CELEX: 62015TJ0020
Znamka Evropske unije
Postopek z ugovorom
Prijava besedne znamke Evropske unije PICCOLOMINI
Prejšnja besedna znamka Evropske unije PICCOLO
Neobstoj resne in dejanske uporabe prejšnje znamke
Člen 42(2) Uredbe (ES) št. 207/2009

Dejansko stanje
Intervenientka, Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola, je 16. januarja 2012 pri Uradu za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Skupnosti (
UL 2009, L 78, str. 1
) vložila zahtevo za registracijo znamke Skupnosti.
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je besedni znak PICCOLOMINI.
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, so iz razreda 33 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in ustrezajo naslednjim opisom: „Alkoholne pijače (razen piva)“.
Prijava znamke Skupnosti je bila objavljena v
Biltenu znamk Skupnosti
št. 35/2012 z dne 20. februarja 2012.
Tožeča stranka, družba Henkell & Co. Sektkellerei KG, je 14. maja 2012 v skladu s členom 41 Uredbe št. 207/2009 vložila ugovor zoper registracijo znamke, prijavljene za proizvode iz razreda 33, navedene zgoraj v točki 3.
Ugovor je temeljil na prejšnji besedni znamki Skupnosti PICCOLO, ki je bila registrirana 14. avgusta 2001 pod številko 952770.
Prejšnja znamka označuje proizvode in storitve iz razredov 33 in 42 ter ustreza naslednjemu opisu:
—
razred 33: „Alkoholne pijače (razen piva), zlasti vina, sladka vina, peneča vina, biser vina, likerji, vermut, žgane pijače“;
—
razred 42: „Nudenje hrane in pijače; nudenje začasne nastanitve“
V utemeljitev ugovora je bil naveden razlog iz člena 8(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Intervenientka je 28. novembra 2012 na podlagi člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 predložila dokaz o resni in dejanski uporabi znamke.
Tožeča stranka je 19. februarja 2013 navedla, da je uporabljala znamko PICCOLO za peneče vino v šestnajstih državah članicah Evropske unije in znamko PIKKOLO za peneče vino v Nemčiji in Avstriji. Dodala je, da je razlika v zapisu besede „pikkolo“ in besede „piccolo“ zelo majhna in jo bo upoštevna javnost le težko opazila, saj se obe besedi enako izgovarjata. Predložila je tudi dokumente in ostale elemente, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje znamke.
Oddelek za ugovore je z odločbo z dne 17. septembra 2013 odločil, da je tožeča stranka dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje znamke in je ugovor v celoti sprejel.
Intervenientka je 18. novembra 2013 na podlagi členov od 58 do 64 Uredbe št. 207/2009 pri UUNT vložila pritožbo zoper odločbo oddelka za ugovore.
Prvi odbor za pritožbe UUNT je z odločbo z dne 31. oktobra 2014 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) ugodil pritožbi in razveljavil odločbo oddelka za ugovore z obrazložitvijo, da tožeča stranka ni predložila dovolj dokazov, da bi dokazala resno in dejansko uporabo prejšnje znamke. Zavrnil je tudi ugovor na podlagi člena 42(2) Uredbe št. 207/2009.
Odbor za pritožbe je ob ugotovitvi neobstoja resne in dejanske uporabe znamke, menil, prvič, da je treba ob upoštevanju dokazov v celoti ugotoviti, da je izraz „piccolo“ del izrazoslovja vinskega sektorja, ki se uporablja na mednarodni ravni in naj bi bil zato poznan povprečnemu potrošniku. Drugič, poudaril je, da naj potrošniki, ki izraza „piccolo“ ne razumejo, ne bi avtomatično domnevali, da gre za znamko, če bi nanjo naleteli pri nakupovanju penečega vina. Tretjič, navedel je, da se znak PIKKKOLO ali PICCOLO jasno uporablja opisno ali v skrajšani obliki, in sicer izraz „picc“, in ki se izključno povezuje z ostalimi opisnimi izrazi, kot sta izraza „trocken“ in „dry“ za različne proizvode tožeče stranke ali z delom firme tožeče stranke, in sicer izraz „henkell“. Četrtič, menil je, da ta zadnji izraz, ki je del firme tožeče stranke, zaradi svoje umestitve in svoje velikosti na etiketah steklenic in na embalaži, najbolj prevlada. Dodal je tudi, da ta izraz nima nobenega očitnega pomena, tako da bi se glede na način, kako je bil predstavljen, takoj štel za razlikovalni znak.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano odločbo razveljavi;
—
UUNT in intervenientki naloži plačilo stroškov.
