CELEX: 62016CJ0635
Apelācija
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība
Strīda priekšmeta noteikšana
Finanšu palīdzība Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta (EISI) jomā
Transporta nozare 2014.
2020. gada laikposmā
Uzaicinājums iesniegt piedāvājumus
Inovācijas un tīklu izpildaģentūra (INEA)
Elektroniskā pasta vēstule, kurā prasītāja informēta par tas piedāvājuma noraidīšanu
Vēlāks Eiropas Komisijas lēmums par atlasīto piedāvājumu saraksta izveidošanu
Efektīva tiesību aizsardzība tiesā

Apelācijas sūdzībā
Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV
(turpmāk tekstā – “
Spliethoff
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 11. oktobra rīkojumu lietā Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (
T‑564/15
, nav publicēts, turpmāk tekstā – pārsūdzētais rīkojums,
EU:T:2016:611
), ar kuru šī tiesa noraidīja tās prasību atcelt lēmumu, kas, kā apgalvots, ietverts Inovācijas un tīklu izpildaģentūras (
INEA
) 2015. gada 17. jūlija elektroniskā pasta vēstulē.
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 58/2003
Padomes Regulā (EK) Nr. 58/2003 (2002. gada 19. decembris), ar ko nosaka statūtus izpildaģentūrām, kurām uztic konkrētus Kopienas programmu pārvaldības uzdevumus (
OV 2003, L 11, 1. lpp.
), ir ietverts izpildaģentūru izveides un darbības tiesiskais regulējums.
Šīs regulas 3. panta “Izpildaģentūru dibināšana un likvidācija” 1. punktā ir paredzēts:
“Pēc iepriekšējas izmaksu un ieguvumu analīzes Komisija var nolemt dibināt izpildaģentūru, lai uzticētu tai veikt konkrētus ar vienas vai vairāku Kopienas programmu pārvaldību saistītus uzdevumus. Tai ir jānosaka izpildaģentūras pastāvēšanas termiņš.
[..]”
Minētās regulas 6. panta “Uzdevumi” 1. un 3. punktā ir paredzēts:
“1.   Lai sasniegtu 3. panta 1. punktā minētos mērķus, Komisija var uzticēt izpildaģentūrai uzdevumus, kurus vajadzīgs veikt, lai īstenotu Kopienas programmu, izņemot uzdevumus, kur politiskās izvēles īstenošanai praksē ir nepieciešama diskrecionāra vara.
[..]
3.   Komisija deleģēšanas aktos formulē noteikumus, kritērijus, robežas un procedūras, kuras jāievēro izpildaģentūras darbā, veicot 2. punktā minētos uzdevumus, un dotas sīkākas norādes par pārbaudēm, kuras jāveic Komisijas struktūrvienībām, kas atbild par Kopienas programmām, kuru pārvaldība uzticēta aģentūrai.”
Regula (ES) Nr. 1316/2013
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) Nr. 1316/2013 (2013. gada 11. decembris), ar ko izveido Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumentu, groza Regulu (ES) Nr. 913/2010 un atceļ Regulu (EK) Nr. 680/2007 un Regulu (EK) Nr. 67/2010 (
OV 2013, L 348, 129. lpp.
), atbilstoši tās 1. pantam tiek izveidots Eiropas infrastruktūras savienošanas instruments (EISI), kurā ir paredzēti nosacījumi, metodes un procedūras, kā sniegt Savienības finansiālo palīdzību Eiropas komunikāciju tīkliem, lai atbalstītu kopīgu interešu projektus transporta, telekomunikāciju un enerģētikas nozarē un izmantotu starp minētajām nozarēm iespējamās sinerģijas. Ar to tiek noteikts arī to resursu sadalījums, kurus dara pieejamus saskaņā ar daudzgadu finanšu shēmu 2014.–2020. gadam.
Šīs regulas 18. pantā “Savienības finansiālās palīdzības piešķiršana” ir paredzēts:
“1.   Atbilstoši katram uzaicinājumam iesniegt priekšlikumus [..] Komisija saskaņā ar 25. pantā minēto pārbaudes procedūru pieņem lēmumu par finansiālās palīdzības apjomu, ko piešķir izvēlētajiem projektiem vai projektu daļām. Komisija precizē to īstenošanas nosacījumus un metodes.
2.   Komisija paziņo saņēmējiem un attiecīgajām dalībvalstīm par jebkādu piešķiramo finansiālo palīdzību.”
Minētās regulas 25. pantā “Komiteju procedūra” ir noteikts:
“1.   Komisijai palīdz EISI koordinēšanas komiteja. Minētā komiteja ir komiteja [Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 182/2011 (2011. gada 16. februāris), ar ko nosaka normas un vispārīgus principus par dalībvalstu kontroles mehānismiem, kuri attiecas uz Komisijas īstenošanas pilnvaru izmantošanu (
OV 2011, L 55, 13. lpp.
),] nozīmē.
