CELEX: 62015CJ0468
Apelācija
Dempings
Regulas (EK) Nr. 1138/2011 un (ES) Nr. 1241/2012
Konkrētu Indijas, Indonēzijas un Malaizijas izcelsmes alifātisko spirtu un to maisījumu imports
Regula (EK) Nr. 1225/2009
2. panta 10. punkta i) apakšpunkts
Korekcija
Funkcijas, kas līdzinās to aģentu funkcijām, kuri strādā, pamatojoties uz komisijas maksu
2. panta 10. punkta pirmā daļa
Normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājums
Labas pārvaldības princips

Ar savu apelācijas sūdzību
PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas)
(turpmāk tekstā – “
PTMM
”) lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2015. gada 25. jūnija spriedumu
PT Musim Mas
/Padome (T‑26/12, nav publicēts, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2015:437
), ar kuru Vispārējā tiesa noraidīja tās prasību atcelt Padomes 2011. gada 8. novembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1138/2011, ar kuru piemēro galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kas noteikts konkrētu Indijas, Indonēzijas un Malaizijas izcelsmes alifātisko spirtu un to maisījumu importam (
OV 2011, L 293, 1. lpp.
), kā arī Padomes 2012. gada 11. decembra Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1241/2012, ar ko groza Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1138/2011 (
OV 2012, L 352, 1. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā – “apstrīdētās regulas”).
Atbilstošās tiesību normas
Lietas apstākļu norises laikā tiesību normas, kurās paredzēta kārtība, kādā Eiropas Savienība pieņem antidempinga pasākumus, bija iekļautas Padomes 2009. gada 30. novembra Regulā (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV 2009, L 343, 51. lpp.
, un grozījums
OV 2010, L 7, 22. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 13. jūnija Regulu (ES) Nr. 765/2012 (
OV 2012, L 237, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”).
Pamatregulas 2. panta 9. punktā bija noteikts:
“Gadījumos, kad eksporta cenas nav vai izrādās, ka tā nav ticama, jo eksportētājs un importētājs vai trešā persona ir savstarpēji saistīti vai ir vienojušies par kompensāciju mehānismu, eksporta cenu var noteikt, pamatojoties uz cenu, par kādu importētās preces pirmo reizi pārdod tālāk neatkarīgam pircējam, vai arī izmanto kādu citu pieņemamu pamatu, ja preces netiek pārdotas tālāk neatkarīgam pircējam vai tās tiek tālāk pārdotas tādā stāvoklī, kādā tika importētas.
Lai noteiktu drošu eksporta cenu, šādos gadījumos Kopienas robežas līmenī tiek koriģētas visas izmaksas, ietverot maksājumus un nodokļus, kas rodas laikā starp importēšanu un tālāku pārdošanu, kā arī uzkrāto peļņu.
[..]”
Šīs regulas 2. panta 10. punktā bija noteikts:
“Eksporta cenu un normālo vērtību salīdzina taisnīgi. Šo salīdzināšanu veic, izmantojot vienādus tirdzniecības līmeņus [posmus] un izvēloties laika ziņā pēc iespējas tuvākus pārdošanas apjomus [preču noietu], kā arī pienācīgu uzmanību pievēršot citām atšķirībām, kas ietekmē cenu salīdzināmību. Ja normālā vērtība un eksporta cena nav salīdzināmas tādā formā, kādas tās ir noteiktas [nav salīdzināmas šādi], katrā konkrētā gadījumā pēc būtības [atsevišķi] izdara korekcijas, ņemot vērā faktorus [atšķirības faktoros], par kuriem apgalvo un kuri norāda, ka tie ietekmē cenas un cenu salīdzināmību. Izdarot korekcijas, izvairās no jebkādas pārklāšanās, jo īpaši attiecībā uz atlaidēm, rabatu atlaidēm, daudzumiem un tirdzniecības līmeni [posmu]. Ja izpilda konkrētos nosacījumus, var koriģēt šādus faktorus.
[..]
i)

Komisijas maksa
Korekciju izdara, ņemot vērā atšķirības komisijas naudā, ko maksā saistībā ar apskatāmo noietu.
Termins “komisijas maksa” attiecas arī uz uzcenojumu, ko saņem izstrādājuma [preces] vai līdzīga izstrādājuma [līdzīgas preces] tirgotājs, ja šāda tirgotāja funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
[..]”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētās regulas
PTMM
ir Indonēzijā reģistrēta sabiedrība, kas tostarp ražo alifātiskos spirtus (turpmāk tekstā – “attiecīgā prece”). Tā šīs preces laiž tirgū Eiropas Savienībā ar, pirmkārt, divu saistītu sabiedrību starpniecību, kas reģistrētas Singapūrā, proti,
Inter-Continental Oils & Fats Pte Ltd
(turpmāk tekstā – “
ICOF S
”), kas ir meitassabiedrība, kuras kapitālu pilnībā kontrolē akcionāri, kas kontrolē arī
PTMM
kapitālu, un
Besdale Trading Pte Ltd
, un, otrkārt, ar Vācijā reģistrētas sabiedrības
ICOF Europe GmbH
(turpmāk tekstā – “
ICOF E
”) starpniecību, kuras kapitāls pilnībā pieder
ICOF S
.
Pēc tam, kad divi Savienības ražotāji
Cognis GmbH
, kā arī
Sasol Olefins & Surfactants GmbH
2010. gada 30. jūnijā iesniedza sūdzību un Eiropas Komisija veica izmeklēšanu, Eiropas Savienības Padome pieņēma Īstenošanas regulu Nr. 1138/2011. Šajā regulā
PTMM
ražotās attiecīgās preces importam ir noteikts galīgais antidempinga maksājums EUR 45,63 par tonnu.
Lai aprēķinātu šo galīgo antidempinga maksājumu, Padome normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājuma ietvaros atbilstoši pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktam veica eksporta cenas samazinājuma korekciju, ņemot vērā komisijas maksu, ko
PTMM
maksāja
ICOF S
par šīs pēdējās minētās sabiedrības realizētās pārdošanas apjomu Savienībā. Šajā ziņā Īstenošanas regulas Nr. 1138/2011 preambulas 31. apsvērumā Padome tostarp noraidīja
PTMM
argumentu, saskaņā ar kuru tā veidojot vienu ekonomisku vienību ar
ICOF S
, kurā šī pēdējā minētā sabiedrība darbojas kā iekšējais eksporta departaments. Turklāt šīs regulas preambulas 35. apsvērumā Padome noraidīja
PTMM
lūgumu veikt identisku normālās vērtības korekciju atbilstoši šai pamatregulas normai, pamatojoties uz to, ka līgums, kurā paredzēta komisijas maksas pārskaitīšana
ICOF S
, attiecas tikai uz eksporta, nevis iekšzemes pārdevumiem, un ka par šiem pārdevumiem rēķini tika izrakstīti uzreiz
PTMM
.