UUNT in intervenientka Splošnemu sodišču predlagata, naj:
—
tožbo zavrne;
—
tožeči stranki naloži plačilo stroškov.
Pravo
Tožeča stranka v utemeljitev tožbe kot edini tožbeni razlog navaja kršitev člena 42(2) Uredbe št. 207/2009.
Prvič, opozoriti je treba, da iz uvodne izjave 10 Uredbe št. 207/2009 izhaja, da je zakonodajalec menil, da ni razloga za varstvo prejšnje znamke, razen če se ta dejansko uporablja. Zato na zahtevo prijavitelja na podlagi člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 imetnik prejšnje blagovne znamke Skupnosti ali, na podlagi odstavka 3 tega člena, imetnik prejšnje nacionalne blagovne znamke, ki je vložil pisni ugovor, priskrbi dokaz o tem, da se je v obdobju petih let pred datumom objave prijave blagovne znamke Skupnosti prejšnja blagovna znamka Skupnosti resno in dejansko uporabljala v Skupnosti za blago ali storitve, za katere je registrirana in ki jih imetnik navaja kot razlog za ugovor, ali pa da obstajajo razlogi za neuporabo, če je bila prejšnja blagovna znamka Skupnosti na ta dan registrirana vsaj pet let. Če ustreznega dokazila ni, se ugovor zavrne.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da je
ratio legis
določbe, da mora biti prejšnja znamka predmet resne in dejanske uporabe, da bi se lahko nanjo uspešno sklicevali zoper prijavljeno znamko Skupnosti, v zmanjševanju števila nasprotij med dvema znamkama, kadar iz dejanske funkcije znamke na trgu ne izhaja gospodarska upravičenost (glej v tem smislu sodbi z dne 8. julija 2004, Sunrider/UUNT – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
, ZOdl.,
EU:T:2004:225
, točke od 36 do 38 in navedena sodna praksa, in z dne 30. novembra 2009, Esber/UUNT – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS),
T‑353/07
, neobjavljena,
EU:T:2009:475
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi pravila 22(3) Uredbe Komisije (ES) št. 2868/95 z dne 13. decembra 1995 za izvedbo Uredbe Sveta (ES) št. 40/94 o znamki Skupnosti (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 189) se mora dokaz o uporabi znamke nanašati na kraj, trajanje, pomembnost in naravo uporabe prejšnje znamke za proizvode in storitve, za katere je ta znamka registrirana in na katerih temelji ugovor.
Drugič, iz sodne prakse izhaja, da se znamka resno in dejansko uporablja, če se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo zagotavljanja istovetnosti izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana, da bi se ustvaril oziroma ohranil trg za te proizvode in storitve, medtem ko je edini cilj simbolične uporabe ohranjanje pravic, ki so podeljene z znamko (glej po analogiji sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
, Recueil,
EU:C:2003:145
, točka
).
Pri presoji resne in dejanske uporabe znamke je treba upoštevati vsa dejstva in okoliščine, ki so pomembni za ugotovitev, ali se znamka resnično uporablja na trgu, zlasti ali se v zadevnem gospodarskem sektorju taka uporaba šteje za upravičeno za ohranjanje ali ustvarjanje deleža na trgu za proizvode ali storitve, ki jih varuje znamka, naravo teh proizvodov ali storitev, značilnosti trga ter obseg in pogostost uporabe znamke (sodba z dne 8. julija 2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, točka
; glej po analogiji sodbo z dne 11. marca 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, točka
).
