CELEX: 62020CJ0372
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Články 45 a 48 ZFEÚ
Voľný pohyb pracovníkov
Rovnosť zaobchádzania
Rodinné dávky poskytované rozvojovým pracovníkom, ktorí privedú svojich rodinných príslušníkov do tretej krajiny, v ktorej boli zamestnaní
Zrušenie
Článok 288 druhý odsek ZFEÚ
Právne akty Únie
Pôsobnosť nariadení
Vnútroštátna právna úprava, ktorej osobná pôsobnosť je širšia ako pôsobnosť nariadenia
Podmienky
Nariadenie (ES) č. 883/2004
Článok 11 ods. 3 písm. a) a e)
Pôsobnosť
Pracovníčka, ktorá je štátnou príslušníčkou členského štátu, zamestnaná ako rozvojová pracovníčka zamestnávateľom so sídlom v inom členskom štáte a vyslaná do tretej krajiny
Článok 68 ods. 3
Právo žiadateľa o rodinné dávky podať jednotnú žiadosť inštitúcii členského štátu, ktorá je prioritne príslušná, alebo inštitúcii členského štátu, ktorá je subsidiárne príslušná

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 4  ods. 2 a 3 ZEÚ,  článku 4  ods. 4,  článkov 45,  208 a 288 ZFEÚ,  článku 7,  článku 11  ods. 3 písm. a) a e) a článkov 67 a 68  nariadenia  (ES)  Európskeho  parlamentu a Rady  č. 883/2004 z 29. apríla  2004 o koordinácii  systémov  sociálneho  zabezpečenia  (Ú. v. EÚ L 166,  2004,  s. 1;  Mim.  vyd.  05/005,  s. 72),  článku 11,  článku 60  ods. 2 a 3  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (ES)  č. 987/2009  zo  16. septembra 2009,  ktorým  sa  stanovuje  postup  vykonávania  nariadenia  č. 883/2004  (Ú. v. EÚ L 284,  2009  s. 1),  ako  aj  článku 7  ods. 1 a 2  nariadenia  Európskeho  parlamentu a Rady  (EÚ)  č. 492/2011 z 5. apríla  2011 o slobode  pohybu  pracovníkov v rámci  Únie  (Ú. v. EÚ L 141,  2011  s. 1).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  žalobkyňou  vo  veci  samej,  QY, a Finanzamt  Österreich  (Finančný  úrad,  Rakúsko),  predtým  Finanzamt  für  den  8,  16.  und  17.  Bezirk  in  Wien  (Daňový  úrad  pre  8.,  16. a 17.  obvod  Viedne,  Rakúsko)  (ďalej  len  „daňový  úrad“)  vo  veci  odmietnutia  tohto  úradu  priznať  jej  rodinné  dávky.

Právny rámec

Právo
Únie

Nariadenie č. 883/2004
Odôvodnenia  12 a 16  nariadenia  č. 883/2004  znejú:
„(12)      vzhľadom  na  proporcionalitu  by  sa  mala  venovať  pozornosť  tomu,  aby  sa  zabezpečilo,  že  zásada  prispôsobenia  faktov  alebo  udalostí  nevedie k objektívne  neopodstatneným  výsledkom  alebo k prekrývaniu  dávok  rovnakého  druhu  za  tú  istú  dobu;
…
(16)      v rámci  spoločenstva  neexistuje v zásade  oprávnenie  na  to,  aby  práva  na  sociálne  zabezpečenie  záviseli  na  bydlisku  danej  osoby; v špecifických  prípadoch,  najmä  pokiaľ  ide o osobitné  dávky  späté s ekonomickým a sociálnym  kontextom  danej  osoby,  bydlisko  by  sa  však  malo  zohľadniť.“
Podľa  článku 1 písm. z)  tohto  nariadenia:
