CELEX: 62018CJ0764
Преюдициално запитване
Разрешение за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги
Общинска такса за заемането или използването на имоти
публична собственост
Директива 2002/20/ЕО
Прилагане по отношение на предприятията, които предоставят фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет
Понятия „електронна съобщителна мрежа“ и „електронна съобщителна услуга“
Член 12
Административни такси
Член 13
Такса за правата за ползване и изграждане на инфраструктура
Приложно поле
Ограничения за упражняването на правомощията на държавите членки за облагане с данъци и такси

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 12 и 13 от Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“) (
ОВ L 108, 2002 г., стр. 21
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 183), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г. (
ОВ L 337, 2009 г., стр. 37
) (наричана по-нататък „Директивата за разрешение“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Ayuntamiento de Pamplona (Общински съвет Памплона, Испания) и Orange España SAU относно таксата за изключителното или специалното използване на пространството върху, над и под имоти — публична общинска собственост, от предприятия, извършващи услуги по доставка (наричана по-нататък „таксата за използването на имоти — публична собственост“), която това дружество дължи.
Правна уредба
Правото на Съюза
Рамковата директива
Общата регулаторна рамка на електронните съобщителни услуги, електронните съобщителни мрежи и на свързаните с тях инфрастуктура и услуги се състои от Директива 2002/21/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно общата регулаторна рамка за електронните съобщителни мрежи и услуги (Рамкова директива) (
ОВ L 108, 2002 г., стр. 33
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 35, стр. 195), изменена с Директива 2009/140 (наричана по-нататък „Рамковата директива“), и от четири специални директиви, сред които Директива 2002/20.
Член 2 от Рамковата директива, озаглавен „Определения“, предвижда в букви а) и в):
„За целите на настоящата директива:
а)
„електронна съобщителна мрежа“ означава преносни системи и, когато е приложимо, комутационно или маршрутизиращо оборудване и други ресурси, включително неактивни мрежови елементи, които позволяват преноса на сигнали посредством проводници, радио, оптични или други електромагнитни способи, включително спътникови мрежи, фиксирани (с комутиране на канали и пакети, включително Интернет) и мобилни наземни мрежи, електропроводни системи, доколкото са използвани за пренос на сигнали, мрежи, използвани за радио- и телевизионно разпръскване, кабелни телевизионни мрежи, независимо от типа на пренасяната информация;
[…]
в)
„електронна съобщителна услуга“ означава услуга, осигурявана обикновено срещу заплащане, която се състои изцяло или главно в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи, включително далекосъобщителни услуги и предавателни услуги в мрежи, използвани за разпръскване, но изключват услугите, осигуряващи или упражняващи редакторски контрол върху съдържанието, предавано посредством електронни съобщителни мрежи и услуги; тя не включва услуги на информационното общество, както е определено в член 1 от Директива 98/34/ЕО [на Европейския парламент и на Съвета от 22 юни 1998 година, за определяне на процедура за предоставяне на информация в областта на техническите стандарти и регламенти (
ОВ L 204, 1998 г., стр. 37
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 23, стр. 207)], които не се състоят изцяло или главно в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи“.
Директивата за разрешение
Съгласно член 1 от Директивата за разрешение:
„1.   Целта на настоящата директива е да създаде вътрешен пазар на електронните съобщителни мрежи и услуги чрез хармонизация и опростяване на правилата и условията за разрешение, за да се улесни тяхното предоставяне на територията на цялата Общност.
2.   Настоящата директива се прилага за разрешителните за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги“.
Член 2, параграф 2 от Директивата за разрешение гласи:
„Прилага се също така следното определение:
„общо разрешение“ означава правна рамка, установена от съответната държава членка, която осигурява права за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги и определя специфичните за сектора задължения, които може да се прилагат за всички или за някои видове електронни съобщителни мрежи и услуги в съответствие с настоящата директива“.
Член 12 от Директивата за разрешение, озаглавен „Административни такси“, гласи:
„1.   Всички административни такси, наложени върху предприятията, които предоставят услуга или мрежа по общото разрешение, или на които е било предоставено право на използване:
а)
по размер покриват единствено административните разходи за управлението, контрола и изпълнението на [схемата за издаване на общо разрешение] и правата за използване и специфичните задължения, както е посочено в член 6, параграф 2, които могат да включват разходи за международно сътрудничество, хармонизация и стандартизация, анализ на пазара, проследяване на съответствието и други видове пазарен контрол, както и регулаторната дейност по подготовката и въвеждането в сила на вторичното законодателство и административните решения като например решенията за достъп и взаимосвързаност; и
б)
се налагат на отделните предприятия обективно, прозрачно и пропорционално, което свежда до минимум допълнителните административни разходи и съпътстващите такси.
2.   Когато налагат административни такси, националните регулаторни власти публикуват годишни прегледи на административните си разходи и общия размер на събраните такси. В светлината на разликата между общия размер на таксите и административните разходи се внасят съответните корекции“.
Член 13 от Директивата за разрешение, озаглавен „Такси за права за използване и права за изграждане на инфраструктура“, гласи:
„Държавите членки могат да разрешат на съответните компетентни органи да налагат такси за правата за ползване на радиочестоти или номера или правата за изграждане на инфраструктура [върху, над или под обществен или частен имот], които отразяват потребността от гарантиране на оптималното използване на тези ресурси. Държавите членки гарантират, че такива такси са обективно обосновани, прозрачни, недискриминационни и пропорционални на предназначената им цел, като вземат предвид целите, посочени в член 8 от [Рамковата директива]“.
Испанското право
Член 2, първа алинея от Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (Данъчен правилник № 22 на Общински съвет Памплона за определяне на таксата за специалното ползване на пространството върху, над и под имоти — публична общинска собственост, от предприятия, извършващи услуги по доставка) от 28 ноември 2013 г. (BO на Навара бр. 240 от 16 декември 2013 г., стр. 12766) (наричан по-нататък „Данъчен правилник № 22/2014“) гласи:
„Фактът, от който възниква таксата (облагаемо събитие), е изключителното или специалното използване на пространството върху, под и над имоти — публична общинска собственост, чрез кабелни линии, тръбопроводи и шахти за проводите за […] фиксирана телефония, мобилна телефония и други електронни съобщителни услуги, включително стълбове за електропроводни линии, кабели, скоби, кутии за свързване, разпределителни или разклонителни кутии, трансформатори, релси, везни, антени, автомати за продажба и други подобни на тях, свързани с предоставянето на услугата“.
Член 4, параграф 3 от Данъчен правилник № 22/2014 предвижда:
„Не се дължи такса от мобилните телефонни оператори, които не са собственици на мрежите, чрез които се предоставя тази услуга, дори ако притежават права на ползване, достъп или взаимосвързаност към тези мрежи.
В останалите случаи на предоставяне на услуги се облагат както собствениците на използваните мрежи или инфраструктури, така и притежателите на правото на ползване, достъп или взаимосвързаност към тези мрежи или инфраструктури“.
Член 5, параграф 1 от Данъчен правилник № 22/2014 предвижда, че облагаемата основа на годишната такса се определя от годишните брутни приходи на задължените лица на територията на общината, а критериите за определяне на облагаемата основа не се прилагат за „мобилните телефонни оператори“.
Съгласно член 6 от този данъчен правилник ставката на таксата е в размер на 1,5 % от брутните приходи от стопанската дейност, фактурирани от операторите.
Член 24 от Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (Кралски законодателен декрет 2/2004 за приемане на изменения текст на Закона за местните финанси) от 5 март 2004 г. (BOE бр. 59 от 9 март 2004 г., стр. 10284) и член 105, параграф 1, трета алинея от Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (Регионален закон 2/1995 от 10 март 1995 г. за местните финанси на Навара) (BO на Навара бр. 36 от 20 март 1995 г.) предвиждат, що се отнася до таксата за изключителното или специалното използване на пътищата, публична общинска собственост, земята под тях и пространството над тях, която се дължи от предприятията, предоставящи услуги, от които се ползва цялото население или по-голяма част от него, че размерът на тази такса представлява 1,5 % от годишните брутни приходи на тези предприятия във всяка община.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Orange España подава пред Община Памплона декларация за „самоначисляване“ на предвидената в Данъчен правилник № 22/2014 такса за използването на имоти — публична собственост, за второто тримесечие на 2014 г. във връзка с дейността на дружеството по доставка на фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет на територията на тази община.
Като счита обаче, че посочената такса противоречи на правната уредба на Съюза в сектора на далекосъобщенията, и по-специално на Директивата за разрешение, така както е тълкувана от Съда, Orange España подава искане до Общински съвет Памплона за корекция на „самоначисляването“ и връщане на надвзетата сума.
В подкрепа на искането си за корекция Orange España изтъква, най-напред, че дружеството не било собственик на мрежите, които обслужва на територията на община Памплона, а само техен ползвател на основание на право на взаимосвързаност. По-нататък, то уточнява, че фиксираните телефонни услуги и услугите за достъп до интернет попадали в приложното поле на Директивата за разрешение, така както е тълкувана от Съда във връзка с облагането с данъци и такси на предприятията, които упражняват дейност в сектора на мобилните телефонни услуги. Накрая, дружеството твърди, че облагането с такса, чийто размер се определя само въз основа на фиксиран процент от брутните приходи на предприятието, било в противоречие с членове 12 и 13 от тази директива.
Общински съвет Памплона отхвърля искането, като приема, че при определяне на размера на дължимата такса не е допусната нито фактическа грешка, нито грешка при прилагането на правото. Orange España подава жалба срещу това решение пред Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (Първоинстанционен административен съд № 1, Памплона, Испания). С решение от 4 декември 2015 г. последният отхвърля жалбата с мотива, че от една страна, Orange España е собственик на инфраструктурната мрежа и поради това не може да бъде освободено от плащането на таксата и от друга, че размерът на таксата е определен в съответствие с член 105, параграф 1, трета алинея от Регионален закон 2/1995.
Orange España подава въззивна жалба срещу това решение пред Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Висш съд, Навара, Испания). Тази юрисдикция потвърждава извода, че в качеството си на собственик на мрежи и инфраструктура в имоти — публична общинска собственост, Orange España дължи плащането на посочената такса. Въпреки това тази юрисдикция уважава частично жалбата, като постановява, че начинът на изчисляване на размера на таксата противоречи на членове 12 и 13 от Директивата за разрешение и поради това Orange España има право на корекция на извършеното от него „самоначисляване“. Посочената юрисдикция приема, че размерът на таксата е следвало да бъден определен съобразно принципите на обективност и пропорционалност, прогласени в тези разпоредби, а не в зависимост от брутните приходи или оборота на предприятието, тъй като в този случай полученият размер надхвърля необходимото, за да се гарантира оптималното използване на ограничените ресурси.
Общински съвет Памплона подава касационна жалба пред Tribunal Supremo (Върховен съд, Испания), в която твърди, че Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Висш съд, Навара) не се е съобразил с практиката на Съда, която се прилага по отношение на операторите на мобилни телефонни услуги, произтичаща от решение от 12 юли 2012 г., Vodafone España и France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 и C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), като е разширил нейния обхват и по отношение на операторите, предоставящи фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет. От своя страна Orange España поддържа, че Директивата за разрешение не прави разграничение между операторите на мобилни телефонни услуги и операторите на фиксирани телефонни услуги. Следователно направеното от Съда тълкуване в посоченото решение на член 13 от тази директива следвало да се прилага към всяко положение, в което доставчиците на съобщителни електронни услуги се облагат с такса, за да могат да използват радиочестоти или номера или да изградят инфраструктура. Освен това Orange España подчертава, че в посоченото решение Съдът не се е произнесъл относно начина на изчисляване на размера на такава такса.
При тези обстоятелства Tribunal Supremo (Върховен съд) спира производството и поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Приложима ли е [Директивата за разрешение], както е тълкувана от Съда във връзка с предприятия от сектора на мобилните далекосъобщения, и по-специално предвидените в членове 12 и 13 ограничения за упражняването на правомощията за данъчно облагане на държавите членки, за предприятията, предоставящи фиксирани телефонни и интернет услуги?
2)
Ако отговорът на предходния въпрос е утвърдителен (и се установи, че посочената директива е приложима за предприятията, предоставящи фиксирани телефонни и интернет услуги), допускат ли членове 12 и 13 от [Директивата за разрешение] държавите членки да налагат такси, които се изчисляват единствено в зависимост от годишните брутни приходи на предприятието — собственик на изградената инфраструктура, получени от предоставянето на фиксирани телефонни и интернет услуги на съответната територия?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директивата за разрешение трябва да се тълкува в смисъл, че тя се прилага за предприятията, които предоставят фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет.
От член 1, параграф 2 от Директивата за разрешение е видно, че тя се прилага за „разрешителните за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги“.
Член 2, параграф 1 от Директивата за разрешение предвижда, че за целите на тази директива „се прилагат определенията, определени в член 2 от [Рамковата директива]“.
Следователно, за да се определи приложното поле на Директивата за разрешение, следва да се вземат предвид определенията на понятията „електронна съобщителна мрежа“ и „електронна съобщителна услуга“, които се съдържат в Рамковата директива.
Съгласно член 2, буква а) от Рамковата директива „електронна съобщителна мрежа“ означава „преносни системи и, когато е приложимо, комутационно или маршрутизиращо оборудване и други ресурси, включително неактивни мрежови елементи, които позволяват преноса на сигнали посредством проводници, радио, оптични или други електромагнитни способи, включително спътникови мрежи, фиксирани (с комутиране на канали и пакети, включително Интернет) и мобилни наземни мрежи, електропроводни системи, доколкото са използвани за пренос на сигнали, мрежи, използвани за радио- и телевизионно разпръскване, кабелни телевизионни мрежи, независимо от типа на пренасяната информация“.
Съгласно член 2, буква в) от Рамковата директива „електронна съобщителна услуга“ е „услуга, осигурявана обикновено срещу заплащане, която се състои изцяло или главно в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи, включително далекосъобщителни услуги и предавателни услуги в мрежи, използвани за разпръскване“.
В случая в главното производство се разглежда въпросът за предоставянето на услуги за достъп до интернет и на фиксирани телефонни услуги посредством кабелни мрежи и други технически съоръжения.
От посочените по-горе разпоредби следва, че при определяне на понятието „електронна съобщителна услуга“ Директивата не прави разграничение между фиксираните и мобилните телефонни услуги. Както отбелязва генералният адвокат в точка 26 от заключението си, съображение 10 от Рамковата директива, в което се посочва, че „гласовата телефония и услугите за пренос по електронна поща са предмет на настоящата директива“, не прави разлика между фиксирана и мобилна телефония.
Що се отнася до достъпа до интернет, той е изрично посочен в член 2, буква а) от Рамковата директива, а както отбелязва и генералният адвокат в точка 27 от заключението си, съображение 10 от тази директива уточнява, че „достъп[ът] до интернет“ е електронна съобщителна услуга.
Ето защо следва да се приеме, че „електронни съобщителни услуги“ по смисъла на Рамковата директива са услуги, които се състоят в пренасянето на сигнали по електронни съобщителни мрежи, независимо дали тези мрежи са фиксирани или мобилни, и обхващат телефонните услуги, фиксирани или мобилни, и услугите за достъп до интернет. Тъй като приложното поле на Директивата за разрешение е определено в зависимост от определенията, съдържащи се в Рамковата директива, от изложеното дотук следва, че Директивата за разрешение се прилага за разрешителните за предоставяне на мрежи и на услуги за достъп до интернет и на фиксирани телефонни услуги.
Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че Директивата за разрешение трябва да се тълкува в смисъл, че тя се прилага и за предприятията, които предоставят фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи (в случай на утвърдителен отговор на първия въпрос) дали членове 12 и 13 от Директивата за разрешение трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национална правна уредба, която налага на предприятия, собственици на необходимата инфраструктура или мрежи за електронни съобщения, които ги използват за предоставянето на фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет, такса, чийто размер се определя единствено в зависимост от годишните брутни приходи, получени от тези предприятия на територията на съответната държава членка.
Съгласно член 1, параграф 2 от Директивата за разрешение същата се прилага за разрешителните за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги (вж. решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
).
Директивата за разрешение предвижда не само правила относно процедурите за предоставяне на общи разрешения или на права за ползване на радиочестоти или номера и относно съдържанието на тези разрешения, но и правила относно естеството и дори относно размера на свързаните с посочените процедури парични задължения, които държавите членки могат да налагат на предприятията в сектора на далекосъобщителните услуги (решения от 4 септември 2014 г., Belgacom и Mobistar,
C‑256/13 и C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, т.
, от 6 октомври 2015 г., Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, т.
и от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
).
Видно от постоянната практика на Съда, в рамките на Директивата за разрешение държавите членки не могат да събират за доставката на електронни мрежи и услуги други такси и налози освен предвидените в тази директива (решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че за да могат разпоредбите на Директивата за разрешение да бъдат приложими към данък като разглеждания в главното производство, данъчното събитие трябва да бъде свързано с процедурата за общо разрешение, която съгласно член 2, параграф 2, буква a) от тази директива осигурява правото за предоставяне на електронни съобщителни мрежи или услуги (решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение следва да се напомни, че с цел финансиране на дейностите на националните регулаторни власти, по силата на член 12 от Директивата за разрешение държавите членки могат да налагат на предприятията, които предоставят електронни съобщителни мрежи или услуги по общо разрешение или на които е било предоставено право за използване, само административни такси, които покриват общите административни разходи, свързани с посочените в член 12, параграф 1, буква а) от тази директива дейности на националните регулаторни власти (решение от 30 януари 2018 г., X и Visser,
C‑360/15 и C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, т.
).
Освен това Съдът вече е отбелязал, че член 13 от Директивата за разрешение не обхваща всички такси, които се налагат във връзка с инфраструктурата, позволяваща доставката на електронни съобщителни мрежи и услуги (решения от 4 септември 2014 г., Belgacom и Mobistar,
C‑256/13 и C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, т.
и от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
Всъщност този член се отнася до правилата във връзка с налагането на такси за правата за използване на радиочестоти или номера или правата за изграждане на инфраструктура върху или под недвижими имоти, публична или частна собственост (решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, член 2, първа алинея от Данъчен правилник № 22/2014 гласи, че „[ф]актът, от който възниква таксата (облагаемо събитие), е изключителното или специалното използване на пространството върху, под и над имоти — публична общинска собственост, чрез кабелни линии, тръбопроводи и шахти за проводите за електрическа енергия, вода, газ или други флуиди, фиксирана телефония, мобилна телефония и други електронни съобщителни услуги […]“. Освен това съгласно член 4, параграф 3 от посочения правилник с тази такса се облагат както собствениците на използваните мрежи или инфраструктури, така и притежателите на правото на ползване, достъп или взаимосвързаност към тези мрежи или инфраструктури, които не са мобилни телефонни оператори.
Що се отнася до тълкуването на член 12 от Директивата за разрешение, от преписката, с която разполага Съдът, както и от отговорите на страните на въпрос, поставен от Съда в съдебното заседание, е видно, че таксата за използването на имоти — публична собственост, не попада в приложното поле на този член, тъй като не цели покриване на общите административни разходи, свързани с дейностите на националните регулаторни власти. Следователно тя не може да бъде квалифицирана като „административна такса“ по смисъла на тази разпоредба.
Следователно член 12 от Директивата за разрешение допуска национална правна уредба, която предвижда такава такса.
Що се отнася до тълкуването на член 13 от тази директива, Съдът вече е приел, че използваните в тази разпоредба термини „инфраструктура“ и „изграждане“ препращат съответно към материалните съоръжения, които правят възможна доставката на електронни съобщителни мрежи и услуги, и към физическия им монтаж в съответния недвижим имот, публична или частна собственост (решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
и цитираната съдебна практика).
Въпреки това, както бе отбелязано в точка 38 от настоящото решение, член 13 от Директивата за разрешение не обхваща всички такси, които се налагат във връзка с инфраструктурата, позволяваща доставката на електронни съобщителни мрежи и услуги (решение от 4 септември 2014 г., Belgacom и Mobistar,
C‑256/13 и C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, т.
).
Както обаче следва от точка 40 от настоящото решение, тъй като фактът, от който възниква таксата за използването на имоти — публична собственост, е изключителното или специалното използване на пространството върху, под и над имоти — публична общинска собственост, чрез различна инфраструктура, тази такса се дължи от операторите на мрежи или услуги за електрическа енергия, вода, газ или други флуиди, фиксирана телефония, мобилна телефония и други електронни съобщителни услуги, които използват или обслужват тази инфраструктура.
Освен това съгласно член 4, параграф 3 от Данъчен правилник № 22/2014 тази такса се дължи не само от притежателите на право на ползване, достъп или взаимосвързаност към използваните мрежи или инфраструктура, но и от собствениците на използваните мрежи или инфраструктури, т.е. включително и от тези, които не използват лично тези мрежи или инфраструктура.
От това следва, че приложното поле на таксата за използване на имоти —публична собственост, не се ограничава единствено до операторите, предоставящи електронни съобщителни мрежи или услуги, или до лицата, титуляри на предвидените в член 13 от Директивата за разрешение права, което обаче следва да се провери от запитващата юрисдикция (вж. в този смисъл решение от 4 септември 2014 г., Belgacom и Mobistar,
C‑256/13 и C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, т.
).
Освен това, що се отнася до изключителното или специалното използване на публична собственост чрез различна инфраструктура, Данъчен правилник № 22/2014 изобщо не предвижда, че в тази връзка следва да се установи физическото или юридическото лице, което е изградило тази инфраструктура, както това императивно следва от член 13 от Директивата за разрешение.
Поради това таксата за използване на имоти —публична общинска собственост, наложена с този данъчен правилник, не може да се счита за такса, която предприятията за предоставяне на електронни съобщителни мрежи и услуги дължат като насрещна престация за получаването на право за изграждане на инфраструктура (вж. в този смисъл решение от 17 декември 2015 г., Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, т.
).
Следователно, тъй като фактът, от който възниква задължението за плащане на таксата за използването на имоти — публична собственост, е свързан, съгласно посочения данъчен правилник, с предоставянето на правото за използване на инфраструктурата, изградена върху, над или под публичната общинска собственост, той не зависи от правата за изграждане на такава инфраструктура по смисъла на член 13 от Директивата за разрешение, припомнен в точка 43 от настоящото решение.
От това следва, че предвидената с Данъчен правилник № 22/2014 такса не попада в приложното поле на член 13 от Директивата за разрешение.
Поради това член 13 от Директивата за разрешение допуска национална правна уредба, която предвижда такса като таксата за използването на имоти — публична собственост.
По изложените съображения на втория въпрос следва да се отговори, че членове 12 и 13 от Директивата за разрешение трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която налага на предприятия, собственици на необходимата инфраструктура или мрежи за електронни съобщения, които ги използват за предоставянето на фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет, такса, чийто размер се определя единствено в зависимост от годишните брутни приходи, получени от тези предприятия на територията на съответната държава членка.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно разрешението на електронните съобщителни мрежи и услуги („Директива за разрешение“), изменена с Директива 2009/140/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 25 ноември 2009 г., трябва да се тълкува в смисъл, че тя се прилага и по отношение на предприятията, които предоставят фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет.

2)
Членове 12 и 13 от Директива 2002/20, изменена с Директива 2009/140, трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба, която налага на предприятия, собственици на необходимата инфраструктура или мрежи за електронни съобщения, които ги използват за предоставянето на фиксирани телефонни услуги и услуги за достъп до интернет, такса, чийто размер се определя единствено в зависимост от годишните брутни приходи, получени от тези предприятия на територията на съответната държава членка.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.