CELEX: 62020CJ0194
Преюдициално запитване
Споразумение за асоцииране ЕИО
Турция
Решение № 1/80
Членове 6 и 7
Законна заетост
Член 9
Достъп до образование на децата на турски работник
Право на пребиваване
Отказ

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 9, първо изречение от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането между Европейската икономическа общност и Турция, разглеждан във връзка с членове 6 и 7 от същото решение. Съветът за асоцииране е създаден със Споразумението за асоцииране между Европейската икономическа общност и Турция, подписано на 12 септември 1963 година в Анкара от Република Турция, от една страна, и от държавите — членки на ЕИО, и от Общността, от друга, и сключено, одобрено и утвърдено от името на Общността с Решение 64/732/ЕИО на Съвета от 23 декември 1963 г. (
ОВ 217, 1964 г., стр. 3685
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 1, стр. 10), наричано по-нататък „Споразумението за асоцииране“).
Запитването е отправено в рамките на спор между BY, CX, FU, DW и EV, които са турски граждани, и Stadt Duisburg (град Дуисбург, Германия) по повод отхвърлянето от последния на молбата им за издаване на разрешение за пребиваване.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно трето съображение от Решение № 1/80:
„като има предвид, че в социалната област горепосочените съображения водят до подобряване — в рамките на международните ангажименти на всяка от страните — на режима, от който се ползват работниците и членовете на техните семейства в сравнение с режима, установен с Решение № 2/76 на Съвета за асоцииране [от 20 декември 1976 година за прилагане на член 12 от Споразумението за асоцииране]; че освен това следва да се приложат разпоредбите относно социалното осигуряване, както и тези относно обмена на млади работници“. [неофициален превод]
Членове 6, 7 и 9 от Решение № 1/80 са част от раздел 1, озаглавен „Въпроси, свързани със заетостта и свободното движение на работници“, от глава II от това решение, наименувана „Социални разпоредби“.
Член 6, параграф 1 от Решение № 1/80 предвижда:
„При спазване на разпоредбите на член 7 относно свободния достъп до заетост на членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към законния пазар на труда на държава членка, същият има право:
–
на подновяване на разрешителното му за работа при същия работодател, ако има свободно работно място, след една година законна заетост в тази държава членка,
–
да отговори на друго предложение за работа в рамките на същата професия, направено при общи условия от работодател по негов избор и регистрирано в службите по заетост на тази държава членка, след три години законна заетост в същата и при условие че се предостави предимство на работниците от държавите — членки на Общността,
–
на свободен достъп до всяка дейност като заето лице по негов избор в същата държава членка, след четири години законна заетост в тази държава членка“. [неофициален превод]
Член 7, първа алинея от това решение гласи:
„Членовете на семейството на турски работник, принадлежащ към законния пазар на труда на държава членка, които са получили разрешение да го последват:
–
имат право да отговарят, при спазване на условието за предоставяне на предимство на работниците от държавите — членки на Общността, на всяко предложение за работа, когато пребивават законно в същата държава членка най-малко три години,
–
се ползват в същата държава членка със свободен достъп до всяка дейност по техен избор като наети лица, когато пребивават законно в нея най-малко пет години“. [неофициален превод]
Член 9 от посоченото решение гласи следното:
„Турските деца, пребиваващи законно в държава — членка на Общността, с техните родители, които са или са били наети законно на работа, се допускат до общото образование, курсовете за производствено и професионално обучение въз основа на същите квалификации за прием що се отнася до изискваното обучение като децата на гражданите на тази държава членка. Те могат да се ползват в посочената държава членка от предимствата, предвидени в тази област от националното законодателство“. [неофициален превод]
Германското право
Член 4, параграф 2 от Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet (Закон за пребиваването, заетостта и интеграцията на чужденците на територията на Федерална република Германия) от 30 юли 2004 г. (BGBl. 2004 I, стр. 1950), в редакцията, приложима по делото в главното производство, предвижда:
„Чужденец, който има право на пребиваване съгласно [Споразумението за асоцииране], доказва това право с разрешение за пребиваване, ако не притежава разрешение за установяване или разрешение за дългосрочно пребиваване в ЕС. Разрешението за пребиваване се издава при поискване“.
Член 50, параграф 1 от този закон гласи:
„Чужденецът е длъжен да напусне страната, ако не притежава или вече не притежава необходимото разрешение за пребиваване и ако право на пребиваване съгласно [Споразумението за асоцииране] не съществува или повече не съществува“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
BY, CX, DW, EV и FU са турски граждани. CX е съпругата на BY и те са родители на DW, EV и FU.