„‚Rodinná  dávka‘  znamená  všetky  vecné  alebo  peňažné  dávky,  ktorú  sú  určené  na  pokrytie  rodinných  výdajov,  okrem  preddavkov  na  výživné a osobitné  prídavky  pri  narodení  dieťaťa a osvojení  dieťaťa,  ako  sú  uvedené v prílohe I.“
Článok 2  uvedeného  nariadenia s názvom  „Osoby,  na  ktoré  sa  toto  nariadenie  vzťahuje“  vo  svojom  odseku  1  stanovuje:
„Toto  nariadenie  sa  vzťahuje  na  štátnych  príslušníkov  členského  štátu,  osoby  bez  štátnej  príslušnosti a utečencov,  ktorí  majú  bydlisko v členskom  štáte a podliehajú  alebo  podliehali  právnym  predpisom  jedného  alebo  viacerých  členských  štátov,  ako  aj  na  ich  rodinných  príslušníkov a ich  pozostalých.“
Článok 3  ods. 1  toho  istého  nariadenia  stanovuje:
„Toto  nariadenie  sa  vzťahuje  na  všetky  právne  predpisy,  ktoré  sa  týkajú  týchto  častí  sociálneho  zabezpečenia:
…
j)      rodinné  dávky.“
Článok 4  nariadenia  č. 883/2004 s názvom  „Rovnosť  zaobchádzania“  stanovuje:
„Pokiaľ  nie  je v tomto  nariadení  ustanovené  inak,  osoby,  na  ktoré  sa  toto  nariadenie  vzťahuje,  poberajú  tie  isté  dávky a majú  tie  isté  povinnosti  podľa  právnych  predpisov  ktoréhokoľvek  členského  štátu  ako  štátni  príslušníci  daného  členského  štátu.“
Článok 5  tohto  nariadenia s názvom  „Rovnocennosť  zaobchádzania  pri  dávkach,  príjmoch,  faktoch  alebo  udalostiach“  znie:
„Pokiaľ  nie  je v tomto  nariadení  ustanovené  inak a vzhľadom  na  osobitné  vykonávacie  ustanovenia,  platí  toto:
a)      ak  podľa  právnych  predpisov  príslušného  členského  štátu  má  poskytnutie  dávok  sociálneho  zabezpečenia a iného  príjmu  určité  právne  účinky,  príslušné  ustanovenia  takýchto  právnych  predpisov  sa  uplatňujú  tiež  na  poskytnutie  rovnocenných  dávok  získaných  podľa  právnych  predpisov  iného  členského  štátu,  alebo  na  príjem  získaný v inom  členskom  štáte;
b)      ak  sú  podľa  právnych  predpisov  príslušného  členského  štátu  právne  účinky  prisúdené  výskytom  určitých  faktov  alebo  udalostí,  takýto  členský  štát  zohľadní  podobné  fakty  alebo  udalosti,  ktoré  sa  vyskytli v ktoromkoľvek  členskom  štáte,  ako  keby  sa  stali  na  jeho  vlastnom  území.“
Článok 7  uvedeného  nariadenia  stanovuje:
„Pokiaľ  nie  je v tomto  nariadení  ustanovené  inak,  peňažné  dávky  splatné  podľa  právnych  predpisov  jedného  alebo  viacerých  členských  štátov  alebo  podľa  tohto  nariadenia  nepodliehajú  žiadnemu  zníženiu,  zmenám a doplneniam,  pozastaveniu,  odňatiu  alebo  odobratiu  na  základe  skutočnosti,  že  príjemca  alebo  jeho  rodinní  príslušníci  majú  bydlisko v členskom  štáte  inom,  ako  je  štát,  kde  sa  nachádza  inštitúcia  zodpovedná  za  poskytovanie  dávok.“
Podľa  článku 11  toho  istého  nariadenia s názvom  „Všeobecné  pravidlá“:
„1.      Osoby,  na  ktoré  sa  toto  nariadenie  vzťahuje,  podliehajú  právnym  predpisom  len  jedného  členského  štátu.  Tieto  právne  predpisy  sa  určia v súlade s touto  hlavou.
