CELEX: 62017CJ0052
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesību aktu tuvināšana
Direktīva 2013/36/ES
64., 65. un 67. pants
Regula (ES) Nr. 575/2013
395. panta 1. un 5. punkts
Kredītiestāžu uzraudzība
Uzraudzības un sankciju noteikšanas pilnvaras
Lielu riska darījumu limiti
Dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā paredzēta procentu piemērošana minēto limitu pārsnieguma gadījumā
Regula (ES) Nr. 468/2014
48. pants
Pilnvaru sadalījums starp Eiropas Centrālo banku (ECB) un valstu iestādēm
Formāli uzsākta uzraudzības procedūra

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 64. pantu un 65. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (
OV 2013, L 176, 338. lpp.
), 395. panta 1. un 5. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr.°575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (
OV 2013, L 176, 1. lpp.
), kā arī 48. panta 3. punktu Eiropas Centrālās bankas Regulā (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula) (
OV 2014, L 141, 1. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
VTB Bank (Austria) AG
(turpmāk tekstā – “
VTB
”) un
Finanzmarktaufsichtsbehörde
(Finanšu tirgus uzraudzības iestāde, Austrija, turpmāk tekstā – “
FMA
”) par izņemšanas no apgrozības procentu piemērošanu, ko
FMA
īstenojusi saistībā ar Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto lielu riska darījumu limitu pārsniegumu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2013/36
Direktīvas 2013/36 2. un 41. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
[..] šī direktīva būtu jālasa kopā ar [Regulu Nr. 575/2013] [..] un kopā ar minēto regulu tai būtu jāveido tiesiskais regulējums, kas reglamentē banku darbības, kā arī kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus.
[..]
(41)
Šai direktīvai būtu jāparedz administratīvi sodi un citi administratīvi pasākumi, lai nodrošinātu iespējami lielāku darbības tvērumu attiecībā uz pārkāpumu un lai palīdzētu novērst turpmākus pārkāpumus, neatkarīgi no tā, vai valsts tiesību aktos tie kvalificēti kā administratīvs sods vai kā cits administratīvs pasākums. Dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai noteikt citas papildu sankcijas un augstākus administratīvo naudas sodu līmeņus, nekā ir paredzēts šajā direktīvā.
Saskaņā ar šīs direktīvas 1. panta b) punktu ar šo direktīvu ir paredzēti noteikumi, kas attiecas uz uzraudzības pilnvarām un instrumentiem kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālajai uzraudzībai, ko īsteno kompetentās iestādes.
Minētās direktīvas 64. pantā ir noteikts:
“1.   Kompetentajām iestādēm piešķir visas uzraudzības pilnvaras iejaukties iestāžu darbībā, kas ir vajadzīgas to funkciju izpildei, tostarp it īpaši tiesības atsaukt atļauju saskaņā ar 18. pantu, pilnvaras, kas nepieciešamas saskaņā ar 102. pantu, un pilnvaras, kas noteiktas 104. un 105. pantā.
2.   Kompetentās iestādes īsteno uzraudzības un sankciju noteikšanas pilnvaras saskaņā ar šo direktīvu un valsts tiesību aktiem visos šādos veidos:
a)
tieši;
b)
sadarbībā ar citām valsts iestādēm;
c)
uz savu atbildību deleģējot savas pilnvaras šādām valsts iestādēm;
d)
iesniedzot pieteikumu kompetentajām tiesas iestādēm.”
Tās pašas direktīvas 65. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot 64. pantā minētās kompetento iestāžu uzraudzības pilnvaras un dalībvalstu tiesības paredzēt un noteikt kriminālsodus, dalībvalstis nosaka noteikumus par administratīviem sodiem un citiem administratīviem pasākumiem, kas piemērojami par valsts normu, ar kurām transponē šo direktīvu un [Regulu Nr. 575/2013], pārkāpumiem, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu minēto noteikumu īstenošanu.”
Atbilstoši Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunktam:
“Šo pantu piemēro vismaz vienā no šādiem gadījumiem:
[..]
k)
iestādei, kam rodas riska darījums, kurš pārsniedz [Regulas Nr. 575/2013] 395. pantā noteiktos limitus.”
Šīs direktīvas 67. panta 2. punktā ir paredzēts – dalībvalstis nodrošina, ka administratīvie sodi un citi administratīvie pasākumi, ko var piemērot šīs direktīvas 67. pantā 1. punktā minētajos gadījumos, ietver vismaz minētā 2. punkta a)–g) apakšpunktā paredzētos gadījumus.
Regula Nr. 575/2013
Regulas Nr. 575/2013 5. un 9. apsvērumā ir noteikts:
“(5)
Kopā šai regulai un [Direktīvai 2013/36] būtu jāveido tiesiskais regulējums, kas reglamentē kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību [..] piekļuvi darbībai, uzraudzības sistēmu un prudenciālos noteikumus. Tādēļ šī regula būtu jālasa kopā ar minēto direktīvu.
[..]
(9)
Juridiskās noteiktības nolūkos un lai nodrošinātu vienlīdzīgus konkurences apstākļus Savienībā, viens no iekšējā tirgus darbības pamatelementiem ir vienots noteikumu kopums visiem tirgus dalībniekiem. Lai novērstu tirgus izkropļojumus un regulējuma arbitrāžu, prudenciālajām minimālajām prasībām būtu jānodrošina pēc iespējas lielāka saskaņotība. Tādēļ šajā regulā paredzētie pārejas periodi ir ļoti būtiski šīs regulas sekmīgai īstenošanai un neskaidrību novēršanai tirgiem.”
Šīs regulas 2. pantā ir noteikts:
“Lai nodrošinātu atbilstību šai regulai, kompetentajām iestādēm ir piešķirtas [Direktīvā 2013/36] noteiktās pilnvaras un tās ievēro šajā direktīvā noteiktās procedūras.”
Minētās regulas 4. panta 1. punkta 1) apakšpunktā “kredītiestāde” ir definēta kā “uzņēmums, kas pieņem noguldījumus un citus atmaksājamus līdzekļus no klientiem un savā vārdā piešķir aizdevumus”.
Šīs pašas regulas 395. panta “Lielu riska darījumu limiti” 1. un 5. punktā ir noteikts:
“1.   Iestāde neiesaistās riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399.–403. pantu, – pārsniedz 25 % no tās atbilstošā kapitāla. Ja klients ir iestāde vai ja savstarpēji saistītu klientu grupā ir viena vai vairākas iestādes, šī vērtība nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla vai EUR 150 miljonus, atkarībā no tā, kura summa ir lielāka, ar nosacījumu, ka riska darījumu vērtību summa – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – ar visiem saistītajiem klientiem, kas nav iestādes, nepārsniedz 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Ja [150 miljoni euro] ir vairāk nekā 25 % no iestādes atbilstošā kapitāla, riska darījuma vērtība – pēc tam, kad ņemta vērā kredītriska mazināšanas ietekme saskaņā ar 399. līdz 403. pantu, – nepārsniedz saprātīgu limitu, ņemot vērā iestādes atbilstošo kapitālu. Minēto limitu nosaka iestāde saskaņā ar [Direktīvas 2013/36] 79.[81.] pantā minētajām politikām un procedūrām, lai risinātu un kontrolētu koncentrācijas risku. Šis limits nepārsniedz 100 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Kompetentās iestādes var noteikt limitu, kas ir mazāks par [150 miljoniem euro], un par to informē [Eiropas Banku iestādi (EBI)] un Komisiju.
[..]
5.   Šajā pantā noteiktos limitus var pārsniegt iestādes tirdzniecības portfeļa riska darījumiem, ja ir izpildīti šādi nosacījumi:
a)
netirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo saistīto klientu grupu nepārsniedz 1. punktā noteikto limitu, kas aprēķināts ar atsauci uz atbilstošo kapitālu, tā, lai pārsniegums rodas vienīgi tirdzniecības portfelī;
b)
iestāde atbilst papildu pašu kapitāla prasībai par 1. punktā noteiktā limita pārsniegšanu, ko aprēķina saskaņā ar 397. un 398. pantu;
c)
ja kopš brīža, kad pārsniegums parādījies, pagājušas ne vairāk kā 10 dienas, tirdzniecības portfeļa riska darījumi ar klientu vai attiecīgo savstarpēji saistīto klientu grupu nedrīkst pārsniegt 500 % no iestādes atbilstošā kapitāla;
d)
visi pārsniegumi, kas pastāv ilgāk par 10 dienām, kopumā nedrīkst pārsniegt 600 % no iestādes atbilstošā kapitāla.
Par katru gadījumu, kad limits tiek pārsniegts, iestāde nekavējoties ziņo kompetentajām iestādēm par pārsnieguma apmēru un dara zināmu attiecīgā klienta nosaukumu un, attiecīgā gadījumā, attiecīgās saistīto klientu grupas nosaukumu.”
VUM regula
Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (
OV 2013, L 287, 63. lpp.
; turpmāk tekstā – “VUM regula”), 33. panta 2. punktā ir noteikts:
“ECB uzņemas tai ar šo regulu uzticētos uzdevumus 2014. gada 4. novembrī, ievērojot īstenošanas kārtību un pasākumus, kas izklāstīti šajā punktā.”
VUM pamatregula
VUM pamatregulas 9. apsvērums ir izteikts šādi:
“[..] ar šo regulu sīkāk izstrādātas un noteiktas VUM regulā noteiktās procedūras, kā [vienotā uzraudzības mehānisma (VUM)] ietvaros ECB sadarbojas ar [nacionālajām kompetentajām iestādēm (NKI)] (vai attiecīgos gadījumos ar nacionālajām norīkotajām iestādēm), tādējādi nodrošinot efektīvu un saskaņotu VUM darbību.”
VUM pamatregulas 2. panta 16) punktā “nozīmīgā uzraudzītā iestāde” ir definēta “gan [kā] a) nozīmīgā uzraudzītā iestāde euro zonas dalībvalstī, gan b) nozīmīgā uzraudzītā iestāde ārpus euro zonas esošā dalībvalstī, kas ir iesaistītā dalībvalsts.”
Šīs regulas 2. panta 25) punktā “NKI uzraudzības procedūra” ir definēta šādi:
“NKI darbības, kas vērstas uz NKI uzraudzības lēmuma sagatavošanu un pieņemšanu, kas adresēts vienai vai vairākām uzraudzītām iestādēm (vai attiecīgi uzraudzītām grupām) vai vienai vai vairākām citām personām, t. sk. par administratīvā naudas soda uzlikšanu.”
Minētās regulas 48. panta 1. un 3. punktā ir noteikts:
“1.   Ja paredzēta uzraudzības kompetences maiņa (no ECB uz NKI vai otrādi), iestāde, kuras kompetenci paredzēts izbeigt (tālāk tekstā – “iestāde, kuras kompetence beidzas”), informē iestādi, kas pārņem šo kompetenci (tālāk tekstā – “iestāde, kas uzņemas uzraudzību”), par jebkuru formāli uzsāktu uzraudzības procedūru, kurai nepieciešams lēmums. Iestāde, kuras kompetence beidzas, šo informāciju sniedz, tiklīdz tai kļuvis zināms par paredzēto kompetences maiņu. Iestāde, kuras kompetence beidzas, šo informāciju pastāvīgi atjaunina (parasti reizi mēnesī), iekļaujot jaunu informāciju par uzraudzības procedūrām. Iestāde, kas uzņemas uzraudzību, var atļaut, ka informācija tiek sniegta retāk (ja tam ir pienācīgs attaisnojums). 48. un 49. panta vajadzībām uzraudzības procedūra ir ECB uzraudzības procedūra vai NKI uzraudzības procedūra.
Ja pirms uzraudzības kompetences maiņas formāli tiek uzsākta jauna uzraudzības procedūra, par kuru nepieciešams attiecīgs lēmums, iestāde, kuras kompetence beidzas, pēc šādas procedūras uzsākšanas bez liekas kavēšanās sazinās un sadarbojas ar iestādi, kas uzņemas uzraudzību.
[..]
3.   Ja formāli uzsāktu uzraudzības procedūru, par kuru nepieciešams attiecīgs lēmums, nav iespējams noslēgt pirms uzraudzības kompetences maiņas dienas, iestāde, kuras kompetence beidzas, joprojām ir kompetenta, lai noslēgtu šādu vēl nenoslēgtu uzraudzības procedūru. Šajā nolūkā iestādei, kuras kompetence beidzas, līdz uzraudzības procedūras noslēgšanai paliek arī visas attiecīgās pilnvaras. Iestāde, kuras kompetence beidzas, saskaņā ar piemērojamām tiesību normām noslēdz attiecīgo vēl nenoslēgto uzraudzības procedūru, izmantojot tai palikušās pilnvaras. Pirms jebkura lēmuma pieņemšanas uzraudzības procedūrā, kas pirms kompetences maiņas vēl bija nenoslēgta, iestāde, kuras kompetence beidzas, par to informē iestādi, kas uzņemas uzraudzību. Tā iesniedz iestādei, kas uzņemas uzraudzību, pieņemtā lēmuma kopiju un jebkurus nozīmīgus ar šo lēmumu saistītus dokumentus.
Šīs pašas regulas 149. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja vien ECB nenolemj citādi, tad, ja NKI uzsākusi uzraudzības procedūru, kurā ECB uzņemas kompetenci, pamatojoties uz VUM regulu, un ja tas notiek pirms 2014. gada 4. novembra, piemēro 48. pantā izklāstītās procedūras.”
Austrijas tiesības
Bankwesengesetz
(Likums par banku sistēmu), tā pamatlietā piemērojamajā redakcijā (turpmāk tekstā – “
BWG
”), 97. panta 1. punkta 4. punktā ir noteikts:
“(1)   [
FMA
] ir jāpiemēro kredītiestādēm [..] procenti par šādām summām:
[..]
4.
2 % no lielu riska darījumu limita pārsnieguma atbilstoši [Regulas Nr. 575/2013] 395. panta 1. punktam, aprēķinot to par gadu, par 30 dienām, izņemot uzraudzības pasākumu gadījumā saskaņā ar 70. panta 2. punktu vai kredītiestādes pārmērīgu parādsaistību gadījumā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
VTB
ir Austrijā dibināta kredītiestāde, kuru, kā izriet no iesniedzējtiesas nolēmuma, ECB ir kvalificējusi kā “nozīmīgu uzraudzīto iestādi” VUM pamatregulas 2. panta 16) punkta izpratnē.
Ar diviem 2014. gada 30. oktobrī un 2015. gada 11. maijā pieņemtiem lēmumiem
FMA
, pamatojoties uz
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunktu, uzdeva
VTB
samaksāt izņemšanas no apgrozības procentus saistībā ar Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto lielu riska darījumu limitu pārsniegumu.
Ar pirmo lēmumu
FMA
uzdeva
VTB
samaksāt procentus 94951,41 euro apmērā saistībā ar piemērojamā iesaistīšanās riska darījumā limita pārsniegumu laikā no 2014. gada marta līdz septembrim. Šis lēmums bija balstīts uz
VTB
2014. gada 3. aprīlī, 7. jūlijā un 8. oktobrī iesniegtajiem paziņojumiem par pārsniegumu.
Ar otro lēmumu
FMA
uzdeva
VTB
samaksāt izņemšanas no apgrozības procentus 28278,57 euro apmērā saistībā ar piemērojamā iesaistīšanās riska darījumā limita pārsniegumu 2014. gada oktobrī. Šis lēmums bija balstīts uz
VTB
2014. gada 3. novembrī iesniegtu paziņojumu par pārsniegumu.
2015. gada 3. jūnijā
VTB
iesniedza iesniedzējtiesā
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa, Austrija) pieteikumu par
FMA
2015. gada 11. maija lēmuma atcelšanu.
VTB
apgalvo, ka tai nav jāveic ar šo lēmumu piemēroto procentu samaksa. Tā norāda, ka Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punkts, kurā ir paredzēti iesaistīšanās riska darījumā limiti, ko kredītiestāde vai ieguldījumu brokeru sabiedrība var uzņemties attiecībā pret saviem klientiem, ir lasāms kopā ar minētās regulas 395. panta 5. punktu, kurā ir paredzēti nosacījumi, ar kādiem kredītiestāde vai ieguldījumu brokeru sabiedrība var atkāpties no šīs pašas regulas 395. panta 1. punktā paredzētajiem iesaistīšanās riska darījumā limitiem.
FMA
apgalvo, ka atbilstoši
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunktam veiktā procentu piemērošana ir nevis sankcija vai ierobežojošs pasākums Savienības tiesību izpratnē, bet gan valsts konkurences tiesībās paredzēts ar ekonomiskiem apsvērumiem pamatots pasākums.
Iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka šī ar 2015. gada 11. maija lēmumu piemēroto procentu kvalifikācija atbilst
Verfassungsgerichtshof
(Konstitucionālā tiesa, Austrija) pastāvīgajai judikatūrai, kura procentu piemērošanu par lielu riska darījumu limitu pārsniegumu ir kvalificējusi par ekonomiska rakstura pasākumu, kurš balstīts uz konkurences tiesībām un kuram nav krimināltiesiska rakstura, un kura mērķis ir vispārēja tāda labuma izņemšana no apgrozības, kas ir iegūts vai ir iegūstams, prettiesiski pārsniedzot Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzētos limitus.
Otrkārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, kā ir interpretējams jēdziens “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” VUM pamatregulas 48. panta 3. punkta izpratnē. It īpaši šī tiesa vēlas noskaidrot, vai saistībā ar 2014. gada oktobrī notikušo lielu riska darījumu limita pārsniegumu uzraudzības procedūra var tikt uzskatīta par “formāli” uzsāktu pirms 2014. gada 4. novembra vai nu atbilstoši
VTB
2014. gada 3. novembrī iesniegtajam paziņojumam par pārsniegumu vai sakarā ar iepriekšēju
FMA
jau izbeigtu procedūru saistībā ar līdzīgiem pārkāpumiem esamību.
Šādos apstākļos
Bundesverwaltungsgericht
(Federālā administratīvā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Savienības sekundāro tiesību normas, it īpaši [..] [Direktīvas 2013/36] 64. pants un 65. panta 1. punkts, ir piemērojamas [finanšu tirgu uzraudzības] iestādes īstenotai procentu piemērošanai atbilstoši dalībvalsts likumā ietvertam tiesiskajam regulējumam, saskaņā ar kuru kredītiestādei, pārsniedzot lielu riska darījumu limitu atbilstoši [Regulas Nr. 575/2013] 395. panta 1. punktam, par 30 dienām tiek piemēroti procenti 2 % apmērā no lielu riska darījumu limita pārsnieguma, aprēķinot to gadā?
2)
Vai Savienības tiesībām (it īpaši [Regulas Nr. 575/2013] 395. panta 1. un 5. punktam) ir pretrunā valsts tiesiskais regulējums, kāds tas ir ietverts [
BWG
] 97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā, ja, neraugoties uz Regulas Nr. 575/2013 395. panta 5. punktā paredzētā izņēmuma piemērošanas nosacījumu izpildi, šīs pašas regulas 395. panta 1. punkta pārkāpuma gadījumā tiek piemēroti (izņemšanas no apgrozības) procenti?
3)
Vai [VUM pamatregulas] 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” var tikt saskatīta jau tajā, ka uzņēmums iesniedz [finanšu tirgu] uzraudzības iestādei ziņojumu, vai arī “formāli uzsākta uzraudzības procedūra” var tikt saskatīta tajā, ka paralēlā procedūrā par līdzīgiem pārkāpumiem pirms tam esošos periodos uzraudzības iestāde jau ir pieņēmusi lēmumu?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
Uzdodot pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai Direktīvas 2013/36 64. pants un 65. panta 1. punkts, kā arī Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību aktus, atbilstoši kuriem šīs regulas 395. panta 1. punktā paredzēto iesaistīšanās riska darījumā limitu pārsnieguma gadījumā kredītiestādei automātiski tiek piemēroti izņemšanas no apgrozības procenti, pat ja tā ir izpildījusi minētās regulas 395. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus, kas ļauj kredītiestādei pārsniegt minētos limitus.
Vispirms, kā izriet no Direktīvas 2013/36 2. apsvēruma un Regulas Nr. 575/2013 5. apsvēruma, ir jāatgādina, ka šajā direktīvā un regulā, kuras ir jālasa kopā, ir ietverts tiesiskais regulējums, kas tostarp reglamentē kredītiestāžu uzraudzību un tām piemērojamos prudenciālos noteikumus.
Šīs regulas 395. panta 1. punktā, kas ir šo noteikumu sastāvdaļa un tostarp ir viens no noteikumiem, kas piemērojami “liela riska darījumiem”, kuri kredītiestādēm atbilstoši Regulas Nr. 575/2013 387. pantam ir jāuzrauga un jākontrolē, minētajām iestādēm ir aizliegts iesaistīties riska darījumā ar klientu vai ar savstarpēji saistītu klientu grupu, ja šāda darījuma vērtība pārsniedz 25 % no to atbilstošā kapitāla. Tomēr minētās regulas 395. panta 5. punktā ir ļauts pārsniegt šīs pašas regulas 395. panta 1. punktā noteiktos iesaistīšanās riska darījumā limitus, ja ir izpildīti zināmi nosacījumi.
Turpinājumā ir jānorāda, ka kredītiestāžu prudenciālās uzraudzības mērķiem kompetentajām iestādēm atbilstoši Direktīvas 2013/36 1. panta b) punktam ir šajā direktīvā noteiktās uzraudzības pilnvaras un instrumenti.
Šajā ziņā atbilstoši šīs direktīvas 65. panta 1. punktam dalībvalstis nosaka noteikumus par administratīviem sodiem un citiem administratīviem pasākumiem, kas piemērojami par valsts normu, ar kurām transponēta šī direktīva, un Regulas Nr. 575/2013 pārkāpumiem, un veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu šo sodu un citu pasākumu īstenošanu.
No Direktīvas 2013/36 41. apsvēruma izriet, ka administratīvo sodu un citu administratīvo pasākumu noteikšanai ir jāļauj nodrošināt iespējami lielāku darbības tvērumu attiecībā uz Savienības tiesību normu pārkāpumu un jāpalīdz novērst turpmākus pārkāpumus.
Visbeidzot no Direktīvas 2013/36 67. panta 1. punkta k) apakšpunkta apvienojumā ar šī panta 2. punktu izriet, ka dalībvalstīm Regulas Nr. 575/2013 395. pantā paredzētajos gadījumos ir jānodrošina, lai administratīvie sodi un citi administratīvie pasākumi, kas var tikt piemēroti, ietvertu vismaz minētā 2. punkta a)–g) apakšpunktā uzskaitītos.
Šajā gadījumā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai – kā to ir apgalvojusi
FMA
–
VTB
atbilstoši
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunktam piemērotie procenti ir uzskatāmi par ar ekonomiskiem apsvērumiem pamatotu valsts pasākumu, kuram nav soda rakstura un nav nekādas saistības ar Direktīvas 2013/36 64. un 65. pantu, bet kura vienīgais mērķis ir izņemt no apgrozības labumu, kas nepamatoti iegūts, pārkāpjot prudenciālās uzraudzības noteikumu.
FMA
apgalvo, ka apstiprinošas atbildes gadījumā Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. un 5. punkts nereglamentē pamatlietā aplūkoto situāciju.
Pirmkārt, ir jākonstatē, ka
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā ir tieši paredzēts, ka minētie procenti
FMA
ir jāpiemēro 2 % apmērā no lielu riska darījumu limitu pārsnieguma “atbilstoši [Regulas Nr. 575/2013] 395. panta 1. punktam”.
Šajā lietā, iesniedzējtiesas ieskatā,
VTB
pamatlietā ir pārsniegusi minētos limitus. Šādos apstākļos, un ievērojot minētās regulas 395. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus, dalībvalstīm, kā atgādināts šī sprieduma 36. punktā, ir jānodrošina vismaz Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punkta a)–g) apakšpunktā paredzēto administratīvo sodu un citu administratīvo pasākumu piemērošana.
Šajā ziņā ir jāpiebilst, ka, izvērtējot finanšu korekcijas pasākumus, ko dalībvalstis īstenojušas Savienības finanšu interešu aizsardzībai, Tiesa ir kvalificējusi par “administratīvu pasākumu” pienākumu atgriezt labumu, kas ir saņemts nepamatoti, izmantojot prettiesiskus paņēmienus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 26. maijs, Județul Neamț un Județul Bacău,
C‑260/14 un C‑261/14
,
EU:C:2016:360
,
50.
un
51.
punkts).
Turklāt saskaņā ar Regulas Nr. 575/2013 9. apsvērumu, lai novērstu tirgus izkropļojumus un regulējuma arbitrāžu, Savienības tiesībās noteiktajām prudenciālajām minimālajām prasībām būtu jānodrošina pēc iespējas lielāka saskaņotība. Līdz ar to Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto limitu pārsnieguma gadījumā dalībvalstīm ir jāpiemēro kredītiestādēm nevis to valsts tiesībās noteikts pasākums, bet gan administratīvs sods vai cits administratīvs pasākums Direktīvas 2013/36 65. panta 1. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunktā paredzētie izņemšanas no apgrozības procenti ir kvalificējami par administratīvu pasākumu Direktīvas 2013/36 65. panta 1. punkta izpratnē.
Saistībā ar šo kvalifikāciju nav nozīmes tam, ka attiecīgie procenti nav ietverti Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punktā iekļautajā uzskaitījumā.
No šī noteikuma formulējuma izriet, ka šis uzskaitījums nav izsmeļošs. Turklāt ir jāatgādina, ka Direktīvas 2013/36 65. panta 1. punktā ir noteikts, ka dalībvalstīm ir jāveic visi pasākumi, ko tās uzskata par nepieciešamiem, lai nodrošinātu minētās direktīvas un Regulas Nr. 575/2013 piemērošanu.
Otrkārt, no Tiesas rīcībā esošās informācijas, kura iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, izriet, ka
VTB
pamatlietā ir izpildījusi Regulas Nr. 575/2013 395. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus, kas ļauj kredītiestādēm pārsniegt šīs pašas regulas 395. panta 1. punktā noteiktos iesaistīšanās riska darījumos limitus saistībā ar klientiem.
Kā secinājumu 59. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, Regulas Nr. 575/2013 395. pantā paredzētais tiesiskais gadījums, kurā dalībvalstis atbilstoši Direktīvas 2013/36 67. panta 2. punktam var piemērot administratīvus sodus vai citus administratīvus pasākumus, izveidojas, apvienojot minētā 395. panta 1. un 5. punkta saturu.
Līdz ar to tāds valsts tiesību noteikums kā
BWG
97. panta 1. punkta 4. apakšpunkts, atbilstoši kuram Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā noteikto iesaistīšanās riska darījumos limitu pārsnieguma gadījumā kredītiestādei automātiski tiek piemēroti izņemšanas no apgrozības procenti un kurā nav paredzēta iespēja izvērtēt, vai ir izpildīti šīs regulas 395. panta 5. punktā paredzētie nosacījumi, neatbilst minētajā regulā noteiktajām prudenciālās uzraudzības prasībām.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/36 64. pants un 65. panta 1. punkts, kā arī Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. un 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību aktus, atbilstoši kuriem šīs regulas 395. panta 1. punktā paredzēto iesaistīšanās riska darījumos limitu pārsnieguma gadījumā kredītiestādei automātiski tiek piemēroti izņemšanas no apgrozības procenti, pat ja tā ir izpildījusi minētās regulas 395. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus, kas ļauj kredītiestādei pārsniegt minētos limitus.
Par trešo jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā Tiesai, vai VUM pamatregulas 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka prudenciālās uzraudzības procedūra var tikt uzskatīta par formāli uzsāktu šīs tiesību normas izpratnē, ja kredītiestāde ir paziņojusi valsts uzraudzības iestādei par Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto limitu pārsniegumu vai ja šī iestāde jau ir pieņēmusi lēmumu paralēlā procedūrā par līdzīgiem pārkāpumiem.
Atbilstoši VUM pamatregulas 33. panta 2. punktam ECB, sākot no 2014. gada 4. novembra, ir uzsākusi pildīt kredītiestāžu uzraudzības uzdevumus, kas VUM ietvaros tai ir uzticēti minētajā regulā.
Kā izriet no VUM pamatregulas 9. apsvēruma, ar šo regulu ir sīkāk izstrādātas un noteiktas VUM regulā noteiktās procedūras, kā VUM ietvaros ECB sadarbojas ar nacionālajām kompetentajām iestādēm, tādējādi nodrošinot efektīvu un saskaņotu šī mehānisma darbību.
VUM pamatregulas 2. panta 25) punktā valsts kompetentās iestādes uzraudzības procedūra ir definēta kā valsts kompetentās iestādes darbības, kas vērstas uz šīs iestādes uzraudzības lēmuma sagatavošanu.
Turklāt atbilstoši šīs regulas 149. pantam – ja valsts kompetentā iestāde ir uzsākusi uzraudzības procedūru, kurā ECB uzņemas kompetenci, pamatojoties uz VUM regulu, un ja tas notiek pirms 2014. gada 4. novembra, ir piemērojamas VUM pamatregulas 48. pantā izklāstītās procedūras.
Šīs pēdējās minētās tiesību normas 3. punktā ir paredzēts – ja “formāli uzsāktu” uzraudzības procedūru, par kuru nepieciešams attiecīgs lēmums, nav iespējams noslēgt pirms uzraudzības kompetences maiņas dienas, iestāde, kuras kompetence beidzas, joprojām ir kompetenta, lai noslēgtu šādu vēl nenoslēgtu uzraudzības procedūru.
Šajā gadījumā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka
FMA
2015. gada 11. maija lēmums par
VTB
pieļauto Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto limitu pārsniegumu 2014. gada oktobrī ir balstīts uz šīs iestādes paziņojumu par pārsniegumu, kuru tā bija iesniegusi 2014. gada 3. novembrī, proti, iepriekšējā dienā pirms
FMA
kompetences nodošanas ECB. No minētajiem lietas materiāliem tāpat izriet, ka šis lēmums tika pieņemts pēc citas procedūras, kuru
FMA
bija ierosinājusi
VTB
pieļautā lielu riska darījumu limitu pārsnieguma dēļ un kura tika izbeigta ar 2014. gada 30. oktobra lēmumu.
Pirmkārt, no VUM pamatregulas 2. panta 25) punkta izriet, ka tikai valsts kompetentās iestādes veikta procedūra var tikt uzskatīta par uzraudzības procedūru šīs tiesību normas izpratnē. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka kredītiestādes veiktās darbības ietilpst uzraudzības procedūrā šīs tiesību normas izpratnē.
Turklāt, kā secinājumu 89. punktā ir konstatējis ģenerāladvokāts, VUM pamatregulas 48. panta 3. punktā izmantotais adverbs “formāli” attiecas uz tiešu lēmumu uzsākt procedūru, lai arī kādi būtu materiālie iemesli, kā, piemēram, uzraugāmās kredītiestādes ziņojums, kuru rezultātā formāli ir ticis pieņemts šis lēmums.
Līdz ar to tikai ar
VTB
2014. gada 3. novembra paziņojumu vien nav pietiekami, lai uzskatītu, ka
FMA
šajā datumā bija “formāli uzsākusi” uzraudzības procedūru.
Otrkārt, atbilstoši VUM pamatregulas 2. panta 25) punktam valsts iestādes veiktas uzraudzības procedūras mērķis ir sagatavot lēmumu par uzraudzību. No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka procedūra attiecībā uz pārsniegumu, kas pastāvēja no 2014. gada marta līdz septembrim, tika izbeigta ar 2014. gada 30. oktobra lēmumu un tātad pirms paziņojuma, uz kuru ir balstīta
FMA
uzsāktā procedūra, kas atšķiras no pirmās procedūras, kuras noslēgumā tika pieņemts 2015. gada 11. maija lēmums.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka VUM pamatregulas 48. panta 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka uzraudzības procedūra nevar tikt uzskatīta par formāli uzsāktu šīs tiesību normas izpratnē nedz tad, kad kredītiestāde ir paziņojusi valsts uzraudzības iestādei par Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto limitu pārsniegumu, nedz arī tad, kad šī iestāde paralēlā procedūrā jau ir pieņēmusi lēmumu par līdzīgiem pārkāpumiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

1)
64. pants un 65. panta 1. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK, kā arī 395. panta 1. un 5. punkts Eiropas Parlamenta un Padomes Regulā (ES) Nr.°575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012, ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj valsts tiesību aktus, atbilstoši kuriem Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto iesaistīšanās riska darījumos limitu pārsnieguma gadījumā kredītiestādei automātiski tiek piemēroti izņemšanas no apgrozības procenti, pat ja tā ir izpildījusi šīs regulas 395. panta 5. punktā paredzētos nosacījumus, kas ļauj kredītiestādei pārsniegt minētos limitus.

2)
48. panta 3. punkts Eiropas Centrālās bankas Regulā (ES) Nr. 468/2014 (2014. gada 16. aprīlis), ar ko izveido vienotā uzraudzības mehānisma pamatstruktūru Eiropas Centrālās bankas sadarbībai ar nacionālajām kompetentajām un norīkotajām iestādēm (VUM pamatregula), ir jāinterpretē tādējādi, ka uzraudzības procedūra nevar tikt uzskatīta par formāli uzsāktu šīs tiesību normas izpratnē nedz tad, kad kredītiestāde ir paziņojusi valsts uzraudzības iestādei par Regulas Nr. 575/2013 395. panta 1. punktā paredzēto limitu pārsniegumu, nedz arī tad, kad šī iestāde paralēlā procedūrā jau ir pieņēmusi lēmumu par līdzīgiem pārkāpumiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.