CELEX: 62019CJ0282
Преюдициално запитване
Социална политика
Директива 1999/70/ЕО
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клаузи 4 и 5
Срочни трудови договори в публичния сектор
Преподаватели по католическа религия
Понятие за обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори
Постоянна нужда от заместващ персонал

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клаузи 4 и 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което е приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 75, 1999 г., стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129), на член 1 и член 2, параграф 2, буква а) от Директива 2000/78/ЕО на Съвета от 27 ноември 2000 година за създаване на основна рамка за равно третиране в областта на заетостта и професиите (
ОВ L 303, 2000 г., стр. 16
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 6, стр. 7), както и на член 21 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между YT, ZU, AW, BY, CX, DZ, EA, FB, GC, IE, JF, KG, LH, MI, NY, PL, HD и OK (наричани по-нататък „ищците в главното производство“), преподаватели по католическа религия в публични учебни заведения, от една страна, и Ministero dell’Istruzione dell’Università e della Ricerca — MIUR (Министерство на просветата, висшето образование и научните изследвания — MIUR, Италия) и Ufficio Scolastico Regionale per la Campania (Регионална служба по образованието Кампания, Италия), от друга страна, относно искането им за превръщане на срочните им трудови договори в трудови договори за неопределено време.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 1999/70/ЕО
Съгласно съображение 14 от Директива 1999/70:
„Подписалите страни пожелаха да сключат рамково споразумение относно срочната заетост, като определят общите принципи и минималните изисквания за срочни трудови договори и трудови правоотношения; те демонстрираха желанието си да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа за недискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
Рамковото споразумение
Втора алинея от преамбюла на Рамковото споразумение гласи, че страните по него „приемат, че договори[те за неопределено време] са и ще продължават да бъдат общата форма на трудово правоотношение между работодатели и работници [и че] срочните трудови договори отговарят, в определени обстоятелства, на нуждите и на работодателите и на работниците“.
Точки 6—8 и 10 от общите положения на Рамковото споразумение имат следното съдържание:
„6.
като има предвид, че трудовите договори [за неопределено време] са общата форма на трудови правоотношения и допринасят за качеството на живот на работниците, и подобряват резултатите;
7.
като има предвид, че използването на срочни трудови договори, основаващ[о] се на обективни причини, е начин да се предотврати злоупотребата;
8.
като има предвид, че срочните трудови договори са характеристика на заетостта в определени сектори, занятия и дейности, които могат да бъдат подходящи и за работодателите, и за работниците;
[…]
10.
като има предвид, че настоящото споразумение препраща към държавите членки и социалните партньори за определянето на реда и условията за прилагането на тези общи принципи, минимални изисквания и разпоредби, като се вземе предвид положението във всяка държава членка и условията в определени сектори и занятия, включително дейностите от сезонен характер“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение:
„Целта на настоящото рамково споразумение е:
a)
да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недискриминация;
б)
да създаде рамка за предотвратяване на злоупотребата, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
Клауза 2 от Рамковото споразумение е озаглавена „Приложно поле“ и в точка 1 предвижда:
„Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“.
Клауза 3 от Рамковото споразумение е озаглавена „Определения“ и предвижда:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на определен[о събитие].
[…]“.
Клауза 4 от Рамковото споразумение е озаглавена „Принцип на недискриминация“ и предвижда в точка 1:
„По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на [трудов договор за неопределено време в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини“.
Клауза 5 от Рамковото споразумение е озаглавена „Мерки за предотвратяване на злоупотребата“ и гласи:
„1.
За да предотвратят злоупотреба, която произтича от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, държавите членки, след консултация със социалните партньори в съответствие с националното законодателство, колективните трудови договори или практика, и/или социалните партньори, когато няма еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата, въвеждат, по начин, който отчита специфичните сектори и/или категории работници, една или повече от следните мерки:
a)
обективни причини, които оправдават подновяването на такива договори или правоотношения;
б)
максималната обща продължителност на последователните срочни трудови договори или правоотношения;
в)
броят на подновяванията на такива договори или правоотношения.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, когато е подходящо, определят при какви условия срочните трудови договори или правоотношения:
a)
се приемат за „последователни“;
б)
се приемат за договори или правоотношения [за] неопределен[о време]“.
Клауза 8 от Рамковото споразумение е озаглавен „Разпоредби относно приложението“ и предвижда:
„1.
Държавите членки и/или социалните партньори могат да поддържат или въведат по-благоприятни разпоредби за работниците от предвидените в настоящото [Рамково] споразумение.
[…]“.
Директива 2000/78/ЕО
Съображение 24 от Директива 2000/78 гласи:
„Европейският съюз в своята Декларация № 11 за статута на църквите и нерелигиозните организации, приложена към Заключителния акт на Договора от Амстердам, [изрично] признава, че зачита и не засяга статута на църквите и религиозните организации и общности в държавите членки, даден им от националното законодателство и еднакво признава статута на философските и нерелигиозните организации. С оглед на това, държавите членки могат да поддържат или регламентират специфични разпоредби относно [основни], законни и справедливи професионални изисквания, които могат да бъдат необходими при изпълнение на служебно задължение“.
Член 1 от тази директива предвижда, че тя има за цел да регламентира основната рамка за борба с дискриминацията, основана на религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация по отношение на заетостта и упражняването на занятие, с оглед прилагането в държавите членки на принципа за равно третиране.
Член 2, параграфи 1 и 2 от посочената директива предвижда:
„1.   За целите на настоящата директива, „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа, на който и да е от признаците, посочени в член 1.
2.   За целите на параграф 1:
a)
проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е, било е, или би било третирано по-малко благоприятно от друго в сравнима ситуация въз основа [на] един от признаците, упоменати в член 1;
б)
проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата [с] определена религия или убеждение, увреждане, възраст или сексуална ориентация в сравнение с други лица в неблагоприятно положение, о[с]вен ако:
i)
тази разпоредба, критерий или практика е обективно оправдана от законната си цел и средствата за постигане на тази цел са подходящи и необходими, […]
[…]“.
Италианското право
Член 3, параграфи 4, 7, 8 и 9 от legge n. 186 — Norme sullo stato giuridico degli insegnanti di primone cattolica degli istituti e delle scuole di ogni ordine e grado (Закон № 186 за установяване на разпоредби относно правния статут на преподавателите по католическа религия в учрежденията и училищата от всички видове и степени) от 18 юли 2003 г. (GURI бр. 170 от 24 юли 2003 г.) гласи:
„4.   Всеки участник в конкурса трябва да притежава удостоверение за годност […], издадено от съответния териториално компетентен епископ, и може да кандидатства само за свободните места на територията на съответната епархия.
[…]
7.   Комисиите съставят списък на издържалите конкурса лица, като освен резултатите от изпитите вземат предвид единствено удостоверенията […]. Регионалният директор одобрява списъка и изпраща на съответния териториално компетентен епископ имената на лицата по реда на класирането им за заемане на щатни длъжности […]. От списъка на издържалите конкурса, регионалният директор избира лица, чиито имена съобщава на съответния епископ, за заемане на щатните длъжности, които евентуално ще се освободят, докато са валидни резултатите от конкурса.
8.   Назначаването на договор за неопределено време се извършва от регионалния директор след съгласуване с териториално компетентния епископ […].
9.   Към предвидените в действащите разпоредби основания за прекратяване на трудовото правоотношение се добавя и отнемането на удостоверението за годност от териториално компетентния епископ, което е придобило изпълнителна сила по каноничното право […]“.