…
3.      S výhradou  článkov 12  až  16:
a)      osoba  vykonávajúca  činnosť  ako  zamestnanec  alebo  samostatne  zárobkovo  činná  osoba v členskom  štáte  podlieha  právnym  predpisom  tohto  členského  štátu;
b)      štátny  zamestnanec  podlieha  právnym  predpisom  členského  štátu,  ktorého  správa  ho  zamestnáva;
c)      osoba  prijímajúca  dávku v nezamestnanosti v súlade s článkom 65  podľa  právnych  predpisov  členského  štátu  bydliska  podlieha  právnym  predpisom  tohto  členského  štátu;
d)      osoba  povolaná  alebo  opätovne  povolaná  na  výkon  služby v ozbrojených  silách  alebo  civilnej  služby  členského  štátu  podlieha  právnym  predpisom  tohto  členského  štátu;
e)      ktorákoľvek  iná  osoba,  na  ktorú  sa písm. a)  až  d)  nevzťahujú,  podlieha  právnym  predpisom  členského  štátu  bydliska  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia  tohto  nariadenia  zaručujúce  tejto  osobe  dávky  podľa  právnych  predpisov  jedného  alebo  viacerých  členských  štátov.
…“
Články 12  až  16  nariadenia  č. 883/2004  upravujú  osobitné  pravidlá  vzťahujúce  sa  na  vyslané  osoby  (článok 12),  osoby  vykonávajúce  činnosť v dvoch  alebo  viacerých  členských  štátoch  (článok 13),  osoby,  ktoré  si  zvolili  dobrovoľné  poistenie  alebo  voliteľné  nepretržité  poistenie  (článok 14),  zmluvných  zamestnancov  európskych  inštitúcií  (článok 15),  ako  aj  niektoré  výnimky z článkov 11  až  15  uvedeného  nariadenia  (článok 16).
Články 67 a 68  uvedeného  nariadenia  sa  nachádzajú v kapitole  8,  nazvanej  „Rodinné  dávky“,  hlavy  III  tohto  istého  nariadenia.  Tento  článok 67 s názvom  „Rodinní  príslušníci s bydliskom v inom  členskom  štáte“  stanovuje:
„Osoba  má  nárok  na  rodinné  dávky v súlade s právnymi  predpismi  príslušného  členského  štátu,  vrátane  jej  rodinných  príslušníkov s bydliskom v inom  členskom  štáte,  ako  keby  mali  bydliská v takomto  príslušnom  štáte.  Avšak  dôchodca  má  nárok  na  rodinné  dávky v súlade s právnymi  predpismi  členského  štátu  príslušného  pre  jeho  dôchodok.“
Článok 68  nariadenia  č. 883/2004 s názvom  „Pravidlá  prednosti v prípade  súbehu“  znie  takto:
„1.      Ak  sa  počas  rovnakého  obdobia a pre  tých  istých  rodinných  príslušníkov  dávky  poskytujú  podľa  právnych  predpisov  viac  ako  jedného  členského  štátu,  uplatňujú  sa  tieto  pravidlá  prednosti:
a)      v prípade  dávok  splatných  viacerými  ako  jedným  členským  štátom  na  rozličných  základoch,  je  poradie  prednosti  takéto:  po  prvé,  nároky  vznikajúce  na  základe  činnosti  ako  zamestnanec  alebo  samostatne  zárobkovo  činná  osoba;  po  druhé,  nároky  vznikajúce  na  základe  poberania  dôchodku, a napokon  nároky  vznikajúce  na  základe  bydliska;
b)      v prípade  dávok  splatných  viac  ako  jedným  členským  štátom  na  rovnakom  základe,  poradie  prednosti  sa  stanoví s odkazom  na  tieto  pomocné  kritériá:
i)      v prípade  nárokov,  ktoré  existujú  na  základe  činnosti  ako  zamestnanec  osoba  alebo  samostatne  zárobkovo  činná  osoba:  miesto  bydliska  detí,  za  podmienky,  že  existuje  takáto  činnosť, a prípadne  navyše  najvyššia  čiastka  dávok  poskytovaných  podľa  protichodných  právnych  predpisov. V takomto  prípade  sa  náklady  na  dávky  delia v súlade s kritériami  ustanovenými  vo  vykonávacom  nariadení;
ii)      v prípade  nárokov,  ktoré  existujú  na  základe  poberania  dôchodkov:  miesto  bydliska  detí,  ak  takýto  dôchodok  je  splatný  podľa  jeho  právnych  predpisov a prípadne  navyše  najdlhšia  doba  poistenia  alebo  bydliska  podľa  protichodných  právnych  predpisov;
iii)      v prípade  nárokov  získaných  na  základe  bydliska:  miesto  bydliska  detí.