2.   Ja ir atsauce uz šo punktu, piemēro Regulas [Nr. 182/2011] 5. pantu.
3.   Komiteja nodrošina horizontālu pārskatu pār [..] darba programmām, lai nodrošinātu to konsekvenci un to, ka tiek apzinātas, izmantotas un novērtētas sinerģijas starp transporta, telekomunikāciju un enerģētikas nozarēm. Tā cenšas jo īpaši saskaņot minētās darba programmas, lai pieļautu daudznozaru uzaicinājumus iesniegt priekšlikumus.”
Īstenošanas lēmums 2013/801/ES
Pamatojoties uz Regulu Nr. 58/2003, ar Komisijas 2013. gada 23. decembra Īstenošanas lēmumu 2013/801/ES (
OV 2013, L 352, 65. lpp.
) tika izveidota
INEA
.
Šā lēmuma 3. pantā “Mērķi un uzdevumi” tostarp ir paredzēts:
“1.   Ar šo [
INEA
] tiek uzticēts īstenot šādu Savienības programmu daļas:
a)
[EISI];
[..]
3.   [
INEA
] atbild par šādiem uzdevumiem, kas saistīti ar 1. un 2. punktā minēto Savienības programmu daļu īstenošanu:
a)
atsevišķu programmas īstenošanas posmu un konkrētu projektu dažu posmu pārvaldība, pamatojoties uz attiecīgajām Komisijas pieņemtajām darba programmām, ja Komisija deleģēšanas aktā tai ir piešķīrusi attiecīgas pilnvaras;
b)
budžeta izpildes dokumentu pieņemšana attiecībā uz ieņēmumiem un izdevumiem, kā arī visu to darbību veikšana, kas vajadzīgas, lai pārvaldītu attiecīgo programmu, ja Komisija deleģēšanas aktā tai ir piešķīrusi attiecīgas pilnvaras;
c)
atbalsta nodrošināšana attiecībā uz programmas īstenošanu, ja Komisija deleģēšanas aktā tai ir piešķīrusi attiecīgas pilnvaras.”
Lēmums C(2013) 9235 final
Komisijas 2013. gada 23. decembra Lēmumā C(2013) 9235
final
, ar ko Inovācijas un tīklu izpildaģentūru pilnvaro veikt uzdevumus saistībā ar Savienības programmu īstenošanu transporta, enerģētikas un telekomunikāciju infrastruktūras jomā, kā arī transporta un enerģētikas pētniecības un inovācijas jomā, ietverot jo īpaši Savienības vispārējā budžetā iekļauto apropriāciju īstenošanu, ir detalizēti noteikti
INEA
uzdevumi un paredzēti to izpildes nosacījumi, kā arī attiecības starp Komisiju un
INEA
.
Šā lēmuma 2. pantā “Atbildīgie ģenerāldirektorāti” ir paredzēts:
“Šādi ģenerāldirektorāti ir [
INEA
] atbildīgie ģenerāldirektorāti:
–
Mobilitātes un transporta ģenerāldirektorāts;
[..]
Šādā statusā tie uztur attiecības starp Komisiju un [
INEA
], un tiem ir uzticēta [
INEA
] uzraudzība un pārraudzība [..].”
Minētā lēmuma 4. panta “[
INEA
] uzticētie uzdevumi” 1. punktā ir noteikts:
“(1)
[
INEA
] ir uzticēta šādu programmu daļu un uzdevumu īstenošana:
–
attiecībā uz [EISI] – transports, enerģētika un telekomunikācijas, I pielikumā norādītās daļas un uzdevumi;
[..].”
Šā paša lēmuma 5. pantā “Komisijai rezervētie uzdevumi” ir noteikts:
“(1)
[
INEA
] veic tikai tos uzdevumus, kas tai ir piešķirti atbilstoši 4. pantam.
(2)
[
INEA
] neveic nevienu uzdevumu, kur politiskās izvēles īstenošanai praksē ir nepieciešama diskrecionāra vara. Tā tostarp atturas no šādām darbībām:
[..]
e)
lēmuma par subsīdijas piešķiršanu pieņemšana saistībā ar [EISI] un šo lēmumu iespējamo grozījumu pieņemšana;
[..].”
Lēmuma C(2013) 9235
final
I pielikuma B daļā ir paredzēts:
“Atbilstoši Komisijas deleģētajām pilnvarām Komisijas pieņemtās attiecīgās gada darba programmas ietvaros [
INEA
], sadarbībā un ar atbildīgā ģenerāldirektorāta atļauju, pārvalda noteiktus vai visus programmas īstenošanas posmus un noteiktus vai visus projekta darbības etapus attiecībā uz EISI daļām, kas ir deleģētas [
INEA
].