Resna in dejanska uporaba znamke ne more biti dokazana z verjetnostjo ali domnevami, temveč mora temeljiti na konkretnih in objektivnih dokazih, ki dokazujejo učinkovito in zadostno uporabo znamke na zadevnem trgu (sodbe z dne 12. decembra 2002 v zadevi Kabushiki Kaisha Fernandes/UUNT – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
, Recueil,
EU:T:2002:316
, točka
, in z dne 6. oktobra 2004 v zadevi Vitakraft-Werke Wührmann/UUNT – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
, ZOdl.,
EU:T:2004:292
, točka
).
Glede na te preudarke je treba preučiti, ali je odbor za pritožbe v točkah 21 in 51 izpodbijane odločbe pravilno sklenil, da tožeča stranka ni predložila dovolj dokazov, da bi dokazala, da se je prejšnja znamka resno in dejansko uporabljala v smislu člena 42(2) Uredbe št. 207/2009.
Uvodoma je treba ugotoviti, da se, ker je bila zahteva za registracijo znamke Evropske unije objavljena 20. februarja 2012, obdobje petih let iz člena 42(2) Uredbe št. 207/2009 v tem primeru nanaša na čas od 20. februarja 2007 do 19. februarja 2012 (v nadaljevanju: upoštevno obdobje).
V utemeljitev edinega tožbenega razloga tožeča stranka trdi, da so v nasprotju z ugotovitvijo odbora za pritožbe dokazi, ki so bili predloženi v postopku pred UUNT, izkazovali resno in dejansko uporabo prejšnje znamke.
Prvič, tožeča stranka v bistvu trdi, da se s presojo odbora za pritožbe, v skladu s katero se izraz „piccolo“ dojema kot popolnoma opisen,
de facto
razveljavlja prejšnja znamka. Drugič, meni, da odbor za pritožbe ni ravnal zakonito s tem, da je v okviru svoje presoje dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke preučil razlikovalni učinek te znamke in sklenil, da tega učinka pri tej znamki ni bilo. Tretjič, meni, da presoja odbora za pritožbe, v skladu s katero prejšnja znamka nima razlikovalnega učinka, temelji izključno na dokumentih s poznejšim datumom, kot je upoštevno obdobje, ki jih je predložila intervenientka z vlogo, v kateri so bili navedeni pritožbeni razlogi zoper odločbo oddelka za ugovore. Meni, da zato noben dokaz ne izkazuje neobstoj razlikovalnega učinka prejšnje znamke v upoštevnem obdobju. Nazadnje in četrtič, trdi, da celo če bi Splošno sodišče odločilo, da je bil odbor za pritožbe pristojen za presojo, da prejšnja znamka ni imela razlikovalnega učinka, bi se z nadzorom zakonitosti izpodbijane odločbe, ki ga izvaja Splošno sodišče, jasno pokazalo da se je v nasprotju s sklepanjem odbora za pritožbe ta znamka uporabljala kot znamka in ne le opisno.
UUNT in intervenientka oporekata utemeljenosti trditev tožeče stranke. Menita, da natančna preučitev elementov, ki jih je predložila tožeča stranka v postopku, ali na katere se je sklicevala, potrjuje, da je odbor za pritožbe pravilno sklenil, da ni bil predložen dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnje znamke.
Splošno sodišče meni, da je treba četrto trditev tožeče stranke, ki se v bistvu nanaša na naravo uporabe prejšnje znamke, preučiti pred prvimi tremi trditvami.
Tožeča stranka s četrto trditvijo navaja, da se je, v nasprotju z mnenjem odbora za pritožbe, prejšnja znamka uporabljala kot znamka in ne le opisno (glej točko 27 zgoraj).