2.      V prípade  súbehu  nárokov,  rodinné  dávky  sa  poskytujú v súlade s právnymi  predpismi  určenými  za  prednostné  právne  predpisy v súlade s odsekom  1.  Nároky  na  rodinné  dávky  na  základe  iného  protichodného  právneho  predpisu  alebo  právnych  predpisov  sa  pozastavia  až  do  výšky  poskytovanej  podľa  prvých  právnych  predpisov a rozdielový  doplatok  sa v prípade  potreby  poskytne v sume,  ktorá  prevyšuje  túto  čiastku.  Rozdielový  doplatok  však  sa  nemusí  poskytovať  na  deti s bydliskom v inom  členskom  štáte,  ak  nárok  na  danú  dávku  je  založený  iba  na  bydlisku.
3.      Ak  sa  podľa  článku 67  predloží  žiadosť  na  rodinné  dávky  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné,  ale  nie  na  základe  prednostného  nároku v súlade s odsekmi  1 a 2  tohto  článku:
a)      táto  inštitúcia  bezodkladne  postúpi  žiadosť  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  podľa  poradia  prednosti,  informuje  danú  osobu a bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia  vykonávacieho  nariadenia o predbežnom  priznaní  dávok  poskytne v prípade  potreby  rozdielový  doplatok  uvedený v odseku  2;
b)      príslušná  inštitúcia  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  podľa  poradia  prednosti[,]  rieši  túto  žiadosť,  ako  keby  bola  predložená  priamo  jej a dátum  predloženia  takejto  žiadosti  prvej  inštitúcii  sa  považuje  za  dátum  nároku  predloženého  inštitúcii s prednosťou.“

Nariadenie č. 987/2009
Článok 11  nariadenia  č. 987/2009  stanovuje:
„1.      Ak  je  rozdiel v stanoviskách  inštitúcií  dvoch  alebo  viacerých  členských  štátov o určení  bydliska  osoby,  na  ktorú  sa  uplatňuje  [nariadenie  č. 883/2004],  tieto  inštitúcie  po  vzájomnej  dohode  určia  centrum  záujmov  dotknutej  osoby  na  základe  celkového  posúdenia  všetkých  dostupných  informácií  súvisiacich s príslušnými  skutočnosťami,  ktoré  môžu  obsahovať:
a)      dĺžku a trvalosť  prítomnosti  na  území  dotknutých  členských  štátov;
b)      situáciu  dotknutej  osoby  vrátane:
i)      povahy a osobitných  vlastností  každej  vykonávanej  činnosti,  predovšetkým  miesta,  kde  sa  takáto  činnosť  zvyčajne  vykonáva,  trvalosti  tejto  činnosti a dĺžky  trvania  každej  pracovnej  zmluvy;
ii)      jej  rodinného  stavu a rodinných  väzieb;
iii)      vykonávania  akejkoľvek  nezárobkovej  činnosti;
iv)      v prípade  študentov  zdroja  ich  príjmov;
v)      jej  bytovej  situácie,  najmä  toho,  či  je  táto  situácia  stabilná;
vi)      členského  štátu,  ktorý  sa  považuje  za  miesto  bydliska  osoby  na  daňové  účely.
2.      Ak  posúdenie  rôznych  kritérií,  ktoré  vychádzajú z príslušných  skutočností,  ako  sa  uvádzajú v odseku  1,  nevedie k dohode  medzi  dotknutými  inštitúciami,  na  určenie  skutočného  miesta  bydliska  osoby  sa  za  rozhodujúci  považuje  úmysel  tejto  osoby,  tak  ako  vyplýva z uvedených  skutočností a okolností,  najmä  dôvody,  ktoré  ju  viedli k presťahovaniu.“
Článok 60  ods. 2 a 3  nariadenia  č. 987/2009  stanovuje:
„2.      Inštitúcia,  ktorej  bola  predložená  žiadosť  podľa  odseku  1,  preskúma  žiadosť  na  základe  podrobných  informácií  poskytnutých  žiadateľom,  pričom  zohľadní  všetky  skutočnosti a právne  okolnosti,  ktoré  charakterizujú  situáciu  rodiny  žiadateľa.