Член 36, параграфи 1, 2 и 5 от decreto legislativo n. 165 — Norme generali sull’ordinamento del lavoro alle dipendenze delle amministrazioni pubbliche (Законодателен декрет № 165 за въвеждане на общи правила относно организацията на дейността в публичната администрация) от 30 март 2001 г. (редовна притурка към GURI, бр. 106 от 9 май 2001 г.) в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 165/2001“), гласи:
„1.   За задоволяване на своите текущи нужди публичните администрации наемат лица на работа изключително чрез сключване на трудови договори за неопределено време […]
2.   За задоволяване на своите временни и извънредни нужди публичните администрации могат да използват гъвкави форми на договаряне за назначаване и полагане на труд от служителите, предвидени в Гражданския кодекс и в законите относно трудовите правоотношения в предприятието, като спазват действащата процедура за назначаване.
[…]
5.   Във всички случаи нарушаването от страна на публичните администрации на императивните разпоредби относно назначаването или полагането на труд от работници не може да води до възникване на трудови правоотношения за неопределено време с тези публични администрации, като това не засяга отговорността и санкциите, които администрациите могат да понесат. Заинтересованият работник има право на обезщетение за вредите, произтичащи от полагането на труд в нарушение на императивни разпоредби“.
Член 5, параграфи 2 и 4 bis от decreto legislativo n. 368 — Attuazione della direttiva 1999/70/CE relativa all’accordo quadro sul lavoro a tempo determinato concluso dall’UNICE, dal CEEP e dal CES (Законодателен декрет № 368 за транспониране на Директива 1999/70/ЕО относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) от 6 септември 2001 г. (GURI, бр. 235 от 9 октомври 2001 г.) в редакцията му, приложима към спора по главното производство (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 368/2001“), гласи:
„2.   Ако трудовото правоотношение продължи повече от тридесет дни — при договори със срок по-кратък от шест месеца, когато е изтекъл целият срок по параграф 4 bis — или повече от петдесет дни в останалите случаи, се счита, че договорът е за непорделено време, считано от изтичането на посочените срокове.
[…]
4 bis.   [...] когато в резултат на последователни срочни договори за упражняването на равностойни функции трудовото правоотношение между същия работодател и същия работник или служител надхвърли общо тридесет и шест месеца, включително с удължаванията и подновяванията, независимо от периодите на прекъсване между един и друг договор, трудовото правоотношение се счита за трудово правоотношение за неопределено време по смисъла на параграф 2 […]“.
Член 10, параграф 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001 гласи:
„[…] от приложното поле на настоящия декрет са изключени срочните договори, сключени за заместване на преподаватели и на административен, технически и помощен персонал, предвид необходимостта да се осигури непрекъснатост на училищните и образователните услуги, включително при временно отсъствие на преподаватели и на административен, технически и помощен персонал, нает по срочно или безсрочно трудово правоотношение […]“.
Decreto legislativo n. 81 — Disciplina organica dei contratti di lavoro e revisione della normativa in tema di mansioni, a norma dell’articolo 1, comma 7, della legge 10 dicembre 2014, n
o
183 (Законодателен декрет № 81 за установяване на правната уредба на трудовите договори и за изменение на правната уредба относно задълженията във връзка с полагане на труд съгласно член 1, параграф 7 от Закон № 183 от 10 декември 2014 г.) от 15 юни 2015 г. (редовна притурка към GURI бр. 144 от 24 юни 2015 г.) (наричан по-нататък „Законодателен декрет № 81/2015“), който отменя и заменя Законодателен декрет № 368/2001, възпроизвежда по същество в своя член 19 разпоредбата на член 5, параграф 4 bis от последния законодателен декрет. Член 19 гласи следното:
„1.   Трудовият договор може да бъде сключен за срок не по-дълъг от 36 месеца.
2.   Без да се засягат различните разпоредби, съдържащи се в колективните трудови договори, […] продължителността на срочните трудови правоотношения между същия работодател и същия работник или служител, която е резултат от поредица от договори, сключени за изпълнението на задачи от едно и също ниво и от една и съща правна категория и независимо от периодите на прекъсване между един и друг трудов договор, не може да надвишава 36 месеца. […] Когато е превишен таванът от 36 месеца с един-единствен договор или с поредица от договори, договорът се превръща в договор за неопределено време“.
Член 29, параграф 2, буква c) от Законодателен декрет № 81/2015 възпроизвежда по същество съдържанието на член 10, параграф 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001, тъй като предвижда, че от приложното поле на глава III от Законодателен декрет № 81/2015 относно срочната работа са изключени и срочните договори за заместване, сключени с преподаватели и с административния, технически и помощен персонал.
Член 309 от decreto legislativo n. 297 — Approvazione del testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (Законодателен декрет № 297 за одобряване на консолидирания текст на действащите в областта на образованието законови разпоредби относно училищата от всички видове и степени) от 16 април 1994 г. (редовна притурка към GURI бр. 115 от 19 май 1994 г., наричан по-нататък „Законодателен декрет № 297/1994“) гласи:
„1.   В публичните училища от всички видове и степени, с изключение на университетите, обучението по католическа религия е регламентирано от Споразумението между Италианската република и Светия престол и допълнителния протокол към него […], както и от предвидените в точка 5, буква b) от този протокол споразумения.
2.   За обучението по католическа религия директорът на учебното заведение сключва договори за срок от една година след съгласуване със съответния епископ в съответствие с разпоредбите, посочени в параграф 1“.
Член 399 от този законодателен декрет предвижда, че назначаването на длъжността преподавател в детските градини, началните и средните училища, включително художествените гимназии и специализираните училища по изкуствата, за половината от свободните длъжности за учебната година се извършва чрез конкурс по документи и изпит, а за останалата половина — чрез постоянни списъци с резерви по член 401. Ако списъкът с резерви от конкурс по документи и изпит бъде изчерпан и останат длъжности за заемане въз основа на този конкурс, те трябва да се добавят към длъжностите, определени за заемане въз основа на съответния постоянен списък с резерви. Тези длъжности се включват отново в следващата конкурсна процедура.
Член 1, параграф 95 от legge n. 107 — Riforma del sistema nazionale di istruzione e formazione e delega per il riordino delle disposizioni legislative vigenti (Закон № 107 за реформа на националната образователна система и делегиране на останалите действащи законови разпоредби) от 13 юли 2015 г. (GURI, бр. 162 от 15 юли 2015 г., наричан по-нататък „Закон № 107/2015“) предвижда, че за учебната 2015/2016 година MIUR е оправомощено да приложи извънреден план за назначаване на преподаватели на трудови договори за неопределено време в публичните учебни заведения от всички нива за попълване на всички общи и помощни „щатни“ длъжности, които са останали свободни и незаети след приключването на дейностите по назначаване на постоянни длъжности за същата учебна година, осъществени съгласно член 399 от Законодателен декрет № 297/1994 и довели до заличаването на публикуваните преди 2012 г. списъци с резерви от конкурсите по документи и изпит.
Член 40, параграфи 1 и 5 от националния колективен трудов договор в сектора на образованието от 29 ноември 2007 г., допълнен с националния колективен трудов договор от 19 април 2018 г. (редовна притурка № 274 към GURI бр. 292 от 17 декември 2007 т.) (наричан по-нататък „НКТД“), гласи:
„1.   За персонала по настоящият член се прилагат разпоредбите на член 25, параграфи 2, 3 и 4.
[…]
5.   Преподавателите по католическа религия се назначават съгласно разпоредбите на член 309 от Законодателен декрет № 297/1994 на трудов договор за срок от една година, който се счита за подновен, когато продължават да са изпълнени условията и изискванията, предвидени в действащите законови разпоредби“.
Член 25, параграф 3 от НКТД предвижда:
„Индивидуалните трудови правоотношения, било то срочни или безсрочни, на преподавателите и учителите в публичните институти и учебни заведения от всякакъв вид и ниво се установяват и уреждат с индивидуални договори при спазване на законовите разпоредби, на правото на Съюза и на действащия национален колективен трудов договор“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Ищците в главното производство са преподаватели по католическа религия, които са назначени от MIUR и работят в публични учебни заведения в продължение на много години въз основа на последователни срочни трудови договори.
Като считат, че сключването на такива последователни срочни договори е незаконосъобразно, и като констатират, че не са могли да се ползват от механизма за назначаване на постоянна длъжност, предвиден в член 399 от Законодателен декрет № 297/1994, ищците в главното производство считат, че са жертви на дискриминация в сравнение с преподавателите по други предмети. Ето защо те предявяват иск пред запитващата юрисдикция за превръщане на настоящите им договори в договори за неопределено време по силата на член 5, параграфи 2 и 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001 или, при условията на евентуалност, за обезщетение за вредите, претърпени в резултат на сключването на последователни срочни трудови договори.
Federazione GILDA‑UNAMS (Сдружение GILDA‑UNAMS) — професионално и синдикално сдружение на преподавателите, встъпило в главното производство в качеството на синдикалната организация, подписала НКТД — поддържа по-специално, че преподавателите по католическа религия са жертви на дискриминация поради невъзможността срочното им трудово правоотношение да бъде превърнато в трудово правоотношение за неопределено време, въпреки че притежават същото удостоверение за годност да преподават като останалите преподаватели.
Запитващата юрисдикция счита, че нито едно от исканията на ищците в главното производство не може да бъде уважено съгласно италианското право.
В това отношение тя уточнява най-напред, че към датата на предявяване на иска на ищците в главното производство общата продължителност на трудовите договори на всеки един от тях е надвишавала 36 месеца. Макар обаче по принцип в този случай Законодателен декрет № 368/2001 да предвижда превръщането на последователните срочни договори в договор за неопределено време, член 36, параграф 5 от Законодателен декрет № 165/2001 изрично изключвал такова превръщане в сектора на публичната служба.
По-нататък тя посочва, че макар съгласно член 36, параграф 5 от Законодателен декрет № 165/2001 сключването на последователни срочни трудови договори за повече от 36 месеца да може да се санкционира и с обезщетение за вредите, претърпени от работника в резултат на сключването на такива договори, член 10, параграф 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001 изключва тази възможност в сектора на образованието, а впоследствие това се потвърждава от член 29, параграф 2 от Законодателен декрет № 81/2015.
Освен това запитващата юрисдикция подчертава, че ищците в главното производство не са могли да бъдат назначени на постоянна длъжност нито по силата на член 399 от Законодателен декрет № 297/1994, нито по силата на Закон № 107/2015, който позволява да се уреди общо положението на помощния персонал в сектора на образованието, като разрешава сключването на договори за неопределено време.
От тези обстоятелства следвало, че италианското право не предвижда никаква мярка за предотвратяване на злоупотребата с последователни срочни трудови договори по смисъла на клауза 5 от Рамковото споразумение за преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения. Ето защо запитващата юрисдикция иска да се установи дали италианското право е в съответствие с правото на Съюза.
В това отношение тя посочва, че съгласно постоянната практика на Corte suprema di cassazione (Върховен касационен съд, Италия) член 10, параграф 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001, който е lex specialis, изключва в сектора на образованието възможността за превръщане на срочни договори за заместване в договори за неопределено време.
Запитващата юрисдикция уточнява също, че според Corte costituzionale (Конституционен съд, Италия), който е извършил контрол за конституционност по отношение на член 10, параграф 4 bis от Законодателен декрет № 368/2001 и на член 36, параграф 5 от Законодателен декрет № 165/2001, превръщането на срочно трудово правоотношение в трудово правоотношение за неопределено време е невъзможно в сектора на публичната служба.
Според запитващата юрисдикция тази съдебна практика е в разрез със съдебната практика, установена с решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto (
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
), в което Съдът стига до извода, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, по силата на която общите правни разпоредби, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни договори посредством автоматичното преквалифициране на срочните договори в договори за неопределено време, ако трудовото правоотношение продължава да съществува след изтичането на определен срок, не са приложими в сектора на дейност на оперно-филхармоничните фондации, когато във вътрешния правов ред не съществува друга ефективна мярка, санкционираща установените в този сектор злоупотреби.
Накрая, запитващата юрисдикция припомня, че обучението по католическата религия е възможно само ако съответният епископ е издал на преподавателя „удостоверение за годност“ (наричано по-нататък „удостоверението за годност“) и това удостоверение не е отнето. Следователно отнемането на удостоверението за годност било валидно основание за уволнение, което също свидетелствало за несигурния характер на трудовото правоотношение на преподавателите по католическа религия.
При тези обстоятелства Tribunale di Napoli (Първоинстанционен съд Неапол, Италия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
1)
Представлява ли различното третиране само на преподавателите по католическа религия като ищците [по главното производство] дискриминация, основана на религия, по смисъла на член 21 от Хартата […] и на Директива [2000/78], или обстоятелството, че вече притежаваното от работника удостоверение за годност може да бъде отнето, представлява подходяща обосновка за това само преподавателите по католическа религия като ищците [по главното производство] да се третират различно в сравнение с останалите преподаватели, като не се ползват от никоя от превантивните мерки, предвидени в клауза 5 от Рамковото споразумение […]?
2)
В случай че бъде установено наличието на пряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква а) от Директива [2000/78], основана на религия (член 1), и по смисъла на Хартата […] какви способи може да използва [запитващата юрисдикция], за да премахне последиците от тази дискриминация, като се има предвид, че всички преподаватели освен преподавателите по католическа религия се ползват от специалния план за назначаване по Закон № 107/15, заемайки щатна длъжност с договор за неопределено време, и следователно трябва ли [запитващата юрисдикция] да постанови възникването на трудово правоотношение за неопределено време с администрацията ответник [по главното производство]?
3)
Трябва ли клауза 5 от Рамковото споразумение […] да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата, по силата на която общите правни разпоредби, които уреждат трудовите правоотношения и имат за цел да санкционират злоупотребата с последователни срочни договори посредством автоматичното превръщане на срочния договор в договор за неопределено време, когато трудовото правоотношение надхвърли определена продължителност, не са приложими в училищния сектор, и по-специално за преподавателите по католическа религия, като по този начин позволява използването на последователни срочни трудови договори за неопределен период от време? По-конкретно може ли изискването за съгласуване със съответния епископ да представлява обективна причина по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, или, напротив, то трябва да се счита за забранена дискриминация по смисъла на член 21 от Хартата […]?
4)
В случай на утвърдителен отговор на третия въпрос, позволяват ли член 21 от Хартата […], клауза 4 от Рамковото споразумение […] и/или член 1 от Директива [2000/78] да се оставят без приложение разпоредбите, които не позволяват автоматичното превръщане на срочен трудов договор в трудов договор за неопределено време, когато трудовото правоотношение надхвърли определена продължителност?“.
По компетентността на Съда
Като се позовава на член 17, параграф 1 ДФЕС, италианското правителство счита, че не е от компетентността на Съда да отговори на поставените му от запитващата юрисдикция преюдициални въпроси, тъй като те засягат отношенията между правния ред на Италианската република и църковния правен ред, в случая правния ред на католическата църква, а тези отношения се уреждат изключително от вътрешното право.
Член 17, параграф 1 ДФЕС предвиждал задължение за зачитане на статута, от който се ползват по-специално църквите съгласно националното законодателство, което задължение се изразявало в ненамеса в строго религиозните области и било утвърдено от ЕСПЧ с решение от 15 май 2012 г., Fernández Martínez с/у Испания (CE: ECHR: 2012: 0515JUD005603007).
В случая трудовото правоотношение между съответното учебно заведение и преподавателите по католическа религия се уреждало от Споразумението за изменение на Конкордата, сключено на 18 февруари 1984 г. между Италианската република и Светия престол (наричано по-нататък „Конкордатът“), както и от допълнителния протокол към него. Съгласно точка 5 от протокола обучението по католическата религия се провеждало от преподаватели, признати за годни от църковен орган и назначени с негово съгласие от училищен орган.
Съгласно канон 804, параграф 2 от Кодекса на каноническото право съответният епископ следял за това преподавателите по религия в училищата, включително тези, които не са католически, да се отличават с придържане към учението, с примерен християнски живот и с педагогическа компетентност. Следователно било безспорно, че съществува връзка между удостоверението за годност, от една страна, и назначаването и продължителността на трудовото правоотношение на преподавателя по католическа религия, от друга страна.
От това следвало, че не може да се установи дискриминация по смисъла на Директива 2000/78 по отношение на преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения, без да се наруши задължението за ненамеса, което е изрично установеното в член 17 ДФЕС.
В този контекст италианското правителство подчертава факултативния характер на обучението по католическа религия, предвиден по-специално в член 9, параграф 2 от Конкордата и потвърден от Corte costituzionale (Конституционен съд). Този факултативен характер неизбежно оказвал влияние върху режима на трудовото правоотношение на преподавателите по католическа религия. „Търсенето“ на това обучение било непредвидимо и изключително променливо във времето, дори в краткосрочен план, тъй като зависело изцяло от избора на посочената дисциплина от учениците и/или от техните родители. В резултат на това италианското правителство заключава, че трудовото правоотношение на преподавателите по католическа религия трябва да бъде особено гъвкаво и така да се стигне до сключване на срочен договор с около 30 % от преподавателите по католическа религия.
Освен това италианското правителство припомня, че съгласно член 351 ДФЕС правата и задълженията, произтичащи от споразумения, сключени преди 1 януари 1958 г. между една или повече държави членки, от една страна, и една или повече трети страни, от друга, не се засягат от разпоредбите на Договорите. Споразумението от 1984 г. обаче изменяло Конкордата от 1929 г., в чийто член 36 вече било предвидено, че обучението по католическа религия трябва да се повери на лица, одобрени от църковния орган, или поне притежаващи удостоверение за годност, издадено от компетентния епископ, чието отнемане е достатъчно основание за лишаване на преподавателя от правото да преподава.
В това отношение следва да се припомни, на първо място, че съгласно член 17, параграф 1 ДФЕС Съюзът зачита и не засяга статута, от който се ползват църквите и религиозните сдружения или общности в държавите членки съгласно националното законодателство.
Както обаче е постановил Съдът, тази разпоредба няма за резултат разлика в третирането, съдържаща се в национално законодателство, което предвижда определянето за някои работници на официален празник, за да може да бъде отбелязан религиозен празник, да бъде изключена от приложното поле на Директива 2000/78 и съвместимостта на такава разлика в третирането с последната директива да не подлежи на ефективен съдебен контрол (решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
, т.
).
Освен това от посочената разпоредба не следва, че евентуална разлика в третирането на преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения и останалите преподаватели — която се съдържа в националното законодателство, предвиждащо санкции в случай на злоупотреба при използването на последователни срочни договори в тези учебни заведения — е изключена от приложното поле нито на тази директива, нито на Рамковото споразумение.
Всъщност, от една страна, текстът на член 17 ДФЕС съответства по същество на този на Декларация № 11 за статута на църквите и нерелигиозните организации, приложена към Заключителния акт на Договора от Амстердам. Впрочем фактът, че последната е цитирана изрично в съображение 24 от Директива 2000/78, показва, че законодателят на Съюза несъмнено е взел предвид тази декларация при приемането на посочената директива (решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
, т.
и цитираната съдебна практика).
От друга страна, член 17 ДФЕС несъмнено е израз на неутралността на Съюза спрямо организирането от държавите членки на отношенията им с църквите и религиозните сдружения или общности (решения от 17 април 2018 г., Egenberger,
C‑414/16
,
EU:C:2018:257
, т.
, от 11 септември 2018 г., IR,
C‑68/17
,
EU:C:2018:696
, т.
и от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
, т.
).
Следва обаче да се констатира, че разглежданите в главното производство национални разпоредби нямат за цел да организират отношенията между държава членка и църквите, в случая католическата църква, а се отнасят до условията на труд на преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения (вж. по аналогия решение от 22 януари 2019 г., Cresco Investigation,
C‑193/17
,
EU:C:2019:43
, т.
).
Действително, както изтъква Италианската република, има връзка между удостоверението за годност, издадено на преподавателите по католическа религия, от една страна, и назначаването и продължителността на трудовото правоотношение на тези преподаватели, от друга. Въпреки това не само че издаването и отнемането на това удостоверение, както и техните последици имат връзка с назначаването и продължителността на трудовото правоотношение на тези преподаватели, но и компетентността на съответния епископ не се поставя под въпрос от разпоредбите, посочени в преюдициалните въпроси, и ще се запази, независимо дали срочният договор на ищците по главното производство ще се превърне в договор за неопределено време. Освен това прилагането на Рамковото споразумение към фактите по главното производство не изисква произнасяне по факултативния характер на обучението по католическа религия.
От това следва, че в главното производство не се оспорва „статутът“ съгласно италианското законодателство на църквите, посочени в член 17, параграф 1 ДФЕС, каквато в случая е католическата църква.
Компетентността на Съда по настоящото дело не може да се постави под въпрос и от член 351, параграф 1 ДФЕС, съгласно който „[п]равата и задълженията, произтичащи от споразумения, сключени преди 1 януари 1958 г. или, за присъединяващите се държави — преди датата на тяхното присъединяване, между една или повече държави членки, от една страна, и една или повече трети страни, от друга, не се засягат от разпоредбите на Договорите“.
В това отношение следва да се припомни, че целта на тази разпоредба е да позволи на държавите членки да спазват правата на трети държави, произтичащи съгласно международното право от такива предходни споразумения (становище 2/15 (Споразумение за свободна търговия със Сингапур) от 16 май 2017 г.,
EU:C:2017:376
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точка 43 от заключението си, посочената разпоредба е без значение за главното производство, тъй като сключените или свързани със Светия престол споразумения се отнасят до правомощието на епископите да издават и отнемат удостоверения за годност да се преподава католическа религия — правомощие, което, както следва от точка 52 от настоящото решение, не се поставя под съмнение от посочените в преюдициалните въпроси разпоредби, и по-специално от клауза 5 от Рамковото споразумение.
При тези обстоятелства трябва да се приеме, че Съдът е компетентен да се произнесе по преюдициалното запитване.
По преюдициалните въпроси
С въпросите си, които следва да се разгледат заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да се установи, от една страна, дали забраната за дискриминация, основана на религия, по смисъла на Директива 2000/78 и на член 21 от Хартата, както и клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която изключва прилагането към преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения правила за санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, и от друга страна, дали тази клауза трябва да се тълкува в смисъл, че необходимостта от притежаване на удостоверение за годност, издадено от църковен орган, за да могат тези преподаватели да преподават католическа религия, представлява „обективна причина“ по смисъла на точка 1, буква а) от същата тази клауза.
Най-напред трябва да се припомни, че съгласно член 1 от Директива 2000/78, а и видно както от заглавието и преамбюла, така и от съдържанието и целта ѝ, тя е предназначена да установи обща рамка за борба с дискриминацията, основана по-специално на религия, в областта на заетостта и професиите, с оглед на прилагането в държавите членки на принципа на равно третиране, като предоставя на всяко лице ефикасна защита срещу дискриминацията, основана по-специално на този признак (вж. в този смисъл решение от 26 януари 2021 г., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, т.
).
По този начин в обхванатата от посочената директива област се дава конкретен израз на общия принцип на недопускане на дискриминация, закрепен понастоящем в член 21 от Хартата (решение от 26 януари 2021 г., Szpital Kliniczny im. dra J. Babińskiego Samodzielny Publiczny Zakład Opieki Zdrowotnej w Krakowie,
C‑16/19
,
EU:C:2021:64
, т.
).
Следователно, когато е сезиран с отправен в рамките на спор между частно лице и публичен орган преюдициален въпрос за тълкуване на общия принцип на недопускане на дискриминация, основана на религия, закрепен в член 21 от Хартата, както и на разпоредбите на Директива 2000/78, с които се прилага този член 21 и които допринасят за постигане на целите му, Съдът разглежда този въпрос с оглед на тази директива (вж. в този смисъл решение от 13 ноември 2014 г., Vital Pérez,
C‑416/13
,
EU:C:2014:2371
, т.
и цитираната съдебна практика).
Съгласно член 2, параграф 1 от Директива 2000/78 „принципът за равно третиране“ означава, че няма да има пряка или непряка дискриминация въз основа на който и да е от признаците, посочени в член 1 от тази директива. В член 2, параграф 2, буква а) от посочената директива се уточнява, че за нуждите на прилагането на член 2, параграф 1 проява на пряка дискриминация има, когато едно лице е третирано по-малко благоприятно от друго лице в сравнима ситуация въз основа на един от признаците, упоменати в член 1 от същата директива. Съгласно член 2, параграф 2, буква б) от Директивата проява на непряка дискриминация има, когато видимо неутрална разпоредба, критерий или практика биха поставили лицата с определена религия в неблагоприятно положение в сравнение с други лица.
Освен това съгласно практиката на Съда, доколкото ЕСПЧ по-специално в решение от 15 май 2012 г., Fernández Martínez с/у Испания (CE:ECHR:2012:0515JUD005603007), а впоследствие и Хартата възприемат понятието „религия“ в широк смисъл, тъй като включват в него свободата на лицата да изповядват религията си, следва да се приеме, че волята на законодателя на Съюза е да възприеме същия подход при приемане на Директива 2000/78, поради което понятието „религия“, употребено в член 1 от тази директива, трябва да се тълкува в смисъл, че обхваща както самите убеждения (forum internum), така и публичното изповядване на вярата (forum externum) (решение от 14 март 2017 г., G4S Secure Solutions,
C‑157/15
,
EU:C:2017:203
, т.
).
В случая обаче от акта за преюдициално запитване е видно, че разглежданата в главното производство национална правна уредба лишава преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения като ищците в главното производство от възможността за преобразуване на техните срочни трудови договори в трудови договори за неопределено време и/или за получаване на обезщетение за вредата, претърпяна в резултат на сключването на последователни срочни трудови договори, не поради религията им, а подобно на другите преподаватели в тези учебни заведения, поради това че работят в сектора на публичното образование. Освен това, макар за разлика от другите преподаватели те да не са се възползвали нито от процедурите, които се прилагат съгласно член 399 от Законодателен декрет № 297/1994, нито от предвидения в Закон № 107/2015 извънреден план за назначаване, не религията им, а годишната продължителност на техните функции не позволява вписването им в постоянните списъци с резерви, което е необходимо условие за назначаване на постоянна длъжност на това основание. Най-накрая тази продължителност по никакъв начин не е свързана с издаването на удостоверение за годност и с вероизповеданието, които са необходими, за преподаването на католическа религия, нито с възможността за отнемане на това удостоверение, тъй като такива изисквания се поставят и по отношение на преподавателите по католическа религия, назначени за неопределено време.
Така, ако се предположи, че преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения се намират в сходно положение с преподавателите по други дисциплини в същите учебни заведения, които са били назначени на срочен трудов договор и са се възползвали от посочения член 399 или от посочения план, такава разлика в третирането не се основава на религията, а има значение само за приложимия към трудовото правоотношение режим.
Накрая, запитващата юрисдикция не поставя въпроса за евентуалното наличие на непряка дискриминация по смисъла на член 2, параграф 2, буква б) от Директива 2000/78, а в акта за преюдициално запитване не се съдържа информация, която позволява да се приеме, че видимо неутралният критерий, който се съдържа в разглежданата в главното производство правна уредба, всъщност би поставил в по-неблагоприятно положение лицата, които изповядват определена религия.
Както обаче отбелязва Комисията, вредите, които претендират ищците в главното производство и които произтичат само от невъзможността те да използват предвидените в националното право способи за защита, за да се санкционират злоупотребите със срочни трудови договори, са предмет на специална правна уредба на Съюза, а именно на правната уредба, предвидена в Рамковото споразумение.
При тези обстоятелства, за да се даде полезен отговор на запитващата юрисдикция, който да ѝ позволи да разреши спора, с който е сезирана, преюдициалните въпроси трябва да се преформулират и разгледат само от гледна точка на релевантните разпоредби на Рамковото споразумение и следователно да се приеме, че с въпросите си тази юрисдикция по същество иска да се установи дали клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба, която изключва прилагането към преподавателите по католическа религия на правила за санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, и дали необходимостта от притежаване на удостоверение за годност, издадено от църковен орган, представлява „обективна причина“ по смисъла на член 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение. В случай че националната правна уредба не предвижда никаква мярка, която може да предотврати — по смисъла на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение — или да санкционира злоупотребите с последователни срочни трудови договори или правоотношения, запитващата юрисдикция иска да се установи дали клауза 4 от Рамковото споразумение позволява да се оставят без приложение разпоредбите, които не позволяват автоматичното превръщане на срочен договор в договор за неопределено време, когато трудовото правоотношение продължава след изтичането на определен срок.
Най-напред следва да се припомни, че от самия текст на клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение е видно, че неговото приложно поле е очертано широко, като най-общо включва „работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“. Освен това определението на понятието „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на Рамковото споразумение, съдържащо се в клауза 3, точка 1 от същото, обхваща всички работници, независимо от това дали работодателят, с когото те са обвързани, е в публичния, или в частния сектор (определение от 21 септември 2016 г., Popescu,
C‑614/15
,
EU:C:2016:726
, т.
).
Доколкото не изключва от обхвата си никой определен сектор, Рамковото споразумение следователно се прилага и в сектора на образованието, предоставяно в публичните учебни заведения (вж. в този смисъл решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
).
От това следва, че работници, като ищците в главното производство, които са назначени от MIUR на срочни трудови договори, попадат в приложното поле на Рамковото споразумение.
Що се отнася до клауза 4 от Рамковото споразумение, трябва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика принципът на недопускане на дискриминация е приложен и конкретизиран с Рамковото споразумение единствено по отношение на различното третиране на работниците на срочен трудов договор спрямо работниците на трудов договор за неопределено време в сходно положение, така че закрепеният в посоченото Рамково споразумение принцип на недопускане на дискриминация не се отнася до евентуалните различия в третирането между някои категории персонал на срочен трудов договор (вж. в този смисъл решение от 21 ноември 2018 г., Viejobueno Ibáñez et de la Vara González,
C‑245/17
,
EU:C:2018:934
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално клауза 4 от Рамковото споразумение има за цел да приложи принципа на недопускане на дискриминация спрямо работниците на срочен трудов договор, за да се попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от права, признати на работниците на постоянен трудов договор (решение от 17 март 2021 г., Consulmarketing,
C‑652/19
,
EU:C:2021:208
, т.
и цитираната съдебна практика).
Обстоятелството обаче, че някои работници на срочен договор като ищците в главното производство не могат да се ползват от възможността за превръщане на техния трудов договор в договор за неопределено време, а други работници в публичните учебни заведения, които преподават други дисциплини и се намират в сходно положение, могат да се ползват от тази възможност, представлява именно разлика в третирането между две категории работници на срочен договор.
От това следва, че при това положение запитващата юрисдикция не може да остави без приложение националните разпоредби, които лишават преподавателите по католическа религия в публични учебни заведения от възможността за автоматично превръщане на срочен договор в договор за неопределено време, когато трудовото правоотношение продължава след определена дата на основание на клауза 4 от Рамковото споразумение, тъй като това положение не попада в обхвата на тази клауза.
Що се отнася до клауза 5 от Рамковото споразумение, следва да се припомни, че тя е насочена към постигането на една от преследваните от него цели, а именно да се ограничи последователното използване на срочни трудови договори или правоотношения, които се считат за възможен източник на злоупотреби във вреда на работниците, като се предвидят известен брой разпоредби за минимална закрила, чието предназначение е да предотвратят поставянето на работниците в несигурно положение (решение от 3 юни 2021 г., Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност от втората алинея от преамбюла на Рамковото споразумение и от точки 6—8 от неговите общи положения следва, че стабилната заетост е предвидена в полза на работниците като основен елемент от тяхната закрила, докато само при наличието на определени обстоятелства срочните трудови договори могат да отговарят на нуждите както на работодателите, така и на работниците (вж. в този смисъл решение от 3 юни 2021 г., Ministero dell’Istruzione, dell’Università e della Ricerca — MIUR и др. (Университетски изследователи),
C‑326/19
,
EU:C:2021:438
, т.
и цитираната съдебна практика).
Така, клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение задължава държавите членки с цел предотвратяване на злоупотребите при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения да приемат ефективно и задължително най-малко една от изброените в нея мерки, когато вътрешното им право не предвижда еквивалентни правни мерки. Така изброените в точка 1, букви а)—в) от тази клауза мерки, три на брой, са свързани съответно с обективни причини, които оправдават подновяването на такива трудови договори или правоотношения, с максималната обща продължителност на тези последователни срочни трудови договори или правоотношения и с максималния брой на подновяванията им (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение държавите членки разполагат със свобода на преценка, тъй като могат да избират дали да прибягнат до една или няколко от мерките, предвидени в клауза 5, точка 1, букви а)—в) от Рамковото споразумение, или да приложат съществуващи еквивалентни правни мерки. По този начин клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение определя обща цел за държавите членки, изразяваща се в предотвратяване на подобни случаи на злоупотреба, като същевременно им предоставя свобода на избор по отношение на начините за нейното постигане, стига да не поставят под въпрос целта или полезното действие на Рамковото споразумение (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както следва от клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение и в съответствие с третата алинея от преамбюла, както и с точки 8 и 10 от общите му положения, при прилагането на това рамково споразумение държавите членки имат възможност, доколкото това е обективно оправдано, да отчитат специфичните потребности, свързани с конкретните сектори на дейност и/или съответните категории работници (решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това клауза 5 от Рамковото споразумение не предвижда конкретни санкции, в случай че все пак бъдат констатирани злоупотреби. В такъв случай националните органи следва да приемат мерки, които трябва да бъдат не само пропорционални, но и достатъчно ефективни и възпиращи, за да гарантират пълната ефикасност на нормите, приети в приложение на Рамковото споразумение (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо Рамковото споразумение не установява общо задължение за държавите членки да предвидят преобразуването на срочните трудови договори в договори за неопределено време. Всъщност клауза 5, точка 2 от Рамковото споразумение по принцип оставя на държавите членки грижата да определят условията, при които срочните трудови договори или правоотношения се приемат за договори за неопределено време. От това следва, че Рамковото споразумение не конкретизира при какви условия могат да се използват договори за неопределено време (решение от 3 юни 2021 г., Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
, т.
и цитираната съдебна практика).
За да може обаче такава национална правна уредба да бъде счетена за съвместима с Рамковото споразумение, във вътрешния правен ред на съответната държава членка трябва да има друга ефективна мярка, за да се избегне и евентуално да се санкционира злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че когато е налице злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения, за надлежно санкциониране на такава злоупотреба и за заличаване на последиците от нарушението на правото на Съюза трябва да може да се приложи мярка, предоставяща ефективни и равностойни гаранции за закрила на работниците. Всъщност според самия текст на член 2, първа алинея от Директива 1999/70 държавите членки трябва „да предприемат всички необходими мерки, които им позволяват да могат по всяко време да гарантират постигането на наложените от [тази] директива резултати“ (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Ето защо, следва да се счете, че в случая, ако се установи, че в разглежданата в главното производство национална правна уредба не е заложена никаква друга ефективна мярка, за да се предотвратят и санкционират евентуално установените злоупотреби спрямо работещите в сектора на публичното образование по католическа религия, това положение може да накърни целта и полезния ефект на клауза 5 от Рамковото споразумение.
В това отношение трябва да се припомни, че Съдът не следва да се произнася по тълкуването на разпоредби от националното право, тъй като тази задача е поверена на компетентните национални юрисдикции, които трябва да определят дали изискванията на клауза 5 от Рамковото споразумение са изпълнени с разпоредбите на приложимата национална правна уредба (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно в настоящия случай запитващата юрисдикция трябва да прецени доколко условията за прилагане, както и ефективното прилагане на релевантните разпоредби на вътрешното право, ги превръщат в адекватна мярка за предотвратяване и евентуално санкциониране на злоупотребите при използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Все пак, когато се произнася по преюдициалното запитване, Съдът може да направи уточнения, от които да се ръководят посочените юрисдикции при осъществяваната от тях преценка (решение от 19 март 2020 г., Sánchez Ruiz и др.,
C‑103/18 и C‑429/18
,
EU:C:2020:219
, т.
и цитираната съдебна практика).
От акта за преюдициално запитване е видно, от една страна, че разглежданата в главното производство национална правна уредба позволява в сектора на публичното обучение по католическа религия да се назначат голям брой преподаватели на последователни срочни трудови договори, като не предвижда нито едно от предвидените в клауза 5, точка 1, букви б) и в) от Рамковото споразумение ограничения относно максималната продължителност на тези договори или относно броя на подновяванията им, и от друга страна, че сключените в посочения сектор срочни трудови договори са изключени от приложното поле на националните разпоредби, които позволяват превръщането на такива последователни договори, надхвърлящи определена продължителност, в трудови договори за неопределено време, както и евентуално обезщетение за претърпяната в резултат на това вреда.
Освен това съгласно предоставената от запитващата юрисдикция информация по отношение на ищците в главното производство не се провеждат и процедурите, които се прилагат по силата на член 399 от Законодателен декрет № 297/1994, нито на въведения от MIUR извънреден план за назначаване на преподаватели на трудов договор за неопределено време, които Съдът приравнява на форма на преобразуване на срочни трудови договори в договор за неопределено време (решение от 8 май 2019 г., Rossato и Conservatorio di Musica F.A. Bonporti,
C‑494/17
,
EU:C:2019:387
, т.
—
).
При тези обстоятелства следва да се провери дали използването в сектора на публичното обучение по католическа религия на последователни срочни трудови договори може да се обоснове с наличието в националното право на обективни причини по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, и по-специално дали издаването на удостоверение за годност от съответния епископ, за да може преподавателят по католическа религия да преподава тази дисциплина, може да представлява такава обективна причина.
Всъщност следва да се отбележи, че както следва от точка 7 от общите съображения на Рамковото споразумение, подписалите го страни всъщност приемат, че използването на срочни трудови договори, основаващо се на „обективни причини“, е начин за предотвратяване на злоупотребата (решение от 3 юни 2021 г., Instituto Madrileño de Investigación y Desarrollo Rural, Agrario y Alimentario,
C‑726/19
,
EU:C:2021:439
, т.
и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до понятието „обективни причини“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква a) от Рамковото споразумение, то трябва да се схваща като отнасящо се до точни и конкретни обстоятелства, които характеризират определена дейност и поради това могат да обосноват в този особен контекст използването на последователни срочни трудови договори. Тези обстоятелства могат да произтичат по-специално от особеното естество на задачите, за чието осъществяване са сключени такива договори, и от присъщите характеристики на задачите или евентуално от преследването на законна цел, свързана със социалната политика на държава членка (решение от 24 юни 2021г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
За сметка на това национална разпоредба, която просто разрешава по общ и абстрактен начин чрез законови или подзаконови правни норми използването на последователни срочни трудови договори, не отговаря на изискванията, посочени в предходната точка. Всъщност такава чисто формална разпоредба не позволява да се изведат обективни и прозрачни критерии, за да се провери дали подновяването на такива договори действително отговаря на реална потребност, дали може да постигне преследваната цел и дали е необходимо за постигането ѝ. Следователно такава разпоредба създава реална опасност от злоупотреба с този вид договори и поради това не е съвместима с целта и полезното действие на Рамковото споразумение (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Италианското правителство изтъква редица доводи, за да докаже, че в случая съществуват точни и конкретни обстоятелства, които могат да обосноват използването на последователни срочни трудови договори за преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения, като тези обстоятелства се дължат главно на отношенията между Италианската република и Светия престол, както и на необходимостта от гъвкавост при организирането на обучението по католическа религия.
Що се отнася до първия аспект, италианското правителство подчертава най-напред, че обучението по католическа религия в публичните училища е характерна особеност на италианската образователна система. Специалната връзка на доверие, която трябва да съществува между преподавателя и съответния епископ, изисква кандидатът за преподавател по католическа религия задължително да се оценява от самия епископ, за да не се допусне провеждане на обучението в разрез с изискванията на споразумението между Италианската република и Светия престол, като се дава възможност на епископа да оценява ежегодно годността на всеки преподавател.
По-нататък италианското правителство се позовава на факта, че преподавателят по католическа религия може да преподава тази дисциплина само след издаването на удостоверение за годност от компетентния епископ, в което се преценява дали съответният преподавател отговаря на предвидените в каноническото право условия и дали може да се удължи валидността на това удостоверение. В това отношение италианското правителство уточнява, че „обективната причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение произтича не от евентуалното отнемане на това удостоверение, а от необходимостта от спазване на Конкордата и от осигуряване на обучение по католическа религия, което съответства на неговите принципи, по-специално за да се отговори на очакванията на учениците и на техните родители.
Освен това, като допринасяла, и то напълно автономно, както изисква Конкордатът, по-специално за определянето на профилите на преподавателите, за признаването на тяхната годност и за назначаването им, католическата църква поемала отговорност за религиозните аспекти на едно обучение, по отношение на което държавата продължава да оказва съдействие и да е на разположение, без обаче да участва в него. Държавата признавала значимостта на религиозната култура и отчитала факта, че принципите на католицизма са част от италианското историческо наследство, но същевременно запазвала дистанцията, присъща за една светска и плуралистична държава, която не се идентифицира с каквото и да било вероизповедание.
Що се отнася до втория аспект, италианското правителство посочва, че големият брой срочни трудови договори в сектора на обучението по католическа религия гарантира гъвкавостта, която произтича от факултативния характер на това обучение, и че това позволявало да се адаптира необходимият брой преподаватели чрез простото неподновяване на определен брой едногодишни договори, а не чрез прекратяването на договори за неопределено време. Този подход, който следователно позволявал да се отговори адекватно на колебанията в търсенето на обучението по католическата религия, резултат от посочения факултативен характер, бил одобрен от Corte costituzionale (Конституционен съд) и освен това бил израз на защитата на финансовите и организационните интереси на държавата.
На първо място, що се отнася до довода, изведен от специалната връзка на доверие, която трябва да съществува между преподавателя по католическа религия и съответния епископ, достатъчно е да се констатира, че тази връзка се отнася както до преподавателите, сключили договор за неопределено време, така и до преподавателите със срочен договор, така че този довод не може да бъде изтъкнат, за да се обоснове злоупотребата със срочни трудови договори.
На второ място, що се отнася до опазването на италианската религиозна култура и италианското историческо наследство, следва да се отбележи, че макар да може да са счете, че тази цел е достойна за конституционна закрила, италианското правителство все пак не посочва по какъв начин преследването на тази цел обосновава необходимостта 30 % от преподавателите по католическа религия да се наемат на срочни трудови договори (вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
, т.
).
В този контекст, на трето място, все пак следва да се констатира, че не е изключено секторът на публичното обучение по католическа религия да изисква постоянно съобразяване на броя на наетите в него работници с броя на потенциалните потребители, както подчертава италианското правителство, което да породи за работодателя временни нужди от назначения. Ето защо временното назначаване на работник, за да се задоволят конкретни временни нужди на работодателя от персонал, по принцип може да представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение (решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
, т.
).
В това отношение образователните услуги трябва да бъдат организирани така, че да се осигури постоянно съответствие между броя на преподавателите и броя на учениците. Не може да не се признае обаче, че това съответствие зависи от множество фактори, някои от които в определена степен биха могли да бъдат трудно контролируеми или предвидими, каквито по-конкретно са външните или вътрешни миграционни потоци или изборът на учебна специалност от страна на учениците (вж. в този смисъл решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
).
Подобни фактори свидетелстват за наличието в образователния сектор, предмет на разглеждане в главното производство, на конкретна необходимост от гъвкавост, която, както бе припомнено в точка 102 от настоящото решение, може обективно да обоснове използването в този специфичен сектор на последователни срочни трудови договори, предвид клауза 5, точка 1, буква a) от Рамковото споразумение, за да се отговори по подходящ начин на съществуващото търсене в сферата на образованието и да се избегне хипотезата, при която държавата, в качеството ѝ на работодател в този сектор, се излага на опасността от принудително назначаване на постоянна длъжност на преподаватели, чийто брой значително надхвърля броя, действително необходим за изпълнение на нейните задължения в дадената област (решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
).
За сметка на това не може да се приеме, че срочните трудови договори могат да бъдат подновявани за целите на постоянното и трайно осъществяване на задачи, които попадат в рамките на обичайната дейност на образователния сектор. Както Съдът многократно е постановявал, подновяването на срочни трудови договори или правоотношения за задоволяване на нужди, които в действителност имат не временен, а постоянен и траен характер, не е оправдано по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, доколкото такова използване на срочни трудови договори или правоотношения е в пряко противоречие с предпоставката, на която се основава това рамково споразумение, а именно че трудовите договори за неопределено време са общата форма на трудовите правоотношения, въпреки че срочните трудови договори са характерни за заетостта в някои отрасли, занятия и дейности (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това спазването на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение изисква да се провери конкретно дали последователното подновяване на срочни трудови договори или правоотношения цели да задоволи временни нужди и дали национална разпоредба като разглежданата в главното производство всъщност не се използва за задоволяване на свързани с персонала постоянни и трайни нужди на работодателя (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
За целта следва да се разглеждат във всеки случай конкретните обстоятелства, като се отчита по-специално броят на последователните договори, сключени с едно и също лице или за извършването на една и съща работа, така че да не се допуска работодателите да злоупотребяват при използването на срочни трудови договори или правоотношения, дори сключени очевидно за задоволяване на нужда от заместващ персонал (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно наличието на „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение по принцип изключва наличието на злоупотреба, освен ако цялостната преценка на обстоятелствата във връзка с подновяването на съответните срочни трудови договори или правоотношения покаже, че изискваните от съответния работник престации не са свързани само с временна нужда (решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
).
Поради това само обстоятелство, че разглежданата в главното производство национална правна уредба може да бъде оправдана от „обективна причина“ по смисъла на посочената разпоредба, не е достатъчно, за да се заключи, че посочената правна уредба е съвместима с тази причина, когато се окаже, че конкретното прилагане на правната уредба води в действителност до злоупотреба с последователните срочни трудови договори (решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
).
От една страна, обаче разглежданата в главното производство национална правна уредба не обвързва с никакво условие от такова естество въведената с нея дерогация от общите правни разпоредби, които са приложими към трудовите договори и имат за цел санкционирането на злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори. От друга страна, сключването на разглежданите в главното производство последователни трудови договори, изглежда, не е предизвикано само от временни нужди на работодателя, а по-скоро е свързано с неговите потребности във връзка с обичайното му управление. Освен това различните срочни трудови договори, по които са били назначени ищците в главното производство, са довели до изпълнението на сходни, дори идентични, задачи в продължение на много години, така че може да се приеме, че посоченото трудово правоотношение задоволява не временна, а постоянна нужда, като това обстоятелство обаче трябва да се провери от запитващата юрисдикция.
На четвърто място, що се отнася до довода, изведен от финансовите интереси на държавата, следва да се припомни, че Съдът вече е постановил, че макар тези съображения да могат да бъдат в основата на избраната социална политика на дадена държава членка и да влияят върху естеството и обхвата на мерките, които държавата възнамерява да приеме, сами по себе си тези съображения не са преследвана от тази политика цел, поради което те не биха могли да обосноват липсата на каквато и да е предпазна мярка срещу злоупотребата с последователни срочни трудови договори по смисъла на клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение (решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
, т.
).
На пето място, що се отнася до въпроса дали необходимостта от издаване на удостоверение за годност, с което трябва да разполагат преподавателите по католическа религия, за да преподават тази дисциплина, може да представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, параграф 1, буква а) от Рамковото споразумение, следва да се констатира, че от преписката, с която разполага Съдът, е видно, че това удостоверение се издава еднократно в момента, в който училищният орган представи списъка с кандидати, и независимо от продължителността на функцията, която е възложена на съответния преподавател по католическа религия. Следователно, както вече бе посочено в точка 64 от настоящото решение, издаването на посоченото удостоверение на всички преподаватели по католическа религия, независимо дали са сключили трудов договор за неопределено време, или срочен трудов договор, е аспект, който не зависи от продължителността на функциите на преподавателите по католическа религия.
Освен това отнемането на удостоверението за годност е основание за прекратяване на трудовото правоотношение както на преподавателите по католическа религия, които заемат постоянна длъжност, така и на преподавателите, които подобно на ищците в главното производство имат само срочен трудов договор, и следователно не представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение.
Накрая, доколкото издаването на удостоверението за годност не е свързано с въвеждането на мерки, за които е признато, че преследват легитимни цели на социалната политика, като например мерките за закрила на бременността и на майчинството или за съвместяване на професионалния и семейния живот, не може да се приеме, че с това удостоверение се преследва цел, свързана със социалната политика, тъй като, както бе посочено в точка 93 от настоящото решение, понятието „обективна причина“ по клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение обхваща преследването на такава цел (вж. в този смисъл решение от 26 ноември 2014 г., Mascolo и др.,
C‑22/13, C‑61/13—C‑63/13 и C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, т.
и
и цитирана съдебна практика).
От това следва, че удостоверението за годност не представлява „обективна причина“ по смисъла на клауза 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение.
Следователно, стига да няма „еквивалентни правни мерки за предотвратяване на злоупотребата“ по смисъла на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, което следва да се провери от запитващата юрисдикция, национална правна уредба в сектора на публичното обучение по католическа религия като разглежданата в главното производство не може да предотврати или санкционира злоупотребите, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения.
В това отношение съдебните органи на съответната държава членка трябва да осигурят спазването на клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение, като се уверят, че работниците, които са претърпели вреда вследствие на използването на последователни срочни трудови договори, няма да бъдат обезсърчени, с надеждата и занапред да бъдат наети в определен сектор, да изтъкнат пред националните органи, включително съдебни, правата, които произтичат от прилагането от националната правна уредба на всички превантивни мерки, предвидени в клауза 5, параграф 1 от Рамковото споразумение (решение от 25 октомври 2018 г., Sciotto,
C‑331/17
,
EU:C:2018:859
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-специално сезираната юрисдикция следва да даде на релевантните разпоредби на вътрешното право, доколкото е възможно и когато е налице злоупотреба при използването на последователни срочни трудови договори, тълкуване и прилагане, които надлежно да санкционират тази злоупотреба и да заличат последиците от нарушението на правото на Съюза (решение от 11 февруари 2021 г., M.V. и др. (Последователни срочни трудови договори в публичния сектор),
C‑760/18
,
EU:C:2021:113
, т.
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай, тъй като разглежданата в главното производство национална правна уредба съдържа приложими спрямо трудовите договори общи правни разпоредби, които имат за цел да санкционират злоупотребата при използването на последователни срочни трудови договори, като предвиждат автоматичното преквалифициране на срочен договор в договор за неопределено време, когато трудовото правоотношение продължава и след изтичането на определен срок, прилагането на тези разпоредби в главното производство би могло следователно да представлява мярка за предотвратяването на тази злоупотреба по смисъла на клауза 5 от Рамковото споразумение.
В този контекст обаче следва да се припомни, че клауза 5, точка 1 от Рамковото споразумение не е безусловна и достатъчно точна по своето съдържание, за да могат частноправните субекти да се позоват на нея пред национален съд. Такава разпоредба от правото на Съюза, лишена от директен ефект, обаче не може в това си качество да бъде изтъквана в спор, попадащ в обхвата на правото на Съюза, с цел да не се приложи евентуално противоречаща ѝ разпоредба от националното право. При това положение националните юрисдикции не са длъжни да оставят без приложение разпоредба от националното си право, която противоречи на тази клауза (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
След това уточнение следва да се припомни, че от националните юрисдикции се изисква при прилагане на вътрешното право да го тълкуват, доколкото е възможно, в светлината на текста и целите на съответната директива, за да постигнат предвидения от последната резултат и следователно да спазят член 288, трета алинея ДФЕС (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика).
Изискването за съответстващо тълкуване на националното право всъщност е присъщо за системата на Договора, доколкото дава възможност на националните юрисдикции в рамките на своята компетентност да осигурят пълната ефикасност на правото на Съюза, когато се произнасят по споровете, с които са сезирани (решение от 11 февруари 2021 г., M.V. и др. (Последователни срочни трудови договори в публичния сектор) (
C‑760/18
,
EU:C:2021:113
, т.
и цитираната съдебна практика).
Наистина, задължението на националния съд да се позове на съдържанието на директива, когато тълкува или прилага релевантните норми на вътрешното право, се ограничава от общите принципи на правото, и по-специално от принципите на правна сигурност и на забрана за обратно действие, и не може да служи за основа на тълкуване contra legem на националното право (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
:514, т. 77 и цитираната съдебна практика).
Принципът за съответстващо тълкуване изисква обаче националните юрисдикции да използват всички свои правомощия, като вземат предвид цялото вътрешно право и като приложат признатите от последното методи за тълкуване, за да гарантират пълната ефективност на съответната директива и да стигнат до разрешение, което съответства на преследваната от нея цел (решение от 24 юни 2021 г., Obras y Servicios Públicos и Acciona Agua,
C‑550/19
,
EU:C:2021:514
, т.
и цитираната съдебна практика). Ето защо запитващата юрисдикция е тази, която следва да провери дали е възможно такова съответстващо тълкуване на националните разпоредби.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на поставените въпроси следва да се отговори, че клауза 5 от Рамковото споразумение трябва да се тълкува в смисъл, че от една страна, не допуска национална правна уредба, която изключва прилагането към преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения на правила за санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, когато във вътрешния правен ред не е заложена никаква друга ефективна мярка за санкциониране на тази злоупотреба, и от друга страна, че необходимостта от притежаване на удостоверение за годност, издадено от църковен орган, за да могат тези преподаватели да преподават католическа религия, не представлява „обективна причина“ по смисъла на член 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, тъй като това удостоверение се издава еднократно, а не преди всяка учебна година, което да обоснове сключването на срочен трудов договор.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:

Клауза 5 от Рамковото споразумение относно срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. и приложено към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP), трябва да се тълкува в смисъл, че от една страна, не допуска национална правна уредба, която изключва прилагането към преподавателите по католическа религия в публичните учебни заведения на правила за санкциониране на злоупотребата с последователни срочни трудови договори, когато във вътрешния правен ред не е заложена никаква друга ефективна мярка за санкциониране на тази злоупотреба, и от друга страна, че необходимостта от притежаване на удостоверение за годност, издадено от църковен орган, за да могат тези преподаватели да преподават католическа религия, не представлява „обективна причина“ по смисъла на член 5, точка 1, буква а) от Рамковото споразумение, тъй като това удостоверение се издава еднократно, а не преди всяка учебна година, което да обоснове сключването на срочен трудов договор.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: италиански.