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da je odbor za pritožbe v okviru preučitve resne in dejanske uporabe prejšnje znamke najprej poudaril, da stranke v postopku pred UUNT niso mogle doseči soglasja glede tega, ali se je prejšnja znamka bolj uporabljala kot opisna označba določene velikosti steklenice kot znamka v skladu s svojo bistveno funkcijo, ki je v zagotavljanju istovetnosti izvora blaga ali storitev, za katere je bila ta znamka registrirana. Dalje je navedla, da se to zadnje vprašanje po eni strani razlikuje od vprašanja, ali je bilo prejšnjo znamko mogoče registrirati v skladu s členom 7(1) Uredbe št. 207/2009, in po drugi, da je to vprašanje mogoče preučiti le v postopku ugotavljanja ničnosti pri oddelku za izbris na podlagi člena 52(1)(a) te uredbe. Nazadnje je ob sklicevanju na sodbo z dne 16. maja 2013 v zadevi Reber/UUNT – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, neobjavljena,
EU:T:2013:250
) navedel, da je bil pristojen, da odloči, ali je bila posebna uporaba prejšnje znamke opisna glede na obstoj resne in dejanske uporabe, ki jo določa člen 42(2) Uredbe št. 207/2009.
Poleg tega je treba ugotoviti, da je, kot je navedeno v točki 8 izpodbijane odločbe in kot izhaja iz analize dokumentacije, ki je v spisu UUNT, ki je bil predložen Splošnemu sodišču, tožeča stranka v postopku pred UUNT predložila te dokaze:
—
izjavo pod prisego njenega direktorja marketinga z dne 13. februarja 2013 s slikami steklenic penečega vina in v kateri je navedena prodaja steklenic penečega vina z navedbami „piccolo“ ali „pikkolo“ v različnih državah članicah Unije za leta od 2007 do 2011;
—
slike steklenic penečega vina;
—
izpisi iz podatkovnih kartic in cenikov, ki so se uporabljali od 1. aprila 2007 in za naslednja leta, v nemškem jeziku in z delnimi prevodi, ki prikazujejo na primer steklenice velikosti 0,2 l z napisom „pikkolo“;
—
izpis iz cenika za izvoz, ki se je uporabljal od 1. aprila 2008 in od 1. aprila 2009, v angleškem jeziku, ki prikazuje steklenice velikosti 0,2 l z napisom „pikkolo“;
—
več računov, ki se nanašajo na obdobje od 2007 do 2012, namenjena podjetjem v Grčiji, Italiji in na Finskem in zlasti z navedbo dobave steklenic velikosti 0,2 l „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.“;
—
izpis iz marketinške brošure.
Odbor za pritožbe je, potem ko je analiziral dokumente iz točke 32 zgoraj in dokumente, ki jih je predložila intervenientka, v točki 51 izpodbijane odločbe ugotovil, da se prejšnja znamka ni resno in dejansko uporabljala v skladu z njeno bistveno funkcijo, ki je bila zagotavljanje izvora proizvodov ali storitev, za katere je bila registrirana.
Splošno sodišče meni, da je tak sklep mogoče zakonito sprejeti na podlagi preučitve dokumentov, navedenih zgoraj v točki 32.
V zvezi s tem je treba najprej navesti, da se odbor za pritožbe ni spraševal niti o trajanju niti o obsegu uporabe prejšnje znamke in da to med strankama ni bilo sporno.
Dalje, glede kraja uporabe, tožeča stranka ugovarja sklepanju odbora za pritožbe, da svoje proizvode trži le v Nemčiji, Grčiji, Italiji in na Finskem. Trdi, da je proizvode prodajala v 20 državah članicah Unije pod znakom PICCOLO in v dveh državah članicah pod znakom PIKKOLO, kot naj bi bilo to podano v izjavi pod prisego njenega direktorja trženja z dne 13. februarja 2013.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je treba za oceno dokazne vrednosti dokumenta najprej preveriti verodostojnost podatkov, ki jih vsebuje. Upoštevati je torej treba zlasti izvor dokumenta, okoliščine njegove izdelave, njegovega naslovnika in se vprašati, ali se glede na njegovo vsebino zdi razumen in zanesljiv. V obravnavanem primeru je izjavo pod prisego podal direktor trženja tožeče stranke in torej ne more biti enako zanesljiva in verodostojna kot izjava tretje osebe ali osebe, ki ni odvisna od zadevne družbe. Izjava pod prisego ne zadostuje in predstavlja le indic, ki ga je treba podpreti z drugimi dokazi (glej v tem smislu sodbo z dne 16. maja 2013, Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, točka
).
Kot pa pravilno trdita UUNT in intervenientka, navedbe iz izjave pod prisego niso podprte s priloženimi dokazi. Nasprotno, iz računov, ki jih je predložila tožeča stranka, jasno izhaja, da se ti računi nanašajo le na ozemlja štirih držav članic. Zato je odbor za pritožbe v točki 37 izpodbijane odločbe pravilno presodil, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, dopuščajo, da tožeča stranka svojega penečega vina ni tržila v celotni Uniji, ampak le v Nemčiji, Grčiji, Italiji in na Finskem.
Nazadnje, glede analize v izpodbijani odločbi glede narave uporabe prejšnje znamke, ki je za tožečo stranko posebej in v glavnem vprašljiva (glej točko 27 zgoraj), je odbor za pritožbe v točkah od 39 do 51 izpodbijane odločbe v bistvu ugotovil, da neodvisno od vprašanja, ali potrošniki razumejo pomen izraza „piccolo“, na podlagi načina, na kateri se je uporabljala prejšnja znamka na steklenicah penečega vina tožeče stranke in na podatkovnih karticah ter na računih, ni mogoče sklepati, da se je zadevna znamka uporabljala kot znamka.
Tožeča stranka to analizo izpodbija s tem, da v glavnem navaja, da je treba posebno pomembnost nameniti načinu, na kateri se je prejšnja znamka uporabljala za proizvode, ker se je ta znamka posebej na ta način predstavila potrošnikom, čeprav so podatkovne kartice, ceniki in računi namenjeni le poslovnežem in ne potrošniku. Meni, da iz oblike proizvodov jasno izhaja, da se je ta znamka uporabljala kot znamka in ne opisno. Dodaja, da je v zadevnem sektorju običajno, da se izrazito navede le znamke. Poleg tega izrazito poudarjena oblika zadevne znamke, ki pritegne pogled, izraža namen tožeče stranke, da uporabi ta izraz kot znamko in ne kot opisno označbo velikosti steklenice, kar tudi ustreza temu, kako uporabo izraza dojema potrošnik.
Ugotoviti je treba, da utemeljitvi tožeče stranke ni mogoče pritrditi.
Neodvisno od vprašanja o tem, ali je izraz „piccolo“ tehnični izraz, ki se uporablja v vinarskih podjetjih, ali se ga redno uporablja tudi za trženje penečih vin pri povprečnemu potrošniku vina, je treba šteti, da način, na kateri se uporablja prejšnja znamka za proizvod, in sicer za steklenice penečega vina, nikakor ne dopušča sklepanja, da se je ta znamka uporabljala kot znamka, torej v skladu z njeno bistveno funkcijo, ki je označba trgovskega izvora zadevnega proizvoda. Znamka pa se resno in dejansko uporablja, le če zagotavlja istovetnost izvora blaga ali storitev, za katere je bila registrirana (sodba z dne 16. junija 2015 v zadevi Polytetra/UUNT – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T‑660/11
, ZOdl.,
EU:T:2015:387
, točka
).
V nasprotju s trditvami tožeče stranke izraz „piccolo“ nikakor ni bil izrazito predstavljen na proizvodu ali na embalaži in tako ni privabil pozornosti potrošnika. Nasprotno, kot je pravilno poudaril odbor za pritožbe v točkah od 42 do 45 izpodbijane odločbe, je nedvomno izraz „henkell“ tisti, ki prevladuje na proizvodu in na embalaži.
Kot je povzel odbor za pritožbe v točki 43 izpodbijane odločbe, se izraz „henkell“ v zvezi s proizvodom pojavlja na vrhu etikete na vratu steklenice in je viden na traku. Grafični simbol se pojavi pod tem izrazom, s tem da je ta simbol nad izrazom „piccolo“ ali „pikkolo“. Izraz „piccolo“ ali „pikkolo“ leži nad označbo „dry sec“ , ki je zapisan z veliko manjšimi črkami. Grafični simbol, ki je prikazan na vratu steklenice, je prikazan tudi na osrednji etiketi te steklenice. Leži nad izrazom „henkell“, ki je zapisan z velikimi odebeljenimi črkami in ki leži nad izrazom „trocken“, ki je zapisan z veliko manjšimi črkami.
Na embalaži je oblika izraza „piccolo“ ali „pikkolo“ podobna tisti, ki je na proizvodu. Na embalaži je namreč grafični simbol, ki je nad izrazom „henkell“, izpisanim z odebeljenimi velikimi črkami, ta izraz pa leži nad izrazom „trocken“, ki je izpisan z veliko manjšimi črkami. Izraz „piccolo“ ali „pikkolo“ je prikazan na spodnjem delu embalaže z enako pisavo kot izraz „trocken“, okoli njega po so druge besede, izpisane s še manjšimi črkami.
Kot sta pravilno navedla odbor za pritožbe in intervenientka, na proizvodu ali na embalaži torej izraz „henkell“ zaradi svoje velikosti in svoje umestitve jasno prevlada. Izraz „piccolo“ ali „pikkolo“ je, gledano v celoti, le v drugem planu in kot pomožni element.
Kot pravilno navajata UUNT in intervenientka, je zato na steklenici ali na embalaži izraz „henkell“ tisti, ki se ga bolj dojame kot označbo trgovskega izvora, medtem ko bo izraz „piccolo“ ali „pikkolo“ le opisal velikost steklenice.
To sklepanje poleg tega popolnoma potrjujejo podatkovne kartice, ceniki in računi, ki jih je tožeča stranka predložila v postopku pri UUNT. Kot je namreč ugotovil odbor za pritožbe v točki 40 izpodbijane odločbe in kot trdita UUNT in intervenientka, je očitno, da se izraz „pikkolo“ ali „piccolo“ jasno uporablja za opis velikosti steklenice. Ta izraz je izključno povezan z ostalimi opisnimi izrazi, kot sta izraza „trocken“ in „dry“ za različne proizvode tožeče stranke, in je sistematično povezan s steklenicami velikosti 0,2 l, enako kot se izraz „magnum“ ali izraz „double magnum“ uporablja za opis steklenic velikosti 1,5 l ali 3 l.
Zlasti računi vsebujejo navedbo „henkell trocken dry sec picc“ ali navedbo „henkell tro. dry sec picc“, ki ji sledi označba velikosti steklenice za vino, in sicer „200 ml“, v nekaterih primerih označbe glede odstotkov alkohola, na primer „11,5 % vol.“. Jasno pa je, da takih označb, sploh v skrajšani obliki, ne bi bilo mogoče razumeti kot označbe trgovskega izvora proizvoda. Kot poudarja UUNT, je treba dejstvo, da se skrajšan izraz „picc.“ pojavni vedno po izrazih „trocken dry sec“ ali „tro. dry sec“, ki opisujeta sladkorno stopnjo penečega vina v različnih jezikih, razlagati v smislu, da je izraz „piccolo“ opisen, in ne kot da gre še za neko drugo označbo trgovskega izvora dela firme „henkell“.
Ugotoviti je torej treba, da dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka pred oddelkom za ugovore in odborom za pritožbe, tudi če jih se jih presoja skupaj, ne zadostujejo, da bi se lahko ugotovila pravica do resne in dejanske uporabe prejšnje znamke v upoštevnem obdobju. Dodati je treba, da je, kot to izhaja iz analize četrte trditve tožeče stranke, preučitev resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, ki jo je izvedel odbor za pritožbe, v skladu s pravili in sodno prakso, ki se uporabljata. Zlasti je treba ugotoviti, da odbor za pritožbe nikakor ni kršil načel, ki jih navaja tožeča stranka, kar izhaja med drugim iz sodbe z dne 24. maja 2012 v zadevi Formula One Licensing/UUNT (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). Ugotoviti je treba tudi, da iz preučitve te trditve izhaja, da odbor za pritožbe nikakor ni odločal o vprašanju, ali so obstajali absolutni razlogi, ki nasprotujejo registraciji ali veljavnosti prejšnje znamke, ampak je le presojal, ali se je ta znamka resno in dejansko uporabljala v skladu z njeno bistveno funkcijo.
Iz tega izhaja, da glede prejšnje znamke ni mogoče ugotoviti kršitve člena 42(2) Uredbe št. 207/2009.
Dodati je treba tudi, da tega sklepanja ne bi bilo mogoče ovreči glede na priloge od A.8 do A.12 k tožbi, ki se nanašajo na zbir različnih oblik proizvodov, ki so se uporabljale v Nemčiji od leta 1935; etiketa, nameščena na zadnji strani proizvoda; raziskava o proizvodih velikega supermarketa v Nemčiji; zgodovinske slike, oglaševanje in CD‑ROM s televizijskimi oglasi med letoma 1957 in 1964 in nazadnje anketa potrošnikov v Nemčiji z oktobra 1991.
Prilog k tožbi od A.8 do A.12, ki jih je tožeča stranka prvič predložila v postopku pred Splošnim sodiščem, ni mogoče upoštevati in jih je treba zavreči kot nedopustne. Namen tožbe pred Splošnim sodiščem je namreč nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe UUNT v smislu člena 65 Uredbe št. 207/2009, tako da naloga Splošnega sodišča ni ponovna presoja dejanskih okoliščin ob upoštevanju dokumentov, ki so bili prvič predloženi pred njim. Zato zgoraj navedenih dokumentov ni treba upoštevati, ne da bi bilo treba preizkusiti njihovo dokazno vrednost (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 2005, Sadas/UUNT – LTJ Diffussion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
, ZOdl.,
EU:T:2005:420
, točka
in navedena sodna praksa).
Vsekakor je treba poudariti, da tudi če bi bile priloge k tožbi od A.8 do A.12 dopustne, se izkaže, da se bodisi ne nanašajo na upoštevno obdobje bodisi se nanašajo na druge znamke, ne pa na zadevno znamko, tako da jih v tej zadevi ne bi bilo mogoče upoštevati.
Nazadnje je treba v zvezi z odločbo prvostopenjskega sodišča v Wiesbadnu z dne 10. aprila 1972 iz priloge A.13 k tožbi, na katero se je sklicevala tožeča stranka na obravnavi, opozoriti, da ne strankam ne Splošnemu sodišču ni mogoče preprečiti, da se pri razlagi prava Unije oprejo na podatke, ki izhajajo iz sodne prakse Unije in nacionalne ali mednarodne sodne prakse. Take možnosti sklicevanja na nacionalne sodbe sodna praksa, v skladu s katero se tožba, vložena pri Splošnem sodišču, nanaša na nadzor zakonitosti odločb odborov za pritožbe glede dokazov, ki so jih predložile stranke pred temi odbori, ne zajema, saj ne gre za očitek odborom za pritožbe, da niso upoštevali dejstev v določeni nacionalni sodbi, temveč gre za sklicevanje na sodno prakso, da se utemelji, da so odbori za pritožbe kršili določbo Uredbe št. 207/2009 (glej v tem smislu sodbo z dne 12. julija 2006, Vitakraft-Werke Wührmann/UUNT – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
, ZOdl.,
EU:T:2006:202
, točki
in
).