Šajā saistībā [
INEA
] ir uzticēts nodrošināt to kopīgo interešu projektu uzraudzību, kam atbilstoši EISI ir piešķirts finansējums, veikt pārbaudes [..] un vajadzības gadījumā palīdzēt Komisijai noteiktu uzdevumu veikšanā, kuri attiecas uz programmām un projektiem, kas ir rezervēti Komisijai atbilstoši šim lēmumam. Tai jo īpaši ir jānodrošina:
a)
procesu un norišu kārtošana pirms Komisijas lēmumu par atbalsta piešķiršanu un finansiālo palīdzību pieņemšanas un dotācijas nolīgumu noslēgšanas, kā arī attiecīgo lēmumu un nolīgumu pārvaldība:
[..]
–
noraidīto un veiksmīgo pretendentu informēšana par Komisijas lēmumiem par atbalsta piešķiršanu [..];
[..]
–
parasto reklāmas uzdevumu veikšana
ex post
un rezultātu izplatīšana;
[..].”
2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums
Komisijas 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums C(2015) 5274
final
, ar kuru nosaka to piedāvājumu sarakstu, kas ir atlasīti Savienības finanšu atbalsta saņemšanai pēc 2014. gada 11. septembrī izsludinātā uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus saskaņā ar Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta (EISI) daudzgadu darbības programmu finansiālās palīdzības sniegšanai transporta nozarē (turpmāk tekstā – “2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums”), tika publicēts Komisijas Mobilitātes un transporta ģenerāldirektorāta interneta vietnē un [
INEA
] interneta vietnē attiecīgi 2015. gada 12. un 14. oktobrī.
Šā lēmuma preambulas 4. un 6. apsvērumā ir norādīts:
“(4)
Pēc uzaicinājumiem iesniegt piedāvājumus, kas pamatoti ar 2014. gada daudzgadu darba programmu un novērtējuma un atlases procedūru, Komisijai, lemjot atbilstoši [Regulas Nr. 1316/2013] 25. panta 2. punktā paredzētajai procedūrai, būtu jāatlasa izvēlētie kopējo interešu projekti un jānosaka finanšu atbalsta summa, kas piešķirama atlasītajiem projektiem vai to daļām.
[..]
(6)
Tādu kopīgu interešu projektu saraksts, kas apstiprināti ar šo lēmumu, atbilst saskaņā ar [Regulas Nr. 1316/2013] 25. panta 1. punktu izveidotās komitejas atzinumam.”
Minētā lēmuma vienīgajā pantā ir noteikts:
“Tiek apstiprināts tādu kopīgu interešu projektu [EISI] jomā saraksts, kam tiks piešķirts Savienības finanšu atbalsts, paredzamās darbību kopējās atbilstīgās izmaksas, procents no finanšu atbalsta attiecībā pret paredzamām kopējām atbilstīgajām izmaksām un atbilstošais finanšu atbalsta maksimālais apmērs, kā norādīts pielikumā.”
Tiesvedības priekšvēsture
Spliethoff
ir Amsterdamā (Nīderlande) reģistrēta sabiedrība, kuras pārziņā ir flote ar 50 daudzfunkcionāliem kuģiem.
2014. gada 11. septembrī
INEA
uzaicināja iesniegt piedāvājumus atbilstoši Komisijas 2014. gada 26. marta īstenošanas lēmumam C(2014) 1921
final
, ar ko nosaka daudzgadu darba programmu finansiālās palīdzības saņemšanai Eiropas infrastruktūras savienošanas instrumenta (EISI) jomā – transporta nozarē 2014.–2020. gada laikposmam.
Spliethoff
atbildēja uz šo uzaicinājumu, 2015. gada 25. februārī iesniedzot piedāvājumu par finanšu atbalstu.
2015. gada 17. jūlijā
Spliethoff
saņēma
INEA
komandas, kas veic novērtējumu, parakstītu elektroniskā pasta vēstuli (turpmāk tekstā – “2015. gada 17. jūlija vēstule”), kurai bija šāds angliski rakstīts saturs:
“Cienījamās dāmas/Godātie kungi!
Pēc uzaicinājumiem iesniegt piedāvājumus [EISI] transporta nozarē, kas publicēti 2014. gada 11. septembrī, atbilstīgie piedāvājumi ir izvērtēti, un Komisija ir sagatavojusi sarakstu ar piedāvājumiem, kuri ir atlasīti [Eiropas] Savienības finansiālās palīdzības saņemšanai. 2015. gada 10. jūlijā EISI koordinēšanas komiteja, kurā ir dalībvalstu pārstāvji, sniedza pozitīvu atzinumu par šā saraksta projektu.
Ar nožēlu mēs Jūs informējam, ka iepriekš minētajā procedūrā Jūsu piedāvājums tika noraidīts šādu iemeslu dēļ:
[..]