2012. gada 13. jūnijā Komisija paziņoja
PTMM
, ka pēc 2012. gada 16. februāra sprieduma Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP (
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
) tā paredz grozīt Īstenošanas regulu Nr. 1138/2011, lai grozītu citai Indonēzijas sabiedrībai, proti,
PT Ecogreen Oleochemicals, Ecogreen Oleochemicals (Singapore) Pte. Ltd
(turpmāk tekstā – “
Ecogreen
”), noteikto antidempinga maksājumu, jo tās situācija ir analoga tai, kāda bija lietā, kurā pasludināts šis spriedums, kā arī Vispārējās tiesas 2009. gada 10. marta spriedums Interpipe Niko Tube et Interpipe NTRP/Padome (
T‑249/06
,
EU:T:2009:62
), un tā veido vienu ekonomisku vienību ar
Ecogreen Oleochemicals GmbH
.
Padome 2012. gada 11. decembrī pieņēma Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1241/2012. Ar šo regulu attiecībā uz
Ecogreen
piemērojamā galīgā antidempinga maksājuma likme tika noteikta EUR 0 par tonnu. Neraugoties uz
PTMM
formulētajiem lūgumiem, lai tiktu atzīts, ka tās situācija bija identiska
Ecogreen
situācijai, Padome ar minēto regulu ir saglabājusi attiecībā uz
PTMM
piemērojamo galīgo antidempinga maksājumu.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar 2012. gada 20. janvārī Vispārējās tiesas kancelejā iesniegto prasības pieteikumu
PTMM
cēla prasību par apstrīdēto regulu atcelšanu.
Savas prasības Vispārējā tiesā pamatojumam
PTMM
izvirzīja četrus pamatus.
Ar pirmo pamatu tika apgalvots pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta pārkāpums. Šim pamatam ir divas daļas. Pirmkārt,
PTMM
Padomei pārmeta, ka tā esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un ļaunprātīgi izmantojusi pilnvaras, atsakoties atzīt vienas ekonomiskas vienības esamību starp šo sabiedrību un
ICOF S
. Otrkārt, tā uzskatīja, ka šī iestāde neesot sniegusi nevienu pārliecinošu pierādījumu, kas ļautu konstatēt, ka
ICOF S
pildīja līdzīgas funkcijas tām, kuras veic pārstāvis, kas strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Ar otro pamatu tika apgalvots pamatregulas 2. panta 10. punkta pirmās daļas pārkāpums. Šim pamatam arī ir divas daļas. Šīs apelācijas sūdzības mērķiem ir nozīme vienīgi minētā pamata pirmajai daļai. Saistībā ar šo daļu
PTMM
norādīja, ka, veicot eksporta cenas korekciju, Padome esot izraisījusi asimetriju starp normālo vērtību un eksporta cenu un ka tai tātad esot bijusi jāveic līdzīga korekcija attiecībā uz normālo vērtību. Ar trešo un ceturto pamatu tika apgalvoti attiecīgi labas pārvaldības principa un nediskriminācijas principa pārkāpumi.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja šos četrus pamatus un līdz ar to arī prasību kopumā.
Lietas dalībnieku prasījumi apelācijas tiesvedībā
PTMM
lūdz Tiesu:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
pieņemt galīgo nolēmumu, apmierinot Vispārējā tiesā
PTMM
izklāstītās pretenzijas un atcelt antidempinga maksājumu, kas attiecībā uz to noteikts saskaņā ar apstrīdētajām regulām, un
—
piespriest Padomei un personām, kas iestājušās lietā, papildus saviem tiesāšanās izdevumiem atlīdzināt
PTMM
abās instancēs radušos tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
pakārtoti – noraidīt prasību, un
—
piespriest
PTMM
atlīdzināt abās instancēs radušos tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
—
noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu un
—
piespriest
PTMM
atlīdzināt šajā instancē radušos tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam
PTMM
izvirza četrus pamatus.
Par pirmo pamatu – pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta pārkāpumu, ciktāl Vispārējā tiesa esot kļūdaini piemērojusi
“vienas ekonomiskas vienības
” jēdzienu
Pirmais pamats ir iedalīts septiņās daļās.
Par pirmā pamata pirmo daļu – kļūdainas metodoloģijas piemērošanu un izšķirošu pierādījumu neņemšanu vērā
– Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
norāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa esot izmantojusi kļūdainu metodoloģiju, atsakoties attiecībā uz to piemērot “vienas ekonomiskas vienības” jēdzienu. Proti, no pārsūdzētā sprieduma 47. punkta izrietot, ka Vispārējā tiesa uzskata, ka, lai izslēgtu šī jēdziena piemērošanu, ir pietiekami iesniegt norādes par vienas ekonomiskas vienības neesamību. Tomēr no judikatūras izrietot, ka Padomei un Komisijai (turpmāk tekstā kopā – “Savienības iestādes”), kā arī Vispārējai tiesai ir jāizvērtē pierādījumi, kas apliecina, ka ražotājs savam saistītajam izplatītājam uztic uzdevumus, kurus parasti veic iekšējais pārdošanas departaments.
Otrkārt,
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa neesot izvērtējusi izšķirošus pierādījumus, it īpaši elementus, kas pierāda, ka tai nav neviena attiecīgās preces mārketinga un pārdošanas departamenta un ka tā pilnībā balstās uz
ICOF S
, lai attiecīgo preci pārdotu iekšzemes tirgū vai starptautiskajā tirgū. Tā vietā, lai pārbaudītu šos pierādījumus, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā no
PTMM
paziņojumiem tiesas sēdē kļūdaini esot secinājusi, ka, apgalvojot, ka Padome ir ignorējusi minētos pierādījumus,
PTMM
vēlas vienīgi argumentēt pamatu par labas pārvaldības principa pārkāpumu. Šādi tā esot sagrozījusi
PTMM
argumentus.
Padome apstrīd šīs pamata daļas pamatotību. Komisija uzskata, ka šī pamata daļa esot nepieņemama un katrā ziņā – nepamatota.
– Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu saistībā ar nepareizas metodoloģijas piemērošanu ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 47. punktā nekādi nav izvērsusi jaunu metodoloģiju, kas paredz, ka, lai izslēgtu vienas ekonomiskas vienības jēdziena izmantošanu, ir jāsniedz norādes, kuras rosina domāt par šī jēdziena neesamību. Tieši pretēji, Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā ir piemērojusi Tiesas judikatūru attiecībā uz “vienas ekonomiska vienības” jēdzienu un korekcijām atbilstoši pamatregulas 2. panta 10. punktam.
Pārsūdzētā sprieduma 43.–46. punktā Vispārējā tiesa atgādināja šo judikatūru. It īpaši šī sprieduma 46. punktā Vispārējā tiesa atsaucās uz 2012. gada 16. februāra spriedumu Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube et Interpipe NTRP (
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
), saskaņā ar kuru gadījumā, kad Savienības iestādes uzskata, ka ir jāpiemēro korekcija eksporta cenas samazinājumam saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, šīm iestādēm ir jāsniedz pierādījumi vai vismaz norādes, kas ļauj konstatēt, ka ir izpildīti šīs tiesību normas piemērošanas nosacījumi.