BY влиза на територията на Федерална република Германия на 5 септември 2015 г. със съответна виза. На 4 ноември 2015 г. град Дуисбург му издава разрешение за пребиваване с оглед на упражняването на дейност като самостоятелно заето лице, валидно до 27 март 2017 г.
На 19 февруари 2016 г. на CX, DW, EV и FU е разрешено да се присъединят към BY на територията на тази държава членка на основание събиране на семейството и на 20 април 2016 г. въз основа на действащото национално право те получават разрешения за пребиваване, валидни до 27 март 2017 г.
CX упражнява дейност като заето лице през следните периоди: първо, от 1 февруари до 30 април 2016 г., второ, от 15 ноември до 31 декември 2017 г., трето, от 1 януари до 15 януари 2018 г. и накрая, четвърто, от 1 август до 31 декември 2018 г.
След изтичане на срока на валидност на техните разрешения за пребиваване жалбоподателите в главното производство подават до град Дуисбург молба за удължаване на валидността на разрешенията или за издаване на нови разрешения за пребиваване. С административни разпореждания от 18 март 2019 г. град Дуидбург отхвърля тази молба.
На 22 март 2019 г. жалбоподателите в главното производство обжалват посочените разпореждания пред запитващата юрисдикция, Verwaltungsgericht Düsseldorf (Административен съд Дюселдорф, Германия), като изтъкват по същество, че могат да се позовават на право на пребиваване на основание член 9, първо изречение от Решение № 1/80. Според тях тази разпоредба предоставя на турските деца не само право на достъп до образование и професионално обучение, но и право на пребиваване. Освен това, за да се гарантира полезното действие на тези права, родителите, на които е предоставено упражняването на родителските права по отношение на съответните деца, би трябвало непременно да се ползват от право на пребиваване.
Като констатира, че жалбоподателите в главното производство не са придобили никакво право на основание членове 6 и 7 от Решение № 1/80, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали правото на достъп до образование и професионално обучение, предвидено в член 9, първо изречение от посоченото решение, предполага самостоятелно право на пребиваване на турските деца и съответно право на пребиваване на родителите, които реално упражняват родителските права по отношение на тези деца. При утвърдителен отговор тази юрисдикция иска да се установи какви са условията, които обуславят предоставянето на право на пребиваване на основание на тази разпоредба.
При тези обстоятелства Verwaltungsgericht Düsseldorf (Административен съд Дюселдорф, Германия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Включва ли правото на турски деца съгласно член 9, първо изречение от [Решение № 1/80] автоматично и право на пребиваване в приемащата държава членка?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
a)
Предвижда ли правото на пребиваване съгласно член 9, първо изречение от Решение № 1/80, че родителите на турските деца, които черпят предимства от тази разпоредба, са получили вече права съгласно член 6, параграф 1 или член 7 от Решение № 1/80?
б)
При отрицателен отговор на [втори въпрос, буква а)], трябва ли законната заетост по смисъла на член 9, първо изречение от Решение № 1/80 да се тълкува в същия смисъл, както в член 6, параграф 1 от [това решение]?
в)
При отрицателен отговор на [втори въпрос, буква а)], може ли правото на пребиваване на турски деца съгласно член 9, първо изречение от Решение № 1/80 да възникне след законна заетост на един родител в приемащата държава членка с продължителност от (само) три месеца?
г)
При отрицателен отговор на [втори въпрос, буква а)], следва ли от правото на пребиваване на турските деца да се изведе автоматично и право на пребиваване за един или за двамата родители с родителски права?“.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 9, първо изречение от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че на него могат да се позовават турски деца, чиито родители не отговарят на условията, предвидени в членове 6 и 7 от това решение, и че той евентуално предполага съществуването на самостоятелно право на пребиваване в полза на тези деца в приемащата държава членка, както и съответно в полза на родителите, които действително упражняват родителските права върху тях. При утвърдителен отговор тази юрисдикция иска да се установи какви са условията за предоставяне на право на пребиваване на основание член 9, първо изречение от Решение № 1/80.
В това отношение следва да се припомни, че член 9, първо изречение от Решение № 1/80 установява правото на турските деца, пребиваващи на законно основание в държава членка с техните родители, които са или са били законно наети на работа в нея, да бъдат допуснати в тази държава до общо образование, до курсове за производствено и до професионално обучение въз основа на същите квалификации за допускане, що се отнася до изискваното обучение, както децата на гражданите на тази държава членка (решение от 7 юли 2005 г., Gürol,
C‑374/03
,
EU:C:2005:435
, т.
).