Ak  táto  inštitúcia  dospeje k záveru,  že  jej  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  na  základe  prednostného  práva v súlade s článkom 68  ods. 1 a 2  [nariadenia  č. 883/2004],  poskytne  rodinné  dávky v súlade s právnymi  predpismi,  ktoré  uplatňuje.
Ak  táto  inštitúcia  zistí,  že  na  základe  právnych  predpisov  iného  členského  štátu v súlade s článkom 68  ods. 2  [nariadenia  č. 883/2004]  môže  vzniknúť  nárok  na  rozdielový  doplatok,  bezodkladne  zašle  žiadosť  príslušnej  inštitúcii  druhého  členského  štátu a oznámi  to  dotknutej  osobe;  okrem  toho  oznámi  inštitúcii  druhého  členského  štátu  svoje  rozhodnutie  týkajúce  sa  žiadosti a výšku  vyplácaných  rodinných  dávok.
3.      Ak  inštitúcia, v ktorej  sa  podáva  žiadosť,  dospeje k záveru,  že  jej  právne  predpisy  sú  uplatniteľné,  ale  nie  na  základe  prednostného  práva  podľa  článku 68  ods. 1 a 2  [nariadenia  č. 883/2004],  bezodkladne  prijme  predbežné  rozhodnutie o pravidlách  prednosti,  ktoré  sa  majú  uplatniť, a v súlade s článkom 68  ods. 3  [nariadenia  č. 883/2004]  postúpi  žiadosť  inštitúcii  druhého  členského  štátu a oznámi  túto  skutočnosť  aj  žiadateľovi.  Táto  inštitúcia  zaujme  stanovisko k predbežnému  rozhodnutiu  do  dvoch  mesiacov.
Ak  inštitúcia,  ktorej  sa  žiadosť  postúpila,  nezaujme  stanovisko  do  dvoch  mesiacov  od  prijatia  žiadosti,  uplatní  sa  uvedené  predbežné  rozhodnutie a inštitúcia  vyplatí  dávky  podľa  jej  právnych  predpisov a inštitúcii, v ktorej  sa  žiadosť  podala,  oznámi  výšku  vyplácaných  dávok.“

Nariadenie č. 492/2011
Článok 7  ods. 1 a 2  nariadenia  č. 492/2011  stanovuje:
„1.      S pracovníkom,  ktorý  je  štátnym  príslušníkom  členského  štátu,  sa  na  území  iného  členského  štátu  nesmie z dôvodu  jeho  štátnej  príslušnosti  zaobchádzať  inak  ako s vlastnými  pracovníkmi,  pokiaľ  ide o podmienky  zamestnania a pracovné  podmienky,  najmä  odmeňovanie,  prepustenie, a ak  by  sa  stal  nezamestnaným,  opätovné  začlenenie  do  práce  alebo  zamestnania.
2.      Takýto  pracovník  požíva  rovnaké  sociálne a daňové  výhody  ako  vlastní  pracovníci.“

Rakúske
právo
§ 4  ods. 1  Allgemeines  Sozialversicherungsgesetz  (všeobecný  zákon o sociálnom  poistení) z 9. septembra  1955  (BGBl.,  189/1955) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  stanovuje:
„Podľa  tohto  spolkového  zákona  sú  poistení  (poistení v celom  rozsahu) v rámci  zdravotného  poistenia,  úrazového  poistenia a dôchodkového  poistenia,  ak  dotknuté  zamestnanie  nie  je  vylúčené z poistenia v celom  rozsahu v súlade s § 5 a § 6 a priznáva  len  čiastkové  poistenie v súlade s § 7:
…
(9)      zamestnanci  rozvojovej  spolupráce  podľa § 2  [Bundesgesetz  über  den  Personaleinsatz  im  Rahmen  der  Zusammenarbeit  mit  Entwicklungsländern  (Entwicklungshelfergesetz)  (zákon o vysielaní  pracovníkov v rámci  rozvojovej  spolupráce  [zákon o postavení  rozvojových  pracovníkov)] z 10. novembra  1983  (BGBl.,  574/1983)].“