Pārsūdzētā sprieduma 47. punkts ir uzskatāms par sākumpunktu, ar kuru Vispārējā tiesa būtībā norādīja, ka, ņemot vērā šī sprieduma 43.–46. punktā minēto judikatūru, tā analizēs Padomes secinājuma, saskaņā ar kuru
PTMM
un
ICOF S
neveido vienu ekonomisku vienību, pamatā esošos pierādījumus. Šī analīze ir norādīta minētā sprieduma 50.–71. punktā.
Pretēji tam, ko apgalvo
PTMM
, Vispārējā tiesa – pirms tā izslēdza vienas ekonomiskas vienības esamību un piemēroja korekciju saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu – patiešām plānoja pārbaudīt, vai Savienības iestādes ir izvērtējušas pierādījumus, kas
PTMM
ieskatā ļauj konstatēt, ka
PTMM
ir uzticējusi
ICOF S
uzdevumus, kuri parasti ir iekšējā pārdošanas departamenta kompetencē.
Tādējādi šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā izšķirošus pierādījumus, ir jānorāda, ka Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne arī principā izvērtēt pierādījumus, ko Vispārējā tiesa ņēmusi vērā šo faktu pamatojumam. Proti, tāpēc, ka šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti, ir ievēroti vispārējie tiesību principi un procesuālās tiesību normas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, tikai Vispārējā tiesa var noteikt svaru, kāds piešķirams tai iesniegtajiem pierādījumiem. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien šie pierādījumi nav sagrozīti, nav tiesību jautājums, kas pats par sevi ir jāpārbauda Tiesai (spriedums, 2014. gada 11. septembris, Gem-Year un Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang)/Padome,
C‑602/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:2203
,
37.
punkts).
No tā izriet, ka Tiesas kompetencē nav izvērtēt pierādījumus, uz kuriem balstījusies Vispārējā tiesa, secinot, ka
PTMM
un
ICOF S
neveidoja vienu ekonomisku vienību, ja vien šie pierādījumi nav tikuši sagrozīti.
Protams,
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 42. punktā esot sagrozījusi argumentus, kurus tā izvirzīja attiecībā uz izšķirošu pierādījumu neņemšanu vērā. Tomēr, pirmkārt, tā vienīgi norāda, ka Vispārējā tiesa esot “kļūdaini” secinājusi, ka ar saviem argumentiem tā vēlējās pamatot apgalvojumu par Padomes pieļautu labas pārvaldības principa pārkāpumu, neprecizējot, kā izpaudās šī sagrozīšana. Otrkārt, tā neapgalvo, ka šī neņemšana vērā ir uzskatāma par to pierādījumu sagrozīšanu, uz kuriem balstījusies Vispārējā tiesa, izdarot šī sprieduma iepriekšējā punktā minēto secinājumu, vai ka šie pierādījumi ir tikuši šādi sagrozīti. No tā izriet, ka, tā kā
PTMM
nav apgalvojusi par jebkādu pierādījumu sagrozīšanu, šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 42. punkts attiecas uz
PTMM
argumentu, saskaņā ar kuru Savienības iestādes esot ļaunprātīgi izmantojušas pilnvaras, noliedzot vienas ekonomiskas vienības esamību un neņemot vērā vairākus faktus. Šajā 42. punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi norādījusi, ka apgalvojums par pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu tiks izvērtēts, analizējot pamatu par apgalvoto labas pārvaldības principa pārkāpumu. Šos apgalvojumus Vispārējā tiesa tātad ir analizējusi šī sprieduma 111.–122. punktā. It īpaši minētā sprieduma 115.–120. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Savienības iestādes ir izvērtējušas galvenos argumentus, kurus
PTMM
izvirzīja administratīvajā procesā, kā arī ar tiem saistītos pierādījumus.
Līdz ar to šī pirmā pamata daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par pirmā pamata otro, trešo un septīto daļu saistībā ar norāžu, kurām nav nozīme vienas ekonomiskas vienības esamības vērtējumā, ņemšanu vērā
– Lietas dalībnieču argumenti
Saistībā ar pirmā pamata otro daļu
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 51. punktā uzskatot, ka
ICOF S
veiktajām funkcijām saistībā ar citu, nevis attiecīgo preču pārdošanu ir nozīme, lai izslēgtu “vienas ekonomiskas vienības” jēdziena piemērošanu, saistībā ar “vienas ekonomiskas vienības” jēdziena analīzi esot ņēmusi vērā kļūdainu norādi un nepamatoti paplašinājusi pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta piemērošanas jomu.
PTMM
ieskatā, tas, ka
ICOF S
rīkojas kā iekšējais attiecīgo preču mārketinga un pārdošanas departaments, neizslēdz to, ka tā nevar izveidot komerciālas attiecības ar trešajām personām attiecībā uz attiecīgajai precei analogām precēm vai citām precēm.
Saistībā ar pirmā pamata trešo daļu
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 53. punktā ņemot vērā
ICOF S
veiktus trešo personu piegādāto preču pārdošanas apjomus, esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Proti, pirmkārt, komerciālās attiecības, ko izplatītājs veido ar citiem uzņēmumiem, nevarot ietekmēt attiecības starp šo izplatītāju un mātessabiedrību. Otrkārt, šajā lietā trešo personu preču pārdošanai neesot nekādas saiknes ar attiecīgo preci. Pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta priekšmets esot attiecīgā prece, nevis pārējās preces. Šajā ziņā izmeklēšanas laikā un tiesvedībā Vispārējā tiesā esot pierādīts, ka
ICOF S
un
ICOF E
ir pārdevušas vienīgi attiecīgās preces, kuras ražojusi
PTMM
. Treškārt, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54.–57. punktā esot nepamatoti radījusi jaunu neprecīzu “atkarības” kritēriju. Turklāt Vispārējā tiesa neesot precizējusi, kādam jābūt trešās personas piegādāto preču pārdošanas apjoma īpatsvaram, kuru nesasniedzot varētu runāt par “atkarību”.
Saistībā ar septīto daļu
PTMM
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 69. punktā ir uzskatījusi, ka šis tiešo eksporta darījumu posms ir norāde uz to, ka tā un
ICOF S
neveido vienu ekonomisku vienību. Turklāt Vispārējā tiesa neesot norādījusi, kādēļ šāds kritērijs var tikt izmantots un kāda būtu tiešo eksporta darījumu robežvērtība, sākot no kuras vienas ekonomiskas vienības pastāvēšanu vairs nevarētu konstatēt.
Savienības iestādes apstrīd šo pamata daļu pieņemamību un pamatotību.
– Tiesas vērtējums
Ar pirmā pamata otro, trešo un septīto daļu, kuras ir jāizskata kopā,
PTMM
būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot ņēmusi vērā norādes un faktorus, kuriem nav nozīmes saistībā ar vienas ekonomiskas vienības jēdziena analīzi, proti,
ICOF S
veikto preču, kas nav attiecīgās preces, un preču, ko piegādājušas trešās personas, pārdošanu, kā arī to, ka
PTMM
rēķinā tieši norādījusi daļu no pārdošanas apjoma eksportam uz Savienību.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu tā ir taisnīgi salīdzinājusi eksporta cenu un normālo vērtību. Ja normālā vērtība un eksporta cena nav šādi salīdzināmas, tad, kā paredzēts šajā normā, izdarot korekcijas, ņem vērā konstatētās atšķirības faktoros, uz kuriem atsaucas un norāda, ka tie ietekmē cenas un attiecīgi to salīdzināmību.
Starp šiem faktoriem, kuru dēļ var izdarīt korekcijas, pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktā ir paredzēts, ka korekciju izdara, ņemot vērā atšķirības komisijas maksā, ko maksā saistībā ar apskatāmo noietu. Šajā tiesību normā ir precizēts, ka jēdziens “komisijas maksa” attiecas arī uz uzcenojumu, ko saņem preces vai līdzīgas preces tirgotājs, ja šāda tirgotāja funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
Tomēr saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu korekciju nevar izdarīt, kad ražotājs, kas ir reģistrēts trešajā valstī, un ar to saistītais izplatītājs, kas veic eksportu uz Savienību, veido vienu ekonomisku vienību.
Proti, saskaņā ar Tiesas judikatūru ražošanas un pārdošanas darbību sadalījums juridiski nošķirtu sabiedrību veidotas grupas iekšienē nekādi nevar mainīt faktu, ka runa ir par vienu ekonomisko vienību, kura šādā veidā organizē visas tās darbības, kuras citos gadījumos veic vienība, kas ir viena arī no juridiskā viedokļa (skat. pēc analoģijas spriedumu, 1993. gada 13. oktobris, Matsushita Electric Industrial/Padome,
C‑104/90
,
EU:C:1993:837
,
9.
punkts).
Šajos apstākļos tas, ka tiek atzīta vienas ekonomiskas vienības esamība, ļauj izvairīties no tā, ka izmaksas, kuras acīmredzami ir ietvertas preces pārdošanas cenā, kad šo pārdošanu veic ražotāja struktūrā ietverts pārdošanas departaments, vairs tādas nav gadījumā, kad šo pašu pārdošanas darbību veic juridiski nošķirta, kaut arī ražotāja ekonomiskajai kontrolei pakļauta sabiedrība (šajā ziņā skat. pēc analoģijas spriedumu, 1992. gada 10. marts, Canon/Padome,
C‑171/87
,
EU:C:1992:106
,
13.
punkts).
No tā izriet, ka izplatītājs, kas veido vienu ekonomisku vienību ar trešajā valstī reģistrētu ražotāju, nevar tikt uzskatīts par tādu, kas veic funkcijas, kuras pielīdzināmas funkcijām, ko veic aģents, kurš strādā par komisijas maksu pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē.
Analizējot vienas ekonomiskas vienības esamību starp ražotāju un ar to saistīto izplatītāju saskaņā ar Tiesas judikatūru, ir izšķiroši ņemt vērā saimniecisko attiecību starp šo ražotāju un šo izplatītāju realitāti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
55.
punkts). Ņemot vērā prasību par konstatējumu, kas atspoguļo saimniecisko attiecību starp minēto ražotāju un minēto izplatītāju realitāti, Savienības iestādēm ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, kas ļaut noteikt, vai šis izplatītājs pilda vai nepilda šī ražotāja [struktūrā] ietverta pārdošanas departamenta funkcijas.
Šie faktori nevar attiekties tikai uz saistītā izplatītāja veiktajām funkcijām attiecībā vienīgi uz tāda ražotāja izgatavoto attiecīgo preču pārdošanas apjomu, kurš apgalvo, ka ar šo izplatītāju veido vienu ekonomisku vienību.
Tādējādi Savienības iestādes var ņemt vērā tādus faktorus kā saistītā izplatītāja preču, kas nav ar antidempinga izmeklēšanu saistītas preces, kā arī šī izplatītāja preču, kuras piegādā citi ražotāji, kas nav ar šo izplatītāju saistīts ražotājs, pārdošanas apjomi.
Līdz ar to Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu, pārsūdzētā sprieduma 51. un 53. punktā konstatējot, ka, lai novērtētu vienas ekonomiskas vienības esamību, ir jāņem vērā saistītā izplatītāja darbības attiecībā uz citām, nevis attiecīgajām precēm, kā arī šī izplatītāja pārdošanas apjomu īpatsvars attiecībā uz nesaistītu ražotāju precēm.
Attiecībā uz nesaistītu ražotāju preču pārdošanas apjomiem, pretēji tam, ko apgalvo
PTMM
, ir jāprecizē, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 54.–57. punktā nekādi nerada jaunu “atkarības” kritēriju. Proti, lai gan Vispārējā tiesa šī sprieduma 54. punktā patiešām norādīja, ka
ICOF S
nevar tikt uzskatīta “par tādu, kas ir atkarīga no grupas, ar kuru tā saistīta”, pārsūdzētā sprieduma 53.–57. punktā šī tiesa vienīgi veica analīzi attiecībā uz saistītā izplatītāja realizētajiem nesaistītu ražotāju preču pārdošanas apjomiem.
Tādējādi šī sprieduma 53. punktā Vispārējā tiesa norādīja, ka saistītā izplatītāja realizētie nesaistītu ražotāju preču pārdošanas apjomi ir svarīgs faktors, lai noteiktu, vai šis izplatītājs ar saistīto ražotāju veido vienu ekonomisku vienību. Minētā sprieduma 54.–57. punktā Vispārējā tiesa turpinot konstatēja, ka
ICOF S
darbība gan 2009. gadā, gan 2010. gadā lielā mērā bija balstīta uz piegādēm no nesaistītiem uzņēmumiem, kas, šīs tiesas ieskatā, šķietami liecināja pret vienas ekonomiskas vienības esamību.
Tāpat kā Savienības iestādes, nosakot vienas ekonomiskas vienības esamību, var ņemt vērā citu preču, nevis saistītā ražotāja izgatavoto attiecīgo preču pārdošanas apjomus, tas, ka trešā valstī reģistrēts ražotājs tieši izraksta rēķinus attiecībā uz kādu daļu no eksporta darījumiem uz Savienību, ir atbilstošs faktors, ko šīs iestādes arī var ņemt vērā. Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 69. punktā pamatoti secināja, ka, jo lielāka ir šādu tiešo pārdošanas darījumu proporcija, jo ir grūtāk apgalvot, ka saistītais izplatītājs veic iekšējā pārdošanas departamenta funkcijas. Pretēji tam, ko apgalvo
PTMM
, šī sprieduma 69. punktā tātad nav pieļauta neviena kļūdu tiesību piemērošanā.
No tā izriet, ka pirmā pamata otrā, trešā un septītā daļa ir jānoraida kā nepamatotas.
Par pirmā pamata ceturto un sesto daļu attiecībā uz līgumu, kas noslēgts starp
PTMM
un
ICOF S
– Lietas dalībnieču argumenti
Saistībā ar pirmā pamata ceturto daļu
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot izteikusi tiesiski un faktiski kļūdainus pieņēmumus attiecībā uz to, ka starp
PTMM
un
ICOF S
ir noslēgts līgums, kurā paredzēts, ka par labu šai pēdējai minētajai sabiedrībai ir jāmaksā komisijas maksa. Tādējādi tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 60. punktā ir konstatējusi, ka šis līgums ir atbilstošs elements, lai novērtētu vienas ekonomiskas vienības esamību.
Proti, pirmkārt, Vispārējā tiesa esot nepamatoti uzskatījusi, ka pastāv atšķirība –rakstveida līgums vai “vairākas mutvārdu vienošanās”, kādas noslēgtas starp
Ecogreen
un tās saistīto vairumtirgotāju. Otrkārt, Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā pierādījumus, kuri ļauj konstatēt, ka starp
PTMM
un
ICOF S
esot bijušas vairākas vienošanās par kompensāciju. Treškārt, nolīgums par pārvadājumu cenas noteikšanu starp diviem saistītiem uzņēmumiem veidojot papildu pierādījumus par to, ka tie ir viena ekonomiska vienība. Šāds nolīgums nošķirot riska robežas un ieņēmumus dažādās valstīs esošu uzņēmumu grupas ietvaros. Šāds robežu sadalījums pierādot ciešas saiknes esamību starp diviem uzņēmumiem, kas solidāri atbild par visas grupas, kurā tie ietilpst, rentalibilitāti. Turklāt esot pieņemts, ka visi starptautiski aktīvi uzņēmumi ar saviem ārvalstīs reģistrētiem izplatītājiem noslēdz tāda veida nolīgumus par pārvadājumu cenu noteikšanu, kāds ir nolīgums starp
PTMM
un
ICOF S
. Vispārējā tiesa tātad neesot ņēmusi vērā būtisku starptautiskās tirdzniecības un pārvadājumu realitāti grupas ietvaros.
Ar pirmā pamata sesto daļu
PTMM
apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 62. un 64. punktā esot kļūdaini interpretējusi līguma normas, tostarp 7.3. punktu, kas esot standarta klauzula, kuras mērķis ir novērst divu uzņēmumu solidāru atbildību attiecībā uz trešajām personām. Tas neattiecoties uz funkciju sadalījumu starp šiem abiem uzņēmumiem.
Savienības iestādes uzskata, ka šīs pirmā pamata daļas ir jānoraida kā nepieņemamas un ka tās katrā ziņā ir nepamatotas.
– Tiesas vērtējums
Ar pirmā pamata ceturto un sesto daļu, kuras ir jāizskata kopā,
PTMM
būtībā apšauba to, ka Vispārējā tiesa, secinot par vienas ekonomiskas vienības neesamību, ir balstījusies uz līgumu starp
PTMM
un
ICOF S
, kā arī šīs tiesas veikto šī līguma analīzi.
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru starp
PTMM
un
ICOF S
noslēgtais līgums neesot atbilstošs elements, vērtējot vienas ekonomiskas vienības esamību, šī sprieduma 43. punktā jau ir norādīts, ka, ņemot vērā prasību par konstatējumu, kas atspoguļo ražotāja un saistītā izplatītāja saimniecisko attiecību realitāti, ir jāņem vērā visi atbilstošie faktori, lai noteiktu, vai šis izplatītājs veic iekšējā pārdošanas departamenta funkcijas. Tas, ka starp ražotāju un tā saistīto izplatītāju ir noslēgts līgums, kurā paredzēta komisijas maksu pārskaitīšana šim pēdējam minētajam izplatītajam, ir uzskatāms par būtisku elementu šo abu uzņēmumu savstarpējās attiecībās. Neņemt to vērā nozīmētu noslēpt daļu no šo attiecību ekonomiskās realitātes.
Tātad Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 60. punktā norādot, ka tas, ka starp
PTMM
un
ICOF S
ir noslēgts līgums, kurā paredzēta komisijas maksu pārskaitīšana šim pēdējam minētajam uzņēmumam, ir uzskatāms par atbilstošu elementu, lai noteiktu, vai šīs abas sabiedrības veido vai neveido vienu ekonomisku vienību.
No tā izriet, ka arguments, saskaņā ar kuru starp
PTMM
un
ICOF S
noslēgtais līgums neesot būtisks elements vienas ekonomiskās vienības esamības vērtējumā, ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz argumentiem saistībā ar apgalvojumu, ka neesot atšķirības starp to, vai tas ir rakstveida līgums vai “vairākas mutvārdu vienošanās”, piemēram, starp
Ecogreen
un tās saistīto izplatītāju noslēgtā vienošanās, saistībā ar vairāku pierādījumu neņemšanu vērā, faktiskās situācijas neņemšanu vērā attiecībā uz starptautisko tirdzniecību un pārvadājumiem grupas ietvaros, kā arī saistībā ar kļūdainu līguma noteikumu interpretāciju pārsūdzētā sprieduma 62. un 64. punktā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 27. punktā minēto judikatūru, ja vien nav sagrozīti pierādījumi, Tiesas kompetencē nav konstatēt faktus, ne arī principā izvērtēt pierādījumus, kurus šo faktu pamatojumam izvirzījusi Vispārējā tiesa.
PTMM
ar minētajiem argumentiem apstrīd faktu vērtējumu, ko Vispārējā tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 62.–64. punktā attiecībā uz
PTMM
un
ICOF S
noslēgto līgumu, tomēr tā nenorāda, ka būtu sagrozīti jebkādi fakti vai pierādījumi. Šie argumenti līdz ar to ir jānoraida kā nepieņemami.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata ceturtā un sestā daļa ir jānoraida kā nepieņemamas un daļēji nepamatotas.
Par pirmā pamata piekto daļu – to, ka Vispārējā tiesa esot nepamatoti aizstājusi argumentus
– Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā, pārsūdzētā sprieduma 62. punktā balstoties uz specifiskiem noteikumiem līgumā, kuru tā noslēgusi ar
ICOF S
, esot aizstājusi argumentus, jo tā konstatēja, ka Padome varēja pamatoti secināt, ka šie noteikumi ir uzskatāmi par norādi, ka
PTMM
un
ICOF S
neveido vienu ekonomisku vienību. Proti, netiekot apstrīdēts, ka Savienības iestādes nav ņēmušas vērā līguma klauzulas ne antidempinga izmeklēšanas laikā, ne vēlāk.
Padome uzskata, ka šis pamats nav pamatots. Komisija galvenokārt uzskata, ka šī pamata daļa ir nepieņemama un, pakārtoti, ka tā ir nepamatota.
– Tiesas vērtējums
Ciktāl
PTMM
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā esot aizstājusi argumentus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Vispārējā tiesa, izskatot prasību atcelt tiesību aktu, nevar ar savu argumentāciju aizstāt apstrīdētā tiesību akta autora pamatojumu (spriedums, 2016. gada 14. aprīlis, Netherlands Maritime Technology Association/Komisija,
C‑100/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:254
,
57.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā gadījumā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 61. punktā norādīja, ka starp
PTMM
un
ICOF S
noslēgtais līgums ietver vairākus noteikumus, kas ir grūti savietojami ar vienas ekonomiska vienības esamību starp šīm divām sabiedrībām. Tātad, kā norāda
PTMM
, Vispārējā tiesa šī sprieduma 62. punktā norāda uz specifiskiem šī līguma noteikumiem, proti, 7.3. un 12. punktu, kuri, šīs tiesas ieskatā, pierāda solidaritātes neesamību starp
PTMM
un
ICOF S
, un tātad tas ir uzskatāms par norādi, ka šīs divas sabiedrības neveido vienu ekonomisku vienību.
Pretēji tam, ko apgalvo
PTMM
, Vispārējā tiesa nekādi nav aizstājusi argumentāciju. Proti, no Īstenošanas regulas Nr. 1138/2011 preambulas 31. apsvēruma un Īstenošanas regulas Nr. 1241/2012 preambulas 29.–31. apsvēruma izriet, ka Savienības iestādes antidempinga izmeklēšanas laikā patiešām ņēmušas vērā starp
PTMM
un
ICOF S
noslēgto līgumu. Tādējādi saskaņā ar šiem apsvērumiem tas, ka pastāv šis līgums, kurā paredzēts, ka
ICOF S
saņem komisijas maksu fiksētā uzcenojuma veidā par eksporta darījumiem, ir uzskatāms par norādi, ka
PTMM
un
ICOF S
neveido vienu ekonomisku vienību, bet ka šīs pēdējās minētās sabiedrības funkcijas ir pielīdzināmas aģenta, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, funkcijām.
Līdz ar to pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota, kā arī pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta pārkāpumu, jo Vispārējā tiesa esot secinājusi, ka Padome ir pietiekami pierādījusi, ka ICOF S veiktās funkcijas ir analogas aģenta, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, funkcijām
Otrais pamats iedalīts divās daļās.
Par otrā pamata pirmo daļu – nepietiekamu un diskriminējošu pamatojumu un pierādījumu nepareizu izmantošanu
– Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 80. un 82. punkta pamatojums ir nepietiekams un diskriminējošs. Turklāt šajos punktos minētie faktiskie apstākļi nepamatojot Vispārējās tiesas secinājumu, bet var tikt izmantoti, lai pierādītu, ka
ICOF S
darbojas kā tās iekšējais mārketinga un pārdošanas departaments.
Padome galvenokārt uzskata, ka šī otrā pamata daļa ir nepieņemama un – pakārtoti – nepamatota. Komisija uzskata, ka šī daļa ir nepieņemama.
– Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma pamatojums esot nepietiekams un diskriminējošs, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru pienākums norādīt pamatojumu, kurš Vispārējai tiesai ir noteikts Eiropas Savienības Tiesas statūtu 36. pantā, kas saskaņā ar šo pašu statūtu 53. panta pirmo daļu un Vispārējās tiesas Reglamenta 81. pantu ir piemērojams attiecībā uz Vispārējo tiesu, nenozīmē, ka šai iepriekš minētajai tiesai ir jāsniedz izklāsts, kurā izsmeļoši un pēc kārtas būtu aplūkoti visi lietas dalībnieku paustie apsvērumi, un Vispārējās tiesas pamatojums līdz ar to var būt netiešs, ja vien tas ļauj ieinteresētajām personām saprast, kādu iemeslu dēļ Vispārējā tiesa nav apstiprinājusi to argumentus, un Tiesai iegūt pietiekami daudz informācijas, lai veiktu savu pārbaudi (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
105.
punkts, kā arī 2015. gada 19. marts, MEGA Brands International/ITSB,
C‑182/14 P
,
EU:C:2015:187
,
54.
punkts).
Konkrētajā gadījumā no pārsūdzētā sprieduma 80. un 82. punkta, kā arī no šī sprieduma 79., 81. un 83.–85. punkta izriet, ka noraidot [prasības] pamata daļu saistībā ar Padomes pieļautu kļūdu vērtējumā, proti, izdarīto secinājumu, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta piemērošanas nosacījumi, noraidījums ir pietiekami pamatots, lai ļautu, pirmkārt, Tiesai veikt tā tiesiskuma pārbaudi, un, otrkārt,
PTMM
uzzināt iemeslus, kuru dēļ Vispārējā tiesa veica šo noraidīšanu.
No tā izriet, ka arguments, saskaņā ar kuru pārsūdzētā sprieduma pamatojums esot nepietiekams un diskriminējošs, ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz argumentu saistībā ar to, ka Vispārējā tiesa esot nepareizi izmantojusi pierādījumus, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pārsūdzētā sprieduma 27. punktā minēto judikatūru, izņemot pierādījumu sagrozīšanas gadījumus, Tiesas kompetencē nav konstatēt faktus, ne principā izvērtēt pierādījumus, uz kuriem Vispārējā tiesa ir balstījusies šo faktu pamatošanai.
Lai gan
PTMM
apstrīd pārsūdzētā sprieduma 80. un 82. punktā norādītos faktiskos apstākļus, kā arī secinājumus, kurus Vispārējā tiesa izdarījusi, pamatojoties uz šiem faktiskajiem apstākļiem, tā nenorāda nevienu faktu vai pierādījumu sagrozīšanas gadījumu. Līdz ar to šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.
Ņemot vērā iepriekš norādītos apsvērumus, otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otrā pamata otro daļu – tiesību normu saistībā ar pierādīšanas pienākumu pārkāpumu, piemērojot pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu
– Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
uzskata, ka, balstoties uz pārsūdzētā sprieduma 80.–82. punktā minētajiem pierādījumiem, Vispārējā tiesa, piemērojot pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, esot pārkāpusi tiesību normas attiecībā uz pierādīšanas pienākumu.
Proti, pamatregulā esot iekļauta prezumpcija, ka divi saistīti uzņēmumi nedarbojas un netiek pārvaldīti neatkarīgi un ka tos saista vienošanās, kurās paredzēta kompensācija. Tādējādi šīs regulas 2. panta 9. punktā esot apstiprināta šādas prezumpcijas esamība.
Tādēļ, izdarot korekcijas saskaņā ar minētās regulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, esot jāpierāda, ka summas, kuras ražotājs samaksājis izplatītājam, ir tāda “komisijas maksa” vai “uzcenojums”, ko pilnvarotājs maksā aģentam – trešajai personai – par tirdzniecības funkcijām, kuras veic šis aģents. Turklāt esot jāpierāda, ka abas vienības darbojas un tiek pārvaldītas neatkarīgi. Šajā lietā Padome neesot varējusi pierādīt tādas pārvaldības kārtības esamību, saskaņā ar kuru
ICOF S
un
PTMM
pārvaldība būtu nošķirta un šie divi uzņēmumi juridiski nevarētu iejaukties viens otra darījumos. Padome arī neesot pierādījusi, ka starp
ICOF S
un
PTMM
pastāvošā kompensācija ir komisijas maksa, ko ir saņēmis neatkarīgs aģents un kas neizriet no vienošanās par kompensāciju starp diviem saistītiem uzņēmumiem.
Savienības iestādes uzskata, ka šī pamata daļa ir jānoraida kā nepieņemama.
– Tiesas vērtējums
Ar otrā pamata otro daļu
PTMM
būtībā norāda, ka saistībā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta piemērošanu pastāvot prezumpcija, ka divi saistīti uzņēmumi nedarbojas un netiek pārvaldīti neatkarīgi. Tādējādi, balstoties uz pārsūdzētā sprieduma 80.–82. punktā minētajiem pierādījumiem, Vispārējā tiesa esot pārkāpusi noteikumus par pierādīšanas pienākumu.
Šajā ziņā attiecībā uz šo pierādīšanas pienākumu ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, ja kāds no lietas dalībniekiem saskaņā ar pamatregulas 2. panta 10. punktu lūdz veikt korekcijas ar mērķi padarīt salīdzināmu normālo vērtību un eksporta cenu, lai noteiktu dempinga starpību, šim lietas dalībniekam ir jāiesniedz pierādījums, ka tā lūgums ir pamatots (spriedums, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
58.
punkts).
Turklāt pienākums pierādīt, ka ir jāveic pamatregulas 2. panta 10. punkta a)–k) apakšpunktā uzskaitītās īpašās korekcijas, ir tiem, kuri vēlas uz to atsaukties (spriedums, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
60.
punkts).
Tādējādi, ja ražotājs pieprasa piemērot normālās vērtības korekciju, parasti samazinājuma virzienā, vai eksporta cenas korekciju, loģiski – paaugstinājuma virzienā, tad šim uzņēmējam ir jānorāda un jāpierāda, ka ir izpildīti šādas korekcijas piemērošanas nosacījumi. Savukārt, ja Savienības iestādes uzskata, ka ir jāveic korekcija, samazinot eksporta cenu, pamatojoties uz to, ka ar ražotāju saistītās pārdošanas sabiedrības funkcijas līdzinās tā aģenta funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, tad šīm iestādēm vismaz ir jāsniedz saskaņotas norādes, kas pierāda, ka šis nosacījums ir izpildīts (spriedums, 2012. gada 16. februāris, Padome un Komisija/Interpipe Niko Tube un Interpipe NTRP,
C‑191/09 P un C‑200/09 P
,
EU:C:2012:78
,
61.
punkts).
No tā izriet, ka gadījumā, ja Savienības iestādes ir sniegušas saskaņotas norādes, ka ar ražotāju saistītā izplatītāja funkcijas līdzinās tā aģenta funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, šim izplatītājam vai šim ražotājam ir jāsniedz pierādījumi, ka korekcija pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē nav pamatota, piemēram, pierādot, ka tie veido vienu ekonomisku vienību. Šajā nolūkā šie saimnieciskās darbības subjekti var tostarp pierādīt, ka tie nedarbojas neatkarīgi un ka tos saista vienošanās par kompensāciju.
Pretēji tam, ko apgalvo
PTMM
, saistībā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta piemērošanu nepastāv neviena prezumpcija, ka divi saistīti uzņēmumi nedarbojas neatkarīgi un ka tos saista vienošanās par kompensāciju, kā rezultātā Savienības iestādēm, lai tās varētu piemērot korekciju šīs tiesību normas izpratnē, ir jāpierāda, ka divi uzņēmumi tiek pārvaldīti neatkarīgi.
Proti,
PTMM
piedāvātā interpretācija nerod nekādu pamatojumu pamatregulā, jo šīs regulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktā nav ietverta ne mazākā atsauce uz šādu prezumpciju. Šajā tiesību normā ir vienīgi paredzēts, ka korekciju izdara, ņemot vērā atšķirības komisijas maksā, kas pārskaitīta par attiecīgo pārdošanas noietu, un ir precizēts, ka termins “komisijas maksa” attiecas arī uz uzcenojumu, ko saņem komercuzņēmums, ja šī uzņēmuma funkcijas ir līdzīgas tā pārstāvja funkcijām, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu.
Protams, kā uzsver
PTMM
, pamatregulas 2. panta 9. punkts ir balstīts uz prezumpciju, ka divi saistīti uzņēmumi nedarbojas neatkarīgi. Tādējādi šī tiesību norma būtībā norāda, ka eksporta cena nevar tikt uzskatīta par uzticamu gadījumā, kad starp eksportētāju un importētāju vai trešo personu pastāv saistības vai vienošanās par kompensāciju. Tomēr neviens secinājums, kas piemērojams analīzei, kura jāveic Savienības iestādēm saistībā ar pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunktu, nevar tikt izdarīts, balstoties uz šīs regulas 2. panta 9. punktu. Lai gan šī pēdējā tiesību norma attiecas uz eksporta cenas aprēķinu un tajā ir noteikts, ka attiecības starp eksportētāju un izplatītāju var izkropļot šo cenu, minētās regulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkts attiecībā uz normālās vērtības un eksporta cenas salīdzinājumu ir vērsts nevis uz attiecībām starp eksportētāju un izplatītāju, bet uz šo pēdējo minēto subjektu veiktajām funkcijām.
Konkrētajā gadījumā ir jāuzskata, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 80.–82. punktā ir pārbaudījusi, vai Padomes rīcībā bija saskaņotas norādes par to, ka
ICOF S
veiktās funkcijas ir pielīdzināmas tām, kādas ir aģentam, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu. Vispārēja tiesa tādējādi ir rīkojusies atbilstoši noteikumiem par Savienības iestādēm noteikto pierādīšanas pienākumu un šajā ziņā nav pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā.
Līdz ar to otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota, kā arī otrais pamats pilnībā ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par trešo pamatu – pamatregulas 2. panta 10. punkta pirmās daļas pārkāpumu
–Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
uzskata, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 97. punktā nospriežot, ka tā nav pierādījusi, ka izdevumus attiecībā uz visiem pārdošanas darījumiem sedza
ICOF S
un ka iekšējās pārdošanas tika finansētas no ieņēmumiem no komisijas maksām par eksporta darījumiem, tā neesot ņēmusi vērā antidempinga izmeklēšanas laikā iesniegtos pierādījumus, kuri nav tikuši apstrīdēti. Ja Vispārējā tiesa būtu ņēmusi vērā pieejamos un
PTMM
iesniegtos pierādījumus, tā būtu secinājusi, ka Padome noteikti ir kaitējusi simetrijai starp normālo vērtību un eksporta cenu, pārkāpjot pamatregulas 2. panta 10. punkta pirmo daļu.
Padome galvenokārt uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams un, pakārtoti, ka tas ir nepamatots. Komisija arī galvenokārt uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams. Pakārtoti tā uzskata, ka tas ir neefektīvs.
–Tiesas vērtējums
Ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. punktā ir atgādinājusi, ka, lai pamatotu korekciju normālās vērtības samazinājuma virzienā pamatregulas 2. panta 10. punkta i) apakšpunkta izpratnē,
PTMM
bija jāpierāda, ka
ICOF S
veica līdzīgas funkcijas tām, kādas veica aģents, kurš strādā, pamatojoties uz komisijas maksu, eksportētāja valsts iekšējā tirgū. Šī sprieduma 97. punktā Vispārējā tiesa būtībā konstatēja, ka
PTMM
bija vienīgi apgalvojusi, ka izdevumus attiecībā uz visiem pārdošanas darījumiem sedza
ICOF S
, šajā ziņā neiesniedzot nevienu pierādījumu. Tā turklāt norādīja, ka starp
PTMM
un
ICOF S
noslēgtais līgums neietver nevienu noteikumu, ne arī norādi, kas varētu pamatot šo apgalvojumu.
No tā izriet, ka šajā 97. punktā norādītie konstatējumi, kurus
PTMM
apstrīd saistībā ar šo apelācijas sūdzības pamata daļu, ir Vispārējās tiesas veiktais faktisko apstākļu vērtējums. Saskaņā ar šī sprieduma 27. punktā minēto judikatūru Tiesa neveic šī vērtējuma pārbaudi.
Tā kā
PTMM
nenorāda nevienu faktu vai pierādījumu sagrozīšanas gadījumu, trešais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par ceturto pamatu – labas pārvaldības principa pārkāpumu
–Lietas dalībnieču argumenti
PTMM
uzskata, pirmkārt, ka Vispārējās tiesas argumentācija pārsūdzētā sprieduma 117. punktā esot teorētiska un neesot pietiekami pamatota. Proti, Vispārējā tiesa neesot precizējusi, uz kuriem dokumentiem tā atsaucās, kad norādīja, ka “no lietas materiāliem, kurus Padome izskatīja administratīvā procesa laikā”, izriet, ka “[
PTMM
] izvirzītie paskaidrojumi nav pamatoti un tiem katrā ziņā nav nozīmes”. Šādi pierādījumi nepastāvot un Vispārējā tiesa šajā ziņā esot tikai teoretizējusi. Savukārt no lietas materiāliem izrietot, ka
PTMM
ir iesniegusi visus izmeklēšanas laikā prasītos paskaidrojumus. Šie paskaidrojumi esot pārbaudīti un esot jāuzskata par neapstrīdētiem. Vispārējā tiesa tātad esot izdarījusi secinājumus, kuri nav saderīgi ar tās rīcībā esošajiem pierādījumiem.
Otrkārt, Vispārējā tiesa tajā pašā pārsūdzētā sprieduma 117. punktā esot nepamatoti akceptējusi, ka Padome neņem vērā
PTMM
izmeklēšanas laikā izvirzītos pierādījumus un argumentus, pamatojoties uz to, ka tiem “katrā ziņā nav nozīmes”. Tomēr runa esot par būtiskiem argumentiem, kuri tikuši papildināti izmeklēšanas laikā un uz kuriem Padome neesot balstījusies, tādējādi pārkāpjot labas pārvaldības principu, un neesot pamatojusi, kādēļ tiem nav nozīmes.
Padome uzskata, ka šis pamats ir daļēji nepamatots un daļēji neefektīvs. Komisija galvenokārt uzskata, ka šis pamats ir nepieņemams, un pakārtoti norāda, ka tas nav pamatots.
–Tiesas vērtējums
Pirmkārt,
PTMM
būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pietiekami pamatojusi pārsūdzētā sprieduma 117. punktu. Proti, tā neesot precizējusi, uz kuriem dokumentiem tā balstījās, kad norādīja, ka “no lietas materiāliem, kurus Padome izskatīja administratīvā procesa laikā”, izriet, ka “[
PTMM
] izvirzītie paskaidrojumi nav pamatoti un tiem katrā ziņā nav nozīmes.”
Šajā ziņā ir jāprecizē, ka šī sprieduma 117. punktā izvērstais viedoklis specifiski attiecas uz
PTMM
argumentiem, saskaņā ar kuriem tā iekļauj rēķinos pārdošanas darījumus Indonēzijas tirgū nodokļu vajadzībām un
ICOF S
pārskaitītās komisijas maksas ir paredzētas, lai segtu visus šīs sabiedrības izdevumus, tostarp tos, kas radušies saistībā ar preču tirdzniecību iekšējā tirgū.
Lai gan ir taisnība, ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 117. punktā nav precizējusi dokumentus, uz kuriem tā balstījās, tomēr no šī paša sprieduma 64.–97. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa ir paskaidrojusi iemeslus un precizējusi dokumentus, pamatojoties uz kuriem, tā uzskatīja, ka
PTMM
argumenti nav pamatoti.
No tā izriet, ka šis arguments par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt,
PTMM
pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 117. punktā esot nepamatoti akceptējusi, ka Padome neņem vērā
PTMM
izmeklēšanas laikā izvirzītos pierādījumus un argumentus, pamatojoties uz to, ka tiem “katrā ziņā nav nozīmes”.
PTMM
tādējādi apstrīd Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu minētajā 117. punktā. Saskaņā ar šī sprieduma 27. punktā minēto judikatūru Tiesa neveic šo vērtējumu pārbaudi.
Tā kā
PTMM
nenorāda nevienu faktu vai pierādījumu sagrozīšanas gadījumu, šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka, tā kā neviens no pamatiem, kurus
PTMM
ir izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, nav ticis apmierināts, tās apelācijas sūdzība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz tā 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā
PTMM
spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā Padome ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tad
PTMM
ir jāpiespriež atlīdzināt šīs iestādes tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši Reglamenta 140. panta 1. punktam, kurš saskaņā ar Tiesas reglamenta 184. panta 1. punktu arī ir piemērojams apelācijas tiesvedībā, dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Līdz ar to Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (devītā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
PT Perindustrian dan Perdagangan Musim Semi Mas (PT Musim Mas)
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus
;

3)
Eiropas Komisija savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.