Всъщност тази разпоредба съдържа задължение за равно третиране на турските деца с тези на гражданите на приемащата държава членка, що се отнася до достъпа до образование и професионално обучение в тази държава членка (вж. в този смисъл решение от 7 юли 2005 г., Gürol,
C‑374/03
,
EU:C:2005:435
, т.
).
От самия текст на посочената разпоредба обаче следва, че придобиването на предвидените в нея права зависи от две кумулативни условия, а именно, от една страна, турските деца да пребивават на законно основание в приемащата държава членка заедно с родителите си и от друга страна, последните да са или да са били законно наети на работа в тази държава членка.
Следователно трябва да се провери дали децата на турски граждани, които не упражняват или не са упражнявали дейност като заети лица в приемащата държава членка или които са имали законна заетост в тази държава членка за период, по-кратък от една година, могат да се позоват на правото на достъп до образование и до професионално обучение на основание член 9, първо изречение от Решение № 1/80.
В това отношение първото от посочените условия изисква съответните турски деца да пребивават на законно основание в приемащата държава членка заедно с техните родители, за да могат да получат достъп до образование и професионално обучение в тази държава членка.
Що се отнася до второто условие, то трябва да се разбира в смисъл, че изисква единият от родителите да упражнява или да е упражнявал дейност като заето лице в приемащата държава членка при спазване на разпоредбите относно упражняването на трудова дейност, съдържащи се в Решение № 1/80, а именно в членове 6 и 7 от него.
Всъщност съгласно трето съображение от Решение № 1/80 последното има за цел по-конкретно да подобри режима, от който се ползват турските работници и членовете на техните семейства в социалната сфера. По-специално членове 6, 7 и 9 от това решение са част от раздел 1 от глава II от него, наименувана „Социални разпоредби“, който се отнася до въпросите, свързани със заетостта и свободното движение на турските работници.
Що се отнася, на първо място, до член 6, параграф 1 от Решение № 1/80, той изброява основните условия, на които е подчинено упражняването на дейност като наето лице от страна на турските граждани, принадлежащи към законния пазар на труда на държава членка, с оглед на издаването и продължаването на срока на разрешението за работа. Тази разпоредба предполага заинтересованото лице да е турски работник на територията на държава членка, да принадлежи към законния пазар на труда на приемащата държава членка и да е упражнявал там трудова дейност на законно основание през определен период от време (решение от 26 октомври 2006 г., Güzeli,
C‑4/05
,
EU:C:2006:670
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-конкретно, както следва от член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80, работникът придобива право на подновяване на разрешението си за работа, за да продължи да работи при същия работодател, след една година законна заетост (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2012 г., Gülbahce,
C‑268/11
,
EU:C:2012:695
, т.
и
).
Също така условието съответният турски работник да принадлежи към „законния пазар на труда“ по смисъла на член 6, параграф 1, първо тире от Решение № 1/80 предполага стабилно и сигурно положение на пазара на труда на посочената държава членка и на това основание изисква неоспоримо право на пребиваване (решение от 8 ноември 2012 г., Gülbahce,
C‑268/11
,
EU:C:2012:695
, т.
и цитираната съдебна практика).
На второ място, по силата на член 7, първа алинея от Решение № 1/80 придобиването на лично право на достъп до пазара на труда на основание на тази разпоредба е подчинено на три кумулативни условия, а именно, първо, съответното лице да се счита за член на семейството на турски работник, принадлежащ към законния пазар на труда на приемащата държава членка, второ, това лице да има разрешение от компетентните органи на тази държава да последва посочения работник, живеещ в нея, и трето, то трябва да пребивава на законно основание определен период от време на територията на приемащата държава членка (вж. в този смисъл решение от 19 юли 2012 г., Dülger,
C‑451/11
,
EU:C:2012:504
, т.
).
В този контекст следва да се констатира, че когато нито един от родителите на турско дете не отговаря на условията по членове 6 и 7 от Решение № 1/80, припомнени в точки 26—29 от настоящото решение, детето не може да се позове на правото на достъп до общо образование и професионалното обучение, предвидено в член 9, първо изречение от Решение № 1/80.
С оглед на изложените по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че член 9, първо изречение от Решение № 1/80 трябва да се тълкува в смисъл, че на него не могат да се позовават турски деца, чиито родители не отговарят на условията, установени в членове 6 и 7 от това решение.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

Член 9, първо изречение от Решение № 1/80 на Съвета за асоцииране от 19 септември 1980 година относно развитието на асоциирането между Европейската икономическа общност и Турция трябва да се тълкува в смисъл, че на него не могат да се позовават турски деца, чиито родители не отговарят на условията, установени в членове 6 и 7 от това решение.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.