Šobrīd vēl noris procedūra, kurā [Komisijai] ir jāpieņem lēmums par atlasi un jāpiešķir subsīdijas pasākumiem, kas veicina kopīgu interešu projektu īstenošanu [EISI] ietvaros Eiropas transporta tīkla jomā. Maz ticamā gadījumā, ja šā lēmuma pieņemšanas rezultātā tiks izdarīti grozījumi saistībā ar Jūsu piedāvājumu, Jūs par to informēsim atsevišķi elektroniskā pasta vēstulē.
[..]
Jebkurš pieteikums no Jūsu puses un jebkura atbilde no Komisijas puses vai jebkura sūdzība, ko Jūs iesniegtu saistībā ar sliktu administrāciju, ne pēc mērķa, ne sekām neapturēs prasības celšanas termiņu, lai atceltu Jums ar šo ziņu paziņoto Komisijas lēmumu, un šāda prasība var tikt celta divu mēnešu laikā no šīs ziņas paziņošanas brīža. Tiesa, kurai ir piekritība izskatīt prasību par tiesību akta atcelšanu, ir Eiropas Savienības Vispārējā tiesa:
[..]
Par novērtēšanu atbildīgā
INEA
komanda.”
Pēc uzaicinājuma iesniegt piedāvājumus, uz ko atbildēja
Spliethoff
, Komisija 2015. gada 31. jūlijā pieņēma īstenošanas lēmumu.
Spliethoff
projekts nav iekļauts šajā sarakstā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais rīkojums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 25. septembrī,
Spliethoff
cēla prasību pret Komisiju, lai panāktu lēmuma, kas esot ietverts 2015. gada 17. jūlija vēstulē, atcelšanu.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 18. decembrī, Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. pantam izvirzīja iebildi par nepieņemamību.
Iebildes par nepieņemamību pamatošanai Komisija izvirzīja divus nepieņemamības pamatus, pirmkārt, par to, ka 2015. gada 17. jūlija vēstule esot sagatavošanās pasākums un tātad neesot apstrīdams tiesību akts, un, otrkārt – ka prasība nevar likumīgi tikt celta pret Komisiju, kas neesot 2015. gada 17. jūlija vēstules autore.
Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību
Spliethoff
apgalvoja, ka, pat ja 2015. gada 17. jūlija vēstuli nosūtījusi
INEA
, tās mērķis esot bijis paziņot Komisijas lēmumu, ar kuru noraidīts tā piedāvājums, un ka tā vismaz varēja tādējādi to interpretēt, jo tai neesot bijis zināms par 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmuma esamību un tā tātad esot tikusi maldināta ar 2015. gada 17. jūlija vēstules saturu.
Spliethoff
arī lūdza, lai gadījumā, ja tiktu uzskatīts, ka Komisijas lēmums, ar kuru ir noraidīts tās piedāvājums, ir 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums, Vispārējā tiesa nolemtu, ka tās prasība ir vērsta pret šo lēmumu.
Pārsūdzētā rīkojuma 17.–25. punktā Vispārējā tiesa pirmām kārtām izvērtēja, vai ir pamatots otrais nepieņemamības pamats, kas attiecas uz to, ka Komisija neesot 2015. gada 17. jūlija vēstules autore.
Šajā saistībā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 19. punktā atgādināja, ka, lai arī principā prasības ir jāceļ pret apstrīdētā tiesību akta autoru, dažos gadījumos tiesību akti, kas pieņemti saskaņā ar deleģētajām pilnvarām, ir piedēvējami deleģējošai iestādei, tostarp tad, ja tiesību akta autoram ir tikai konsultatīva kompetence vai ja lēmuma, kuru lūgts atcelt, pieņemšana ir pakļauta deleģējošās iestādes iepriekšējas piekrišanas saņemšanai.
Pēc tam, kad pārsūdzētā rīkojuma 20. un 21. punktā Vispārējā tiesa uzskaitīja kompetences, ko atbilstoši Regulai Nr. 58/2003 Komisija deleģējusi
INEA
, šī rīkojuma 22. punktā tā nosprieda, ka
INEA
ir autore tajā apstrīdētajam tiesību aktam, proti, 2015. gada 17. jūlija vēstulei, kas tikusi sagatavota tās kompetences ietvaros, ko Komisija deleģējusi atbilstoši Regulai Nr. 58/2003, un nav konstatēts, ka šī iestāde būtu saistīta ar šo vēstuli.
Attiecībā uz
Spliethoff
argumentu, ka tā esot interpretējusi 2015. gada 17. jūlija vēstuli tādējādi, ka to ir rakstījusi
INEA
un ka ar to tai ir paziņots Komisijas lēmums par subsīdiju, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 23. punktā konstatēja, ka
INEA
ir uzticēts paziņot Komisijas lēmumus un tai nav pilnvaru pašai pieņemt lēmumus par subsīdijām atbilstoši EISI. Vispārējā tiesa piebilda, ka no pirmā nepieņemamības pamata izriet, ka minētās vēstules datumā procedūra, kurā Komisijai ir jāpieņem lēmums par atlasi un subsīdiju piešķiršanu, joprojām noritēja.