Podľa § 13  ods. 1  zákona o postavení  rozvojových  pracovníkov,  účinného  do  31. decembra  2018 a následne  zrušeného:
„So  zamestnancami a ich  rodinnými  príslušníkmi,  ktorí s nimi  žijú v spoločnej  domácnosti,  pokiaľ  sú  rakúskymi  štátnymi  príslušníkmi  alebo  osobami,  ktoré  sa  za  ne  považujú  podľa  práva  Únie,  sa  zaobchádza  počas  prípravy a vyslania z hľadiska  nároku  na  dávky z kompenzačného  fondu  rodinných  prídavkov a na  daňovú  úľavu  na  nezaopatrené  deti  podľa § 33  ods. 3  [Einkommensteuergesetz  1988  (zákon z roku  1988 o dani z príjmov)] v každom z jeho  platných  znení,  ako  keby  nemali  trvalý  pobyt v krajine  vyslania.“
§ 26  ods. 1 a 2  Bundesabgabenordnung  (spolkový  daňový  poriadok) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „BAO“)  stanovuje:
„1.      V zmysle  daňových  predpisov  je  bydliskom  osoby  miesto,  kde  má  byt a okolnosti  svedčia o tom,  že  si  ho  ponechá a bude  ho  využívať.
2.      V zmysle  daňových  predpisov  je  trvalým  bydliskom  osoby  miesto,  kde  sa  osoba  zdržiava,  pričom  okolnosti  svedčia o tom,  že  na  tomto  mieste  alebo v tejto  krajine  sa  nezdržiava  iba  dočasne.
3.      S rakúskymi  občanmi,  ktorí  sú v služobnom  pomere  voči  inštitúcii  verejného  práva a majú  miesto  výkonu  práce v zahraničí  (zahraniční  úradníci),  sa zaobchádza  tak,  ako  keby  mali  obvyklý  pobyt v tuzemsku.  To  isté  platí  pre  ich  manželského  partnera,  pokiaľ  manželia  žijú  trvale v spoločnej  domácnosti, a pre ich  maloleté  deti,  ktoré  sú  súčasťou  ich  domácnosti.“
Podľa § 1  Bundesgesetz  betreffend  den  Familienlastenausgleich  durch  Beihilfen  (zákon o vyrovnávaní  rodinných  výdavkov  prídavkami) z 24. októbra  1967  (BGBl.,  376/1967) v znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej  (ďalej  len  „FLAG“)  sa  stanovené  dávky  „poskytujú  na  účely  vyrovnania  nákladov v záujme  rodiny“.
Podľa § 2  ods. 1  FLAG  nárok  na  rodinné  prídavky  na  maloleté  deti  majú  osoby,  ktoré  majú  bydlisko  alebo  obvyklý  pobyt  na  území  Rakúska.
§ 2  ods. 8  FLAG  stanovuje,  že  osoby  majú  nárok  na  rodinné  prídavky  len  vtedy,  ak  je  centrum  ich  záujmov v Rakúsku.  Centrum  záujmov  osoby  sa  nachádza v štáte, s ktorým  má  táto  osoba  najužšie  osobné a hospodárske  vzťahy.
Podľa § 5  ods. 3  FLAG  nárok  na  rodinné  prídavky  nevzniká  vo  vzťahu k deťom,  ktoré  majú  trvalý  pobyt v zahraničí.
§ 8  FLAG  upravuje  výšku  rodinných  prídavkov a vo  svojich  odsekoch  1  až  3  stanovuje  sadzobník  podľa  počtu  detí a sadzobník  podľa  ich  veku.  Rodinné  prídavky  sa v pravidelných  intervaloch  zvyšujú  rozhodnutím  Verfassungsgerichtshof  (Ústavný  súd,  Rakúsko).
§ 53  FLAG  znie:
„1.      Na  základe  tohto  spolkového  zákona  majú  štátni  príslušníci  zmluvných  strán  [Dohody o Európskom  hospodárskom  priestore z 2. mája  1992  (Ú. v. ES L 1,  1994,  s. 3;  Mim.  vyd.  11/052,  s. 3)],  pokiaľ  to  vyplýva z vyššie  uvedenej  dohody,  rovