17. cikk (1) bekezdésében említett egyházakat, a jelen esetben a katolikus egyházat megillető „jogállás” képezi.
A Bíróságnak a jelen ügyben fennálló hatáskörét az EUMSZ 351. cikk (1) bekezdése sem kérdőjelezheti meg, amely szerint „[a] Szerződések rendelkezései nem érintik az egyrészről egy vagy több tagállam, másrészről egy vagy több harmadik állam által egymás között 1958. január 1‑je előtt kötött megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket”.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy e rendelkezés arra irányul, hogy lehetővé tegye a tagállamok számára, hogy tiszteletben tartsák azokat a jogokat, amelyek a nemzetközi jognak megfelelően e korábbi megállapodásokból eredően megilletik őket (2017. május 16‑i
2/15
[Szingapúrral kötendő szabadkereskedelmi megállapodás] vélemény,
EU:C:2017:376
,
254.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig, amint arra a főtanácsnok indítványának 43. pontjában rámutatott, az említett rendelkezés nem releváns az alapeljárás szempontjából, mivel a Szentszékkel létrejött vagy ahhoz kapcsolódó megállapodások a megyés püspöknek az alkalmassági tanúsítvány kiállítására és visszavonására vonatkozó jogkörére vonatkoznak, amely jogkört, amint az jelen ítélet 52. pontjából kitűnik, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekkel érintett rendelkezések, különösen a keretmegállapodás 5. szakasza, nem érinti.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálására.
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Kérdéseivel, amelyeket célszerű együttesen vizsgálni, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ egyrészt, hogy valláson alapuló hátrányos megkülönböztetésnek a 2000/78 irányelv, a Charta 21. cikke és a keretmegállapodás 5. szakasza szerinti tilalmát akként kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az állami oktatási intézményekben foglalkoztatott katolikus hitoktatókat kizárja az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását célzó szabályok alkalmazásából, másrészt hogy e szakaszt akként kell‑e értelmezni, hogy az ugyanezen szakasz 1. pontjának a) alpontja értelmében vett objektív oknak minősülhet‑e az, hogy egy egyházi hatóságnak alkalmassági tanúsítványt kell kiállítania azt lehetővé téve, hogy e tanárok katolikus hittant oktathassanak.
Ugyanis, a 2000/78 irányelv 1. cikkének megfelelően, és amint az az irányelvnek mind címéből és preambulumából, mind pedig tartalmából és céljából következik, ezen irányelv célja a többek között a fogyatékosságon alapuló, foglalkoztatás és munkavégzés során alkalmazott hátrányos megkülönböztetés elleni küzdelem általános kereteinek a meghatározása az egyenlő bánásmód elvének a tagállamokban történő megvalósítására tekintettel, a többek között az ezen okon alapuló hátrányos megkülönböztetés elleni hatékony védelem mindenki számára történő biztosításával (lásd ebben az értelemben: 2021. január 26‑iSzpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
,
32.
pont).
Az említett irányelv a hatálya alá tartozó területen ily módon konkretizálja az immár az Charta 21. cikkében foglalt hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános elvét (2021. január 26‑iSzpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie ítélet,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
,
33.
pont).
Következésképpen, amennyiben egy magánszemély és egy közigazgatási szerv között folyamatban lévő jogvita keretében a Charta 21. cikkében, valamint a 2000/78 irányelvnek az e 21. cikket végrehajtó és az említett 21. cikk céljainak megvalósításához hozzájáruló rendelkezéseiben foglalthoz hasonló, a valláson alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmára vonatkozó általános elv értelmezésére irányuló előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéssel fordulnak a Bírósághoz, úgy az kizárólag ezen irányelv tekintetében vizsgálja a kérdést (lásd ebben az értelemben: 2014. november 13‑iVital Pérez ítélet,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 2000/78 irányelv 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az „egyenlő bánásmód elve” azt jelenti, hogy az ezen irányelvnek az 1. cikkében említett okok alapján nem szabad semmiféle közvetlen vagy közvetett hátrányos megkülönböztetést tenni. Ugyanezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontja pontosítja, hogy a 2. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában akkor áll fenn közvetlen hátrányos megkülönböztetés, ha egy személy egy hasonló helyzetben lévő másik személyhez képest kedvezőtlenebb elbánásban részesül az említett irányelv 1. cikkében hivatkozott okok bármelyike alapján, amelyek sorában szerepel a vallás. Az irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerint közvetett hátrányos megkülönböztetés akkor áll fenn, ha egy látszólag semleges rendelkezés, feltétel vagy gyakorlat egy adott vallású személyeket más személyekkel szemben hátrányos helyzetbe hoz.
Ezenfelül a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, mivel az EJEE, különösen 2012 május 15‑i Fernández Martínez c. Espagne (CE:ECHR:2012:0515JUD 005603007) ítéletében, majd ezt követően a Charta a „vallás” fogalmának tág jelentést biztosít, tekintve hogy e fogalomba bevonják a vallás kifejezésre juttatásának a szabadságát is, meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó ugyanezen megközelítést kívánta alkalmazni a 2000/78 irányelv elfogadásakor, így a „vallás” fogalmát, amely ezen irányelv 1. cikkében szerepel, úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja mind a
forum internumot
, azaz a meggyőződés meglétének a tényét, mind pedig a
forum externumot
, azaz a vallási hit nyilvános kifejezésre juttatását (2017. március 14‑iG 4S Secure Solutions,
C‑157/15
,
EU:C:2017:203
,
28.
pont).
Márpedig a jelen ügyben az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből kitűnik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás az állami oktatási intézmények katolikus hitoktatóit, mint amilyenek az alapeljárás felperesei, attól a lehetőségtől, hogy határozott időre szóló munkaszerződésüket határozatlan idejű munkaszerződéssé alakítsák át, és/vagy attól, hogy határozott idejű munkaszerződések egymást követő jellege miatt kártérítést kapjanak, nem vallásuk miatt fosztja meg, hanem, ezen intézmények többi tanárához hasonlóan, amiatt, hogy az állami oktatási ágazatba tartoznak. Ezenkívül, noha e többi tanárral ellentétben rájuk nem vonatkoztak a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikke értelmében alkalmazandó eljárások és a 107/2015. sz. törvényben előírt rendkívüli felvételi terv, ennek nem ez az oka, hanem megbízatásaik éves időtartama, amely nem tette lehetővé az állandó alkalmassági listákra való felvételüket, jóllehet e felvétel szükséges volt az e címek alapján történő véglegesítéshez. Végül ezen időtartam semmilyen kapcsolatban nem áll a katolikus hitoktatáshoz szükséges alkalmassági tanúsítvány kiállításával, valamint e tanúsítvány visszavonásának lehetőségével, mivel ezek a körülmények a határozatlan időre alkalmazott katolikus hitoktatókra is vonatkoznak.
Így, még azt feltételezve is, hogy az állami oktatási intézmények katolikus hittanoktatói összehasonlítható helyzetben vannak az ugyanezen intézményekben más tantárgyakat oktató tanárokkal, akik határozott idejű szerződéssel rendelkeznek, és akikre vonatkozott az említett 399. cikk vagy az említett terv, az ilyen eltérő bánásmód nem a valláson alapul, hanem kizárólag a munkaviszonyra alkalmazandó rendszerre vonatkozik.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság nem vizsgálta a 2000/78 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett közvetett hátrányos megkülönböztetés esetleges fennállását, és az előzetes döntéshozatal iránti kérelem nem tartalmaz olyan elemeket, amelyek lehetővé tennék annak megállapítását, hogy az alapügy tárgyát képező szabályozásban foglalt látszólag semleges feltétel ténylegesen különösen hátrányosan érint egy adott valláshoz tartozó személyeket.
Ezzel szemben, amint arra a Bizottság rámutatott, az alapeljárás felperesei által hivatkozott, kizárólag abból eredő kár, hogy nem lehetséges a nemzeti jogban előírt védelmi eszközök érvényesítése a határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálása érdekében, különös uniós szabályozás, nevezetesen a keretmegállapodásban előírt szabályozás tárgyát képezi.
E körülmények között, annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróság számára az előtte folyamatban lévő jogvita megoldása érdekében hasznos választ lehessen adni, az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéseket kizárólag a keretmegállapodás vonatkozó rendelkezései fényében kell átfogalmazni, és meg kell állapítani, hogy kérdéseivel e bíróság lényegében egyrészt arra keres választ, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát akként kell‑e értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az állami oktatási intézményekben foglalkoztatott katolikus hitoktatókat kizárja az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását célzó szabályok alkalmazásából, másrészt hogy a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak” minősül‑e az, hogy egy egyházi hatóságnak alkalmassági tanúsítványt kell kiállítania. Abban az esetben, ha a nemzeti szabályozás egyetlen olyan intézkedést sem ír elő, amely a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében az egymást követő, határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozására vagy szankcionálására irányul, az említett bíróság arra keresi a választ, hogy a keretmegállapodás 4. szakasza lehetővé teszi‑e azon szabályok alkalmazásának mellőzését, amelyek megakadályozzák valamely határozott idejű szerződés határozatlan idejűvé történő átalakítását, amennyiben a munkaviszony egy bizonyos időszakon túl is folytatódik.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a keretmegállapodás 2. szakasza 1. pontjának magából a szövegéből is kitűnik, hogy annak hatályát tágan határozták meg, mivel az általában az „olyan határozott időre alkalmazott munkavállalókra vonatkozik, akik a törvény, kollektív szerződés vagy a tagállamokban kialakult gyakorlat szerint munkaszerződéssel vagy munkaviszonnyal rendelkeznek”. Ezenkívül a „határozott időre alkalmazott munkavállalóknak” a keretmegállapodás értelmében vett fogalmába – melyet 3. szakaszának 1. pontja határoz meg – munkáltatójuk magán‑ vagy közjogi minőségétől függetlenül valamennyi munkavállaló beletartozik (2016. szeptember 21‑iPopescu végzés,
C‑614/15
,
EU:C:2016:726
,
33.
pont).
Mivel a keretmegállapodás egyetlen különös ágazatot sem zár ki a hatálya alól, az tehát az állami intézményekben folytatott oktatás ágazatában felvett személyzetre is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben: 2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
69.
pont).
Ebből következően az olyan munkavállalók, mint az alapeljárás felperesei, akiket a MIUR alkalmaz, és akik munkaszerződését határozott időre kötötték, a keretmegállapodás hatálya alá tartoznak.
A keretmegállapodás 4. szakaszával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint, mivel a keretmegállapodás kizárólag a határozott időre alkalmazott és a velük összehasonlítható, határozatlan időre alkalmazott munkavállalók közötti eltérő bánásmód tekintetében alkalmazta és konkretizálta a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, a határozott időre alkalmazott munkavállalók egyes kategóriái közötti esetleges eltérő bánásmód nem tartozik a hátrányos megkülönböztetés tilalma e keretmegállapodás által kimondott elvének hatálya alá (lásd ebben az értelemben: 2018. november 21‑iViejobueno Ibáñez és de la Vara González ítélet,
C‑245/17
,
EU:C:2018:934
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A keretmegállapodásnak – különösen 4. szakaszának – célja az említett elv határozott időre alkalmazott munkavállalókra történő alkalmazása annak érdekében, hogy megakadályozható legyen az, hogy az ilyen jellegű munkaviszonyt a munkáltató arra használja, hogy megfossza e munkavállalókat azon jogoktól, amelyek a határozatlan időre alkalmazott munkavállalóknak járnak (2021. március 17‑iConsulmarketing ítélet,
C‑652/19
,
EU:C:2021:208
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig az a tény, hogy egyes határozott időre alkalmazott munkavállalók, mint az alapeljárás felperesei, nem jogosultak munkaszerződésük határozatlan időre szóló szerződéssé való átminősítésére, míg az állami oktatási ágazat más tantárgyakat oktató hasonló helyzetben lévő munkavállalója igen, pontosan a határozott időre alkalmazott munkavállalók két kategóriája közötti eltérő bánásmódnak minősül.
Ebből az következik, hogy ilyen helyzetben a kérdést előterjesztő bíróság nem tekinthet el azon nemzeti szabályok alkalmazásától, amelyek az állami oktatási intézmények katolikus hitoktatói esetében megakadályozzák a határozott időre szóló szerződés határozatlan idejű szerződéssé történő automatikus átalakítását, amennyiben a munkaviszony a keretmegállapodás 4. szakasza alapján egy bizonyos időponton túl is folytatódik, mivel ez a helyzet nem tartozik e szakasz hatálya alá.
A keretmegállapodás 5. szakaszával kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy e szakasz, amelynek egyik célja a határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok egymást követő alkalmazásának mint a munkavállalók kárára történő visszaélés lehetséges forrásának, behatárolására irányul, a munkavállalók helyzete bizonytalanná válásának elkerülése céljából bizonyos minimális védelmi rendelkezéseket ír elő (2021. június 3‑iInstituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario ítélet,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanis amint az a keretmegállapodás preambulumának második bekezdéséből, valamint az említett keretmegállapodás általános szempontjainak 6. és 8. pontjából következik, a munkahely stabilitásának biztosítása fontos részét képezi a munkavállalók védelmének, míg a határozott időre szóló munkaszerződések csak bizonyos körülmények esetén felelnek meg mind a munkáltatók, mind a munkavállalók igényeinek (lásd ebben az értelemben: 2021. június 3‑iMinistero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca – MIUR és társai [Egyetemi kutatók] ítélet,
C‑326/19
,
EU:C:2021:438
,
65.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ekként a keretmegállapodás 5. szakasza az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásának megakadályozása érdekében 1. pontjában kötelezi a tagállamokat az e rendelkezésben felsorolt egy vagy több kötelező intézkedés tényleges elfogadására, ha belső joguk nem tartalmaz megfelelő jogi intézkedést. Az e szakasz 1. pontjának a)–c) alpontjában ily módon felsorolt, szám szerint három intézkedés az ilyen munkaszerződések vagy munkaviszonyok meghosszabbítását alátámasztó objektív okokra, ezen egymást követő munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartamára, illetőleg azok megújításának számára vonatkozik (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A tagállamok e tekintetben mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek, mivel választhatnak, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a)–c) alpontjában felsorolt egy vagy több intézkedést, vagy a már meglévő, egyenértékű jogi intézkedéseket alkalmazzák‑e. Ezáltal a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja a tagállamok számára az ilyen visszaélések megakadályozásában álló általános célt jelöl ki, azonban meghagyja a tagállamoknak a cél eléréséhez szükséges eszközök megválasztását, amennyiben azok nem veszélyeztetik a keretmegállapodás célját vagy hatékony érvényesülését (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ekként, ahogyan az a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontjából kitűnik – és a keretmegállapodás preambulumának harmadik bekezdésének, valamint általános szempontjai 8. és 10. pontjának megfelelően – a tagállamoknak az említett keretmegállapodás végrehajtásának keretében van lehetőségük arra, hogy figyelembe vegyék meghatározott ágazatok és/vagy adott munkavállalói kategóriák sajátos igényeit, feltéve hogy ezt objektív okok alátámasztják (2018. október 25‑iSciotto ítélet,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyébiránt a keretmegállapodás 5. szakasza nem ír elő konkrét szankciókat arra az esetre, ha mégis visszaélést állapítanának meg. Ilyen esetben a nemzeti hatóságok feladata olyan intézkedéseket elfogadni, amelyek nemcsak arányosak, hanem egyúttal kellően hatékonyak és visszatartóak is, hogy biztosítsák a keretmegállapodás alapján hozott normák teljes érvényesülését (lásd ebben az értelemben: 2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ekként a keretmegállapodás nem írja elő a tagállamok számára általános kötelezettségként a határozott időre szóló munkaszerződések határozatlan időre szóló munkaszerződéssé való átalakítását. A keretmegállapodás 5. szakaszának 2. pontja ugyanis főszabály szerint a tagállamokra bízza azon feltételek meghatározását, amelyek alapján a határozott időre szóló munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat határozatlan időre kötöttnek kell tekinteni. Ebből az következik, hogy a keretmegállapodás nem írja elő azokat a feltételeket, amelyek mellett határozatlan időre szóló szerződéseket alkalmazni lehet (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az érintett tagállam belső jogrendjének azonban, hogy azt keretmegállapodással összhangban állónak lehessen tekinteni, tartalmaznia kell valamely más hatékony intézkedést az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásának elkerülésére és adott esetben szankcionálására (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen, ha egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazására került sor, alkalmazhatónak kell lennie valamely, a munkavállalók számára tényleges és egyenértékű védelmet biztosító intézkedésnek, amely megfelelően szankcionálja ezt a visszaélést és megszünteti az uniós jog megsértéséből származó következményeket. Magának az 1999/70 irányelv 2. cikkének első bekezdése értelmében ugyanis a tagállamok „megteszik az ezen irányelvben előírt eredmények folyamatos biztosításához szükséges lépéseket (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Meg kell állapítani tehát, hogy amennyiben a jelen ügyben bebizonyosodik, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozásban nincs a katolikus hit állami oktatása ágazatának személyi állományát érintő visszaélés megakadályozására, illetve adott esetben szankcionálására irányuló egyéb hatékony intézkedés, úgy e helyzet veszélyeztetné a keretmegállapodás célját és hatékony érvényesülését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy nem a Bíróság feladata a belső jogi rendelkezések értelmezése, és az kizárólag a hatáskörrel rendelkező nemzeti bíróságokra tartozik, amelyeknek meg kell határozniuk, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszában előírt követelményeket a vonatkozó nemzeti szabályozás rendelkezései teljesítik‑e (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen esetben tehát a kérdést előterjesztő bíróságnak kell értékelnie, hogy a belső jog releváns rendelkezései alkalmazásának és hatékony végrehajtásának feltételei alapján e rendelkezések milyen mértékben tekinthetők megfelelő intézkedésnek az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának megakadályozásához vagy adott esetben szankcionálásához (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindazonáltal a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelem elbírálása során szükség esetén pontosításokat adhat, amelyek célja, hogy iránymutatást adjanak a nemzeti bíróságnak az értékelés során (2020. március 19‑iSánchez Ruiz és társai ítélet,
C‑103/18 és C‑429/18
,
EU:C:2020:219
,
91.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik egyrészt az, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás lehetővé teszi a katolikus hit állami oktatásának ágazatában nagyszámú oktató egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések útján történő felvételét, anélkül hogy előírná a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának b) és c) alpontjában foglalt, az egymást követő, határozott idejű szerződések hatálya alá tartozó, e szerződések maximális időtartamát vagy megújításuk számát illetően meghatározott korlátokat, másrészt az, hogy az említett ágazatban létrejött határozott idejű szerződések kifejezetten ki vannak zárva azon nemzeti rendelkezések hatálya alól, amelyek lehetővé teszik az ilyen egymást követő és bizonyos időtartamot meghaladó szerződések határozatlan idejű munkaszerződésekké való átminősítését, valamint adott esetben az ezen egymást követő szerződések alkalmazása folytán elszenvedett kár megtérítését.
A kérdést előterjesztő bíróság által szolgáltatott információkból kitűnik továbbá, hogy az alapeljárás felperesei nem címzettjei a 297/1994. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 399. cikke szerint alkalmazandó eljárásoknak és a MIUR által bevezetett, oktatók határozatlan idejű felvételét célzó rendkívüli tervnek sem, amelyeket a Bíróság a határozott idejű munkaszerződések határozatlan időre szóló szerződéssé történő átalakításának egyik formájával azonosított (2019. május 8‑iRossato és Conservatorio di Musica F.A. Bonporti ítélet,
C‑494/17
,
EU:C:2019:387
,
–
36.
pont).
E körülmények között meg kell vizsgálni, hogy a katolikus hit állami oktatásának ágazatában az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazása igazolható‑e azzal, hogy a nemzeti jogban fennállnak a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti objektív okok, és különösen, hogy az alkalmassági tanúsítványnak a megyés püspök által történő, a katolikus hitoktató számára e tantárgy tanítását lehetővé tévő kiállítása minősülhet‑e ilyen oknak.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy – amint arra a keretmegállapodás általános szempontjainak 7. pontja rámutat – a keretmegállapodást aláíró felek úgy ítélték meg, hogy a határozott időre szóló munkaszerződések „objektív okokon” alapuló alkalmazása egyike a visszaélések megakadályozását célzó eszközöknek (2021. június 3‑iInstituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario ítélet,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
, 55.pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ami az „objektív okoknak” a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti fogalmát illeti, azt úgy kell értelmezni, hogy valamely tevékenységet jellemző meghatározott és konkrét, és ebből következően olyan körülményeket jelent, amelyek ebben az egyedi összefüggésben alkalmasak az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazásának indokolására. E körülmények adott esetben a tagállam szociálpolitikája valamely jogszerű célkitűzésének megvalósítására irányuló törekvésből, vagy leginkább azon feladatok egyedi jellegéből és sajátos jellemzőiből adódhatnak, amelyek elvégzésére e szerződéseket megkötötték (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
59.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ugyanakkor nem felel meg a fenti pontban kifejtett követelményeknek az a nemzeti rendelkezés, amely törvényi vagy rendeleti szabállyal csak általános és absztrakt jelleggel engedélyezi az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazását. Egy ilyen – teljes mértékben formális – rendelkezés ugyanis nem teszi lehetővé objektív és átlátható szempontok meghatározását annak vizsgálata céljából, hogy az ilyen szerződések megújítása ténylegesen valós szükségletet elégít‑e ki, továbbá alkalmas‑e az elérendő cél megvalósítására, és ahhoz szükséges‑e. E rendelkezés valós veszélyt jelent tehát az ilyen típusú szerződésekkel történő visszaélésre, ezért az nem egyeztethető össze a keretmegállapodás céljával és hatékony érvényesülésével (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
60.
és
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az olasz kormány több érvet felhoz annak bizonyítására, hogy a jelen ügyben fennállnak olyan pontos és konkrét körülmények, amelyek igazolhatják az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazását az állami intézmények katolikus hitoktatói tekintetében, mivel e körülmények elsősorban az Olasz Köztársaság és a Szentszék közötti kapcsolatból, valamint a katolikus hitoktatáshoz szükséges szervezeti rugalmasságból erednek.
Az első szempontot illetően az olasz kormány mindenekelőtt hangsúlyozza, hogy az állami iskolákban történő katolikus hitoktatás az olasz oktatási rendszer egyik sajátossága. Az ezen tárgy oktatója és a megyés püspök között fennálló különleges bizalmi viszony magában foglalja, hogy a katolikus hit oktatására jelentkező pályázót szükségszerűen maga a püspök értékeli annak megakadályozása érdekében, hogy az oktatás ellentétes legyen az Olasz Köztársaság és Szentszék között létrejött megállapodás előírásaival, és lehetővé téve a megyés püspök számára, hogy minden oktató alkalmasságát évről‑évre értékelje.
E kormány ezt követően arra hivatkozik, hogy egy katolikus hitoktató e tárgyat csak az alkalmassági tanúsítvány megyés püspök által történt kiállítását követően oktathatja, aki értékeli, hogy az érintett oktató megfelel‑e az egyházjog által előírt feltételeknek, és hogy ez a tanúsítvány fenntartható‑e. E tekintetben az olasz kormány pontosítja, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti „objektív ok” nem az ilyen tanúsítvány esetleges visszavonásából, hanem a Megállapodás tiszteletben tartásának, valamint a katolikus hit olyan oktatásának a szükségességéből ered, amely összhangban áll e vallás alapelveivel, különösen a tanulók és szüleik elvárásainak való megfelelés érdekében.
Ezenkívül a katolikus egyház azáltal, hogy a Megállapodásnak megfelelően teljesen autonóm módon hozzájárul többek között a tanárok profiljának meghatározásához, alkalmasságuk elismeréséhez és kinevezésükhöz, magára vállalja az oktatás felekezeti aspektusaihoz kapcsolódó feladatokat, amely oktatás tekintetében az állam továbbra is nyitott, és rendelkezésre áll, anélkül azonban, hogy abban részt venne. Az állam elismeri a vallási kultúra értékét, és figyelembe veszi azt, hogy a katolicizmus elvei az olasz történelmi örökség részét képezik, fenntartja ugyanakkor az olyan világi, pluralista államot jellemző távolságot, amely nem azonosul semmilyen vallási meggyőződéssel.
A második aspektust illetően az olasz kormány rámutat, hogy a katolikus hitoktatás ágazatában a határozott időre szóló szerződések magas száma biztosítja az ezen oktatás fakultatív jellegéből eredő rugalmasságot, ami lehetővé teszi, hogy a tanárok szükséges számát inkább bizonyos számú éves szerződés meghosszabbításának egyszerű mellőzésével, mintsem határozatlan időre szóló szerződések felmondásával alakítsák. Ezt a megközelítést, amely tehát lehetővé teszi a katolikus hitoktatás iránti igénynek az említett fakultatív jelleg folytán történő ingadozásához történő megfelelő igazodást, a Corte costituzionale (alkotmánybíróság) jóváhagyta, e megközelítés ezenfelül az állam pénzügyi és szervezeti érdekeinek megőrzését fejezi ki.
Ami először is a katolikus hitoktató és a megyés püspök között fennálló különleges bizalmi viszonyra alapított érvet illeti, elegendő megállapítani, hogy e kapcsolat mind a határozatlan időre szóló szerződéssel rendelkező tanárokra, mind pedig a határozott időre szóló szerződéssel rendelkező tanárokra vonatkozik, így erre az érvre nem lehet hivatkozni a határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű alkalmazásának igazolása érdekében.
Másodszor, ami a vallási kultúra és a az olasz történelmi örökség megőrzését illeti, meg kell jegyezni, hogy jóllehet e cél tekinthető alkotmányos védelemre méltó célnak, az olasz kormány mindazonáltal nem mutatja be, hogy e célok követése mennyiben igazolja, hogy a katolikus hitoktatók 30%‑át határozott idejű szerződésekkel alkalmazzák (lásd ebben az értelemben: 2018. október 25‑iSciotto ítélet,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
,
45.
pont).
Ebben az összefüggésben harmadszor meg kell azonban állapítani, hogy nem kizárt, hogy a katolikus hit állami oktatásának ágazata az ott foglalkoztatott munkavállalók száma és a lehetséges felhasználók száma közötti állandó kiigazítást tesz szükségessé, ami – amint azt az olasz kormány hangsúlyozza – a munkáltató számára ideiglenes munkaerő‑felvételi igényekkel jár. Így a munkavállalóknak a munkáltatók átmeneti és különleges munkaerőigényei kielégítése céljából történő időszakos felvétele főszabály szerint a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti „objektív oknak” tekinthető (2018. október 25‑iSciotto ítélet,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
,
47.
pont).
E tekintetben az oktatási szolgáltatást olyan módon kell megszervezni, hogy az oktatók száma folyamatosan megfeleljen a tanulók létszámának. Márpedig tagadhatatlan, hogy ez a számbeli megfelelés számos tényezőtől függ, amelyek közül egyesek bizonyos mértékig nehezen ellenőrizhetők vagy láthatók előre, mint különösen a külső vagy belső vándorlás vagy a tanulók szakirányválasztása (lásd ebben az értelemben: 2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
94.
pont).
Az ilyen tényezők igazolják az alapügyekben szóban forgó oktatási ágazatban a rugalmasság iránti különös igényt, amely a jelen ítélet 102. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően e meghatározott ágazatban alkalmas arra, hogy a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának 1. alpontja alapján objektív módon igazolja az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések alkalmazását az iskolai igények megfelelő módon való kielégítése, valamint azon kockázat elhárítása érdekében, hogy az államnak mint ezen ágazatbeli munkáltatónak lényegesen több oktatót kelljen kineveznie, mint amennyi az adott területen keletkező kötelezettségeinek ellátásához ténylegesen szükséges (2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
95.
pont).
Ezzel szemben az nem elfogadható, hogy határozott időre szóló munkaszerződések megújíthatók legyenek olyan feladatok állandó és tartós jellegű ellátása céljából, amelyek egyébként az oktatási ágazat rendes tevékenységei közé tartoznak. Amint azt a Bíróság már több ízben kimondta, a határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok olyan szükségletek kielégítése céljából történő megújítását, amelyek nem átmeneti, hanem állandó és tartós jellegűek, a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja nem igazolja, a határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok ilyen alkalmazása ugyanis közvetlenül e keretmegállapodás alapját képező azon előfeltevéssel szemben áll, mely szerint a munkaviszonyok általános formája a határozatlan idejű munkaszerződés, még ha a határozott idejű munkaszerződések bizonyos ágazatok, foglalkozások és tevékenységek foglalkoztatási sajátosságai is (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontja a) alpontjának tiszteletben tartása tehát megköveteli annak konkrét vizsgálatát, hogy a határozott időre szóló munkaszerződések vagy munkaviszonyok egymást követő megújítása időszakos igények kielégítését célozza‑e, és hogy az alapjogvita tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti rendelkezést valójában nem a munkáltató személyzet iránti állandó és tartós igényeinek kielégítése céljából alkalmazzák‑e (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E célból minden esetben egyedileg meg kell vizsgálni az ügy körülményeinek összességét, különösen figyelembe véve az említett, ugyanazon személlyel vagy ugyanazon munka elvégzésére kötött, egymást követő szerződések számát annak kizárása érdekében, hogy a határozott időre szóló munkaszerződéseket vagy munkaviszonyokat a munkáltatók visszaélésszerűen alkalmazzák, még ha azok látszólag a helyettesítő személyzet iránti igényt elégítik is ki (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
64.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja szerinti „objektív ok” fennállása főszabály szerint tehát kizárja a visszaélés fennállását, kivéve, ha az érintett határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok megújítása körülményeinek átfogó vizsgálata feltárja, hogy a munkavállalótól elvárt szolgáltatások nem csupán ideiglenes igényt elégítenek ki (2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
103.
pont).
Következésképpen önmagában az a tény, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozást e rendelkezés értelmében „objektív ok” igazolhatja, nem elegendő ahhoz, hogy azt e rendelkezéssel összeegyeztethetővé tegye, amennyiben kitűnik, hogy e szabályozás konkrét alkalmazása ténylegesen egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazásához vezet (2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
104.
pont).
Márpedig egyrészt az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás nem köti egyetlen ehhez hasonló feltételhez sem a munkaszerződésekre alkalmazandó általános jogi szabályok alóli, általa bevezetett azon eltérést, amely az egymást követő, határozott időre szóló szerződések visszaélésszerű használatának szankcionálására irányul. Másrészt úgy tűnik, hogy az alapügy tárgyát képező, egymást követő munkaszerződések megkötése nem a munkáltató egyszerű ideiglenes szükségleteinek felel meg, sokkal inkább a munkáltató szokásos igazgatási szükségleteinek körébe tartozik. Ezenfelül a különböző, határozott időre szóló szerződések, amelyek által az alapeljárás felpereseit alkalmazták, hasonló vagy akár azonos feladatok elvégzését eredményezték több éven keresztül, ekként tekinthető úgy, hogy e munkaviszonynak olyan szükségletet kellett kielégítenie – aminek megállapítása mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, amely nem ideiglenes, hanem ellenkezőleg, tartós volt.
Negyedszer, az állam pénzügyi érdekeire vonatkozó érvvel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már kimondta, hogy noha a költségvetési megfontolások szolgálhatnak valamely tagállam szociálpolitikai döntéseinek alapjául, és befolyásolhatják az általa elfogadni kívánt szociális védelmi intézkedések jellegét és terjedelmét, önmagukban nem minősülnek e politika céljának, és következésképpen nem igazolhatják az egymást követő, határozott időre szóló munkaszerződéseknek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti, visszaélésszerű alkalmazásának megelőzésére irányuló mindenféle intézkedés hiányát (2018. október 25‑iSciotto ítélet,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
,
55.
pont).
Ötödször, ami azt a kérdést illeti, hogy a katolikus hitoktatók számára e tárgy oktatásához szükséges alkalmassági tanúsítvány kiállításának szükségessége a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak” minősülhet‑e, meg kell állapítani, hogy a Bíróság rendelkezésére álló ügyiratokból kitűnik, hogy e tanúsítványt egyetlen alkalommal állítják ki, akkor, amikor az iskolai hatóság bemutatja a jelöltlistáját, és függetlenül az érintett katolikus hitoktatóra bízott feladat időtartamától. Az említett tanúsítvány kiállítása tehát valamennyi katolikus hitoktató számára, függetlenül attól, hogy határozatlan vagy határozott idejű szerződést kötöttek‑e – amint az a jelen ítélet 64. pontjában már említésre került –, a katolikus hitoktatókra bízott feladatok időtartamától független szempontnak minősül.
Továbbá az alkalmassági tanúsítvány visszavonása a munkaviszony megszüntetésének egyik oka mind a véglegesített katolikus hitoktatók, mind azok számára, akik, mint az alapeljárás felperesei, csak határozott idejű szerződéssel rendelkeznek, ezért ez az ok nem minősül a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak”.
Végül, mivel az alkalmassági tanúsítvány kiállítása nem mutat kapcsolatot a szociálpolitika olyan jogszerű céljaiként elismert célokat követő intézkedések bevezetésével, mint például a terhesség, az anyaság vagy a szakmai élet és a családi élet összehangolásának védelme, az nem tekinthető olyannak, mint amely szociálpolitikai cél elérésére szolgál, mivel a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontjában foglalt „objektív ok” fogalma, amint az a jelen ítélet 93. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, magában foglalja az ilyen célok követését (lásd ebben az értelemben: 2014. november 26‑iMascolo és társai ítélet,
C‑22/13, C‑61/13–C‑63/13 és C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
,
92.
és
93.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből az következik, hogy az alkalmassági tanúsítvány nem minősül a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak”.
Következésképpen, feltéve hogy nincsenek a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja értelmében vett, „a visszaélés megakadályozására irányuló megfelelő jogi intézkedések”, aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata, az alapügy tárgyát képezőhöz hasonló nemzeti szabályozás a katolikus hit állami oktatási ágazatában nem alkalmas az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok alkalmazásából származó visszaélés megakadályozására vagy szankcionálására.
E tekintetben az érintett tagállam igazságügyi hatóságainak feladata, hogy biztosítsák a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának tiszteletben tartását, gondoskodva arról, hogy azok a munkavállalók, akik egymást követő, határozott idejű munkaszerződések alkalmazásából eredő visszaélést szenvedtek el, az adott ágazatban történő további foglalkoztatás reményében ne riadjanak vissza attól, hogy a nemzeti hatóságok előtt – az igazságügyi hatóságokat is ideértve – a nemzeti szabályozás által és a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja szerinti valamennyi megelőző intézkedés végrehajtásából eredően számukra biztosított jogokat érvényesítsék (2018. október 25‑iSciotto ítélet,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
,
68.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Közelebbről az eljáró bíróságnak, amikor egymást követő, határozott idejű munkaszerződések visszaélésszerű alkalmazására került sor, a lehető legteljesebb mértékig úgy kell értelmeznie és alkalmaznia a nemzeti jog releváns rendelkezéseit, hogy e visszaélés megfelelő szankcionálása és az uniós jog megsértése következményeinek megszüntetése is lehetséges legyen (2021. február 11‑iM. V. és társai [Egymást követő, határozott idejű munkaszerződések a közszférában] ítélet,
C‑760/18
,
EU:C:2021:113
,
69.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben, tekintettel arra, hogy az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás tartalmaz a munkaszerződésekre alkalmazandó olyan általános jogi rendelkezéseket, amelyek az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását célozzák a határozott idejű szerződés határozatlan idejű szóló szerződéssé történő automatikus átminősítésével, amennyiben a munkaviszony tovább tart egy meghatározott időpontnál, e szabálynak az alapügyben történő használata minősülhetne a keretmegállapodás 5. szakasza értelmében az ilyen visszaélés megakadályozására irányuló intézkedésnek.
Ezzel kapcsolatban ugyanakkor emlékeztetni kell arra, a Bíróság kimondta, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontja nem feltétlen és kellően pontos ahhoz, hogy arra valamely magánszemély a nemzeti bíróság előtt hivatkozhasson. Márpedig egy ilyen, nem közvetlen hatályú uniós jogi rendelkezésre – mint ilyenre – nem lehet hivatkozni az uniós jog hatálya alá tartozó jogvitában annak érdekében, hogy az uniós joggal ellentétes nemzeti jogi rendelkezés alkalmazása elkerülhető legyen. Ennélfogva a nemzeti bíróság nem köteles eltekinteni a nemzeti jog e szakasszal ellentétes rendelkezésének alkalmazásától (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
75.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennek pontosítását követően emlékeztetni kell arra, hogy a belső jog alkalmazásakor a tagállami bíróságok kötelesek a belső jogot úgy értelmezni, hogy a szóban forgó irányelv eredményének eléréséhez a lehető legteljesebb mértékig figyelembe veszik annak szövegét és célját, következésképpen megfelelni az EUMSZ 288. cikk harmadik bekezdésének (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
76.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A nemzeti jog uniós joggal összhangban álló értelmezésének e követelménye ugyanis az EUM‑Szerződés rendszeréből következik, mivel lehetővé teszi a nemzeti bíróságoknak, hogy az előttük folyamatban lévő ügyek elbírálása során a hatáskörük keretében biztosítsák az uniós jog teljes érvényesülését (2021. február 11‑iM. V. és társai [Egymást követő, határozott idejű munkaszerződések a közszférában] ítélet,
C‑760/18
,
EU:C:2021:113
,
69.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az általános jogelvek és különösen a jogbiztonság és a visszaható hatály tilalma kétségtelenül korlátozza a nemzeti bíróság azon kötelezettségét, miszerint nemzeti joga irányadó szabályainak értelmezésekor és alkalmazásakor az irányelv tartalmát kell figyelembe vennie, továbbá e kötelezettség nem szolgálhat a nemzeti jog
contra legem
értelmezésének alapjául (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
77.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az uniós joggal összhangban álló értelmezés elve ugyanakkor megköveteli, hogy a nemzeti bíróságok hatáskörük keretei között tegyenek meg mindent annak érdekében, hogy a belső jog egészére tekintettel és a belső jogban elismert értelmezési módszerek alkalmazásával biztosítsák a szóban forgó irányelv teljes érvényesülését, és annak céljával összhangban álló eredményre jussanak (2021. június 24‑iObras y Servicios Públicos és Acciona Agua ítélet,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
,
78.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát egyrészt akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az állami oktatási intézmények katolikus hitoktatóit kizárja az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását célzó szabályok alkalmazásából, amennyiben a belső jogrendben nincs egyetlen más hatékony intézkedés sem az említett visszaélésszerű alkalmazás szankcionálására, másrészt hogy az, hogy egy egyházi hatóságnak alkalmassági tanúsítványt kell kiállítania, lehetővé téve e tanároknak a katolikus hitoktatást, nem minősül a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak”, mivel e tanúsítványt egyetlen alkalommal állítják ki, és nem minden olyan tanévet megelőzően, amelyre a határozott idejű munkaszerződés vonatkozik.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:

Az ESZSZ, az UNICE és a CEEP által a határozott ideig tartó munkaviszonyról kötött keretmegállapodásról szóló, 1999. június 28‑i 1999/70/EK tanácsi irányelv mellékletében szereplő, a határozott ideig tartó munkaviszonyról szóló, 1999. március 18‑án kötött keretmegállapodás 5. szakaszát egyrészt akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az állami oktatási intézmények katolikus hitoktatóit kizárja az egymást követő, határozott idejű szerződések visszaélésszerű alkalmazásának szankcionálását célzó szabályok alkalmazásából, amennyiben a belső jogrendben nincs egyetlen más hatékony intézkedés sem az említett visszaélésszerű alkalmazás szankcionálására, másrészt hogy az, hogy egy egyházi hatóságnak alkalmassági tanúsítványt kell kiállítania, lehetővé téve e tanároknak a katolikus hitoktatást, nem minősül a keretmegállapodás 5. szakasza 1. pontjának a) alpontja értelmében vett „objektív oknak”, mivel e tanúsítványt egyetlen alkalommal állítják ki, és nem minden olyan tanévet megelőzően, amelyre a határozott idejű munkaszerződés vonatkozik.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.
(
i
)	A jelen szöveg 58., 68. és 125. pontjában, valamint rendelkező részében az első elektronikus közzétételt követően nyelvi módosítás történt.