V obravnavanem primeru pa je treba ugotoviti, da se tožeča stranka ne sklicuje na odločbo prvostopenjskega sodišča v Wiesbadnu za razlago pravne določbe, ampak za razjasnitev vprašanja dejstev, in sicer, ali je tožeča stranka uporabljala izraz „piccolo“ kot znamko. Zato gre za dokaz resne in dejanske uporabe prejšnje znamke, ki bi ga tožeča stranka morala predstaviti pri UUNT. Poleg tega je treba tako kot v prilogah od A.8 do A.12 k tožbi ugotoviti, da se odločba prvostopenjskega sodišča v Wiesbadnu ne nanaša na resno in dejansko uporabo prejšnje znamke in se ne nanaša na upoštevno obdobje.
Glede na vse navedeno je treba četrto trditev tožeče stranke zavrniti kot neutemeljeno.
Prve tri trditve v zvezi z domnevno
de facto
ugotovitvijo ničnosti prejšnje znamke in domnevno presojo razlikovalnega učinka prejšnje znamke, ki jo je opravil odbor za pritožbe (glej točko 27 zgoraj) je mogoče le zavrniti. V nasprotju s trditvami tožeče stranke se odbor za pritožbe namreč ni opredelil do vprašanja, ali so obstajali absolutni razlogi za zavrnitev, ki nasprotujejo registraciji ali veljavnosti prejšnje znamke, ampak je le presojal, ali se je ta znamka resno in dejansko uporabljala v skladu z njeno bistveno funkcijo (glej točko 50 zgoraj).
Odbor za pritožbe je ugotovil le, da iz predloženih dokazov izhaja, da je tožeča stranka prejšnjo znamko uporabljala opisno, in sicer za opis steklenice določene velikosti. Poleg tega, kot sta pravilno navedla UUNT in intervenientka v svojih vlogah in na obravnavi, odbor za pritožbe ni preučil razlikovalnega učinka te znamke v postopku z ugovorom – kakor mora opraviti v okviru presoje resne in dejanske uporabe vsake prejšnje znamke – ampak dojemanje znaka, ki izhaja iz konkretnih pogojev njegove uporabe kot znamke v smislu člena 42(2) Uredbe št. 207/2009. Trditev, da naj bi neobstoj razlikovalnega učinka, ki ga je ugotovil odbor za pritožbe, izključno temeljil na dokumentih – ki jih je predložila intervenientka – ki izhajajo iz obdobja po upoštevnem obdobju (glej točko 27 zgoraj), je treba zavrniti kot neutemeljeno, ker odbor za pritožbe ni ugotovil neobstoja razlikovalnega učinka prejšnje znamke in ta trditev nima dejanske podlage. V nasprotju s tem, kar je tožeča stranka navedla na obravnavi v odgovor na vprašanje Splošnega sodišča, med drugim iz točk 21 in od 39 do 44 izpodbijane odločbe namreč jasno izhaja, da je odbor za pritožbe presodil, da se prejšnja znamka ni resno in dejansko uporabljala in je to odločitev utemeljil predvsem z dokazi, ki jih je predložila tožeča stranka, z datumom, ki ni poznejši od upoštevnega obdobja.
Ob upoštevanju vseh zgornjih ugotovitev je treba edini tožbeni razlog tožeče stranke zavrniti kot neutemeljen in zato tudi to tožbo.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki. Ker tožeča stranka ni uspela, se ji v skladu s predlogi UUNT in intervenientke naloži plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deveti senat),
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družba Henkell & Co. Sektkellerei KG poleg svojih stroškov nosi tudi stroške, ki sta jih priglasila Urad za usklajevanje na notranjem trgu (znamke in modeli) (UUNT) in Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

Berardis
Czúcz
Popescu
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 14. aprila 2016.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.