No tā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 24. punktā secināja, ka
Spliethoff
prasība ir jānoraida kā nepieņemama, jo tā ir vērsta pret Komisiju, kas nav 2015. gada 17. jūlija vēstules autore.
No pārsūdzētā rīkojuma 25. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa vismaz uzskatīja par lietderīgu spriest arī par pirmo nepieņemamības pamatu par to, ka 2015. gada 17. jūlija vēstule esot sagatavojošs akts un tātad neesot pārsūdzama.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā norādīja, ka, lai arī šīs elektroniskā pasta vēstules saturs, kurā tostarp ir sniegta informācija par
Spliethoff
pieejamiem tiesību aizsardzības līdzekļiem un tiem piemērojamiem termiņiem, ļauj domāt, ka ar to tiek paziņots galīgs Komisijas lēmums, šajā vēstulē vairākkārt ir skaidri norādīts uz Komisijā norisošu procedūru un
Spliethoff
informēta par to, ka attiecīgajā norisošās procedūras stadijā tās piedāvājums nav ticis apstiprināts.
Pēc tam, kad pārsūdzētā rīkojuma 33. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka 2015. gada 17. jūlija vēstulē tika precizēts, ka procedūra, kurā Komisijai ir jāpieņem lēmums par projektu atlasi un subsīdiju piešķiršanu, joprojām noris un ka ir iespējams, lai gan maz ticams, ka, pieņemot šo lēmumu, tiks izdarīti grozījumi attiecībā uz
Spliethoff
piedāvājumu, pārsūdzētā rīkojuma 34. un 35. punktā tā konstatēja, ka no minētās elektroniskā pasta vēstules izriet, ka Komisija vēl nebija veikusi galīgu novērtējumu šajā procedūrā un ka tā galīgo nostāju šajā ziņā ieņēma tikai, pieņemot 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Līdz ar to Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 37. punktā pieņēma arī pirmo nepieņemamības pamatu.
Runājot par
Spliethoff
lūgumu – gadījumā, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka lēmums, ar kuru tika noraidīts tās piedāvājums, ir 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums, – uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret šo lēmumu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 38. punktā norādīja, ka atbilstoši tās reglamentam, kā arī judikatūrai strīda priekšmets nevar tikt paplašināts, lai iekļautu prasību atcelt 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 39. punktā atgādināja, ka tās reglamenta 86. panta 1. punktā ir paredzēts, ka, ja tiesību akts, kuru lūgts atcelt, ir aizstāts vai grozīts ar citu tiesību aktu, kam ir tāds pats priekšmets, prasītājs var grozīt prasības pieteikumu, lai ņemtu vērā šo jauno faktu. Tomēr Vispārējā tiesa precizēja, ka šī tiesību norma neattiecas uz situācijām, kurās prasības priekšmets nav galīgs tiesību akts. Vispārējā tiesa arī norādīja, ka pirms 86. panta ieviešanas tās reglamentā judikatūrā atļautā prasības priekšmeta paplašināšana attiecās uz aktiem, kas pēc būtības vai galvenā mērķa bija identiski dokumenta par lietas ierosināšanu būtībai un mērķim.
Pārsūdzētā rīkojuma 40. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka 2015. gada 17. jūlija vēstulei ir tikai pagaidu raksturs un ka tā tātad nav galīgais tiesību akts, un līdz ar to tā nerada tiesiskās sekas, kas var tikt aizstātas vai pagarinātas ar tādu vēlāku lēmumu kā 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmums. Vispārējā tiesa arī atgādināja, ka vēlāks akts, kas pieņemts procedūras gaitā, nav uzskatāms par jaunu faktu, saistībā ar kuru prasītāja varētu pielāgot savus prasījumus, negrozot pašu strīda priekšmetu.
Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 41. punktā tādējādi noraidīja
Spliethoff
lūgumu pielāgot prasījumus.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 42. punktā atzina
Spliethoff
celto prasību par nepieņemamu.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Spliethoff
prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt pārsūdzēto rīkojumu;
–
nodot lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp tos, kas radušies Vispārējā tiesā.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atzīt apelācijas sūdzību par pilnīgi vai daļēji nepieņemamu vai pakārtoti to noraidīt kā nepamatotu un
–
piespriest
Spliethoff
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam
Spliethoff
izvirza trīs pamatus par kļūdām tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa esot pieļāvusi tādēļ, ka atzina prasību par nepieņemamu attiecīgi tādēļ, ka prasība tika celta pret Komisiju, ka 2015. gada 17. jūlija vēstulei ir tikai pagaidu raksturs un ka
Spliethoff
lūgums uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu, neesot apmierināms.
Ņemot vērā pirmā un trešā pamata ciešo saistību, tie ir jāizvērtē kopā.
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu
Spliethoff
pārmet Vispārējai tiesai, ka, nospriezdama, ka
INEA
ir 2015. gada 17. jūlija vēstules autore, un atzīdama tās prasību par nepieņemamu tādēļ, ka tā ir vērsta pret Komisiju, tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajā saistībā
Spliethoff
apgalvo, ka Vispārējā tiesā apstrīdētais tiesību akts ir Komisijas lēmums noraidīt tās piedāvājumu. Tomēr, lai arī 2015. gada 17. jūlija vēstules, ar kuru šis lēmums ir paziņots
Spliethoff
, autors ir
INEA
, tā neesot paša lēmuma pieņēmēja. Tas skaidri izrietot no minētās vēstules teksta, kurā ir šāda atsauce: “Komisijas lēmums, kas Jums tiek paziņots ar šo ziņojumu”.
Spliethoff
no tā izsecina, ka šī lieta atšķiras no lietām, kurās tika pasludināti pārsūdzētā rīkojuma 19.–21. punktā minētie spriedumi, jo minētajās lietās attiecīgā aģentūra bija attiecīgā lēmuma faktiskais autors un Komisija nepiedalījās minētā lēmuma pieņemšanā. Līdz ar to Vispārējās tiesas pārsūdzētā rīkojuma 22. punktā izdarītais fakta konstatējums, ka “
INEA
ir pieņēmusi apstrīdēto tiesību aktu, šajā gadījumā 2015. gada 17. jūlija vēstuli, izmantojot Komisijas deleģēto kompetenci [..], un nav ticis pierādīts, ka šī iestāde ar to būtu bijusi saistīta”, esot kļūdains.
Spliethoff
piebilst, ka Vispārējā tiesā apstrīdētais tiesību akts neesot piedēvējams
INEA
, jo tikai Komisijas kompetencē esot noraidoša lēmuma pieņemšana piedāvājumu, kuriem var tikt piešķirta subsīdija atbilstoši EISI, atlases procedūrā.
Ar trešo pamatu
Spliethoff
pārmet Vispārējai tiesai to, ka pārsūdzētā rīkojuma 39.–41. punktā, atsakoties uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu, tā esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Spliethoff
apgalvo, ka tā esot rīkojusies labticīgi, jo atbilstoši norādēm 2015. gada 17. jūlija vēstulē tā noteiktajā termiņā Vispārējā tiesā cēla prasību atcelt minēto vēstuli. Tā esot uzzinājusi par 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmuma pastāvēšanu tikai tad, kad saņēma Komisijas apsvērumus par iebildi par nepieņemamību, kurā minētā iestāde norādīja, ka
Spliethoff
esot bijis jāapstrīd pēdējais minētais lēmums.
Spliethoff
uzskata, ka Komisija ir noteicoši ietekmējusi sajukumu, ko radīja 2015. gada 17. jūlija vēstule, jo nebija to informējusi par 2015. gada 31. jūlija vēstules pastāvēšanu un tās būtību. Atšķirībā no 2015. gada 17. jūlija vēstules šajā lēmumā neesot tikuši norādīti pieejamie tiesību aizsardzības līdzekļi, nekas neesot minēts par
Spliethoff
vai citiem noraidītajiem kandidātiem un atsauce esot tikai uz Komisijas atlasītajiem piedāvājumiem, un tādēļ, pat ja
Spliethoff
būtu uzzinājusi par šo lēmumu savlaicīgi, tā no šā lēmuma nebūtu varējusi secināt, ka tas uz to attiecas.
Spliethoff
apgalvo, ka šādos apstākļos, lai nodrošinātu tās tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, Vispārējai tiesai esot bijis jāapstiprina, ka attiecībā uz to pastāv atvainojama maldība, un tātad jāapmierina tās lūgums uzskatīt, ka tās prasība attiecas uz 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Komisija apgalvo, ka
Spliethoff
pirmajā pamatā izvirzītie argumenti ir nepieņemami, jo tie ir identiski pamatiem un argumentiem, kas jau tikuši izvirzīti Vispārējā tiesā, un ir vērsti uz to, lai panāktu konstatēto faktu un 2015. gada 17. jūlija vēstules juridiskās kvalifikācijas pārskatīšanu, kas neesot Tiesas kompetencē, izvērtējot apelācijas sūdzību. Katrā ziņā šie argumenti esot balstīti uz kļūdainu pārsūdzētā rīkojuma un judikatūras, uz kuru tajā ir atsauce, lasījumu.
Attiecībā uz trešo pamatu Komisija uzskata, ka arguments par atvainojamas maldības teoriju ir jauns arguments, kas tātad ir nepieņemams. Katrā ziņā
Spliethoff
minētie izņēmuma apstākļi nevarot likt apstrīdēt to, ka Vispārējās tiesas Reglamenta 86. panta 1. punkts šajā lietā nav piemērojams.
Tiesas vērtējums
–
Par pieņemamību
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas, kā arī Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta un 169. panta 2. punkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir konkrēti jānorāda gan tās apstrīdētās Vispārējās tiesas nolēmuma daļas, kuras tiek lūgts atcelt, gan šo lūgumu īpaši pamatojošie juridiskie argumenti. Apelācijas sūdzība, kurā tikai burtiski ir atkārtoti vai reproducēti pamati un argumenti, kuri iepriekš iesniegti Vispārējā tiesā, tostarp tādi, kas balstīti uz faktiem, ko šī tiesa skaidri noraidījusi, neatbilst prasībām par pamatojuma sniegšanu, kas izriet no šiem noteikumiem (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
46.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tomēr, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs apstrīd to, kā Vispārējā tiesa ir interpretējusi vai piemērojusi Savienības tiesības, tad pirmajā instancē izskatītos tiesību jautājumus var no jauna izskatīt apelācijas tiesvedībā. Proti, ja apelācijas sūdzības iesniedzējs nevarētu pamatot savu apelācijas sūdzību ar Vispārējā tiesā jau izmantotajiem pamatiem un argumentiem, tad zustu daļa no apelācijas tiesvedības jēgas. Tas tādēļ, ka apelācijā ir jāpārskata tieši Vispārējās tiesas veiktā juridiskā analīze par argumentiem, kas izvirzīti pirmajā instancē (spriedums, 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
47.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka ar pirmo pamatu
Spliethoff
neatkārto vien jau pirmajā instancē izvirzītos argumentus, bet gan skaidri norāda pārsūdzētā rīkojuma punktus, kuros atbilstoši tās uzskatam ir pieļautas kļūdas tiesību piemērošanā, kā arī juridiskos argumentus, kas izvirzīti tās prasībai atcelt pārsūdzēto rīkojumu pamatojumam.
Turklāt pirmajā pamatā
Spliethoff
kritizē juridisko kvalifikāciju, ko Vispārējā tiesa piešķīrusi 2015. gada 17. jūlija vēstulei.
Līdz ar to pirmais pamats ir jāuzskata par pieņemamu.
Attiecībā uz trešo pamatu pietiek konstatēt, ka
Spliethoff
arguments par atvainojamas maldības teoriju – kā izriet no šā sprieduma 28. punkta – jau ticis minēts Vispārējā tiesā, tostarp
Spliethoff
apsvērumos par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību. Līdz ar to tas nav jauns arguments.
No tā izriet, ka trešais pamats arī ir pieņemams.
–
Par lietas būtību
Pirmajā un trešajā pamatā
Spliethoff
būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā ir pieņēmusi Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību un atzinusi tās prasību par nepieņemamu, jo tā kļūdaini esot nospriedusi, ka apstrīdētais tiesību akts ir 2015. gada 17. jūlija vēstule, un atteikusies apmierināt tās lūgumu uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Kā ir atgādināts šā sprieduma 26. punktā, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir balstīta uz diviem nepieņemamības pamatiem, kas attiecas, pirmkārt, uz to, ka 2015. gada 17. jūlija vēstule esot sagatavojošs tiesību akts un tādēļ neesot apstrīdama, un, otrkārt, uz to, ka
Spliethoff
celtā prasība nevarot tikt vērsta pret Komisiju, kas neesot šīs elektroniskā pasta vēstules autore.
Spliethoff
šajā saistībā izklāstītie argumenti – kā izriet no šī pārsūdzētā rīkojuma 18. un 27. punkta – galvenokārt bija tādi, ka 2015. gada 17. jūlija vēstule esot bijusi uztverama kā tāda galīga lēmuma paziņojums, ar kuru Komisija noraidīja tās piedāvājumu, un ka tās prasība tātad esot bijusi vērsta pret Komisiju kā minētā noraidošā lēmuma autori.
Spliethoff
uzskata, ka strīda priekšmets patiesībā ir galīgais lēmums, ar kuru Komisija ir noraidījusi tās piedāvājumu.
Vispārējā tiesa noraidīja šo argumentāciju, pārsūdzētā rīkojuma 23. un 36. punktā uzskatīdama, ka, pat ja
INEA
ir uzticēts paziņot Komisijas lēmumus, bet tai nav pilnvaru pašai pieņemt lēmumus par subsīdijām atbilstoši EISI, procedūra, kurā Komisijai ir jāpieņem lēmums par atlasi un subsīdiju piešķiršanu, elektroniskā pasta vēstules nosūtīšanas datumā – 2015. gada 17. jūlijā – joprojām noritēja, un tādēļ minētā vēstule nevarot tikt interpretēta tādējādi, ka Komisija jau būtu pieņēmusi lēmumu par noteiktu piedāvājumu, tostarp
Spliethoff
piedāvājuma, noraidīšanu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka no 2015. gada 17. jūlija vēstules formulējuma – kāds tas izklāstīts šā sprieduma 21. punktā – izriet, ka
INEA
ir skaidri informējusi
Spliethoff
par to, ka tās “piedāvājums nav pieņemts”. Protams,
INEA
precizēja, ka procedūra, kurā Komisijai ir jāpieņem lēmums par projektu atlasi un subsīdiju piešķiršanu, joprojām noris. Tomēr tā piebilda, ka “maz ticamā gadījumā, ja šā lēmuma pieņemšanas rezultātā tiks izdarīti grozījumi saistībā ar Jūsu priekšlikumu, Jūs par to informēsim atsevišķi elektroniskā pasta vēstulē”.
Spliethoff
pēc tam nav saņēmusi nevienu citu elektroniskā pasta vēstuli no
INEA
vai Komisijas šajā saistībā.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 32. punktā pati atzīst, ka 2015. gada 17. jūlija vēstules teksts, kurā ir norādīta tostarp informācija par tiesību aizsardzības līdzekļiem, kas ir pieejami
Spliethoff
, kā arī par tiem piemērojamajiem termiņiem, “ļauj domāt, ka ar to tiek paziņots galīgs Komisijas lēmums”.
Tāpat ir jāuzsver, ka nav apstrīdēts, ka prasības celšanas datumā, 2015. gada 25. septembrī,
Spliethoff
nezināja par 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmuma pastāvēšanu. Proti, nav strīda par to, ka šis lēmums ir ticis publicēts Mobilitātes un transporta ģenerāldirektorāta interneta vietnē, kā arī
INEA
interneta vietnē tikai attiecīgi 2015. gada 12. un 14. oktobrī un ka turklāt un atšķirībā no prasībām, kas izriet no vispārējā labas pārvaldības principa, minētais lēmums nevienā brīdī netika paziņots
Spliethoff
.
Kā Komisija ir apstiprinājusi savos rakstveida apsvērumos un kā Vispārējā tiesa pati ir norādījusi pārsūdzētā rīkojuma 35. punktā, Komisija noraidīja
Spliethoff
piedāvājumu tieši ar 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jākonstatē, ka prasības celšanas datumā
Spliethoff
savā prasības pieteikumā nevarēja identificēt 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu kā tādu, ar kuru Komisija ir noraidījusi tās piedāvājumu, un – pretēji tam, ko pārsūdzētā rīkojuma 23. un 36. punktā ir nospriedusi Vispārējā tiesa, – varēja likumīgi uzskatīt, ka 2015. gada 17. jūlija vēstule ir paziņojums par to, ka Komisija noraidījusi tās piedāvājumu.
Līdz ar to, kā secinājumu 65. un 67. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte un kā
Spliethoff
turklāt ir skaidri lūgusi, ņemot vērā attiecīgās lietas apstākļus un lai
Spliethoff
nodrošinātu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, Vispārējai tiesai vajadzēja atzīt, ka tās prasības priekšmets ir atcelt nevis 2015. gada 17. jūlija vēstuli, uz ko
Spliethoff
ir kļūdaini atsaukusies savā prasības pieteikumā Vispārējai tiesai, bet gan galīgo lēmumu, ar kuru Komisija ir noraidījusi
Spliethoff
piedāvājumu, proti, 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu.
Tas tā ir vēl jo vairāk tādēļ, ka
Spliethoff
celtā prasība – kā secinājumu 53., 54. un 66. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte – ir skaidri tikusi vērsta pret Komisiju un ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā rīkojuma 21. un 23. punktā pati skaidri atzina, ka tikai Komisijas kompetencē ir noraidoša lēmuma pieņemšana tādu piedāvājumu atlases procedūrā, kuriem var tikt piešķirta subsīdija atbilstoši EISI.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Vispārējā tiesa, atzīdama
Spliethoff
celto prasību par nepieņemamu tādēļ, ka apstrīdētais tiesību akts ir 2015. gada 17. jūlija vēstule, un noraidīdama
Spliethoff
lūgumu uzskatīt, ka tās prasība ir vērsta pret 2015. gada 31. jūlija īstenošanas lēmumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Tādēļ ir jāpieņem apelācijas sūdzības pirmais un trešais pamats un tātad jāatceļ pārsūdzētais rīkojums, neizvērtējot otro apelācijas sūdzības pamatu.
Par prasību Vispārējā tiesa
Saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmo daļu, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var pati taisīt galīgo spriedumu attiecīgajā lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija, vai nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā.
Šajā gadījumā, tā kā Vispārējā tiesa atzina prasību par nepieņemamu, neizskatot lietu pēc būtības, Tiesa uzskata, ka tiesvedības stadija neļauj pieņemt galīgo nolēmumu. Tādēļ lieta ir jānodod atpakaļ Vispārējai tiesai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Tā kā lieta tiek nodota atpakaļ Vispārējai tiesai, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem, kas ir saistīti ar šo apelācijas tiesvedību, pieņemšana ir jāatliek.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 11. oktobra rīkojumu Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (
T‑564/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:611
).

2)
Nodot lietu atpakaļ Eiropas Savienības Vispārējai tiesai.

3)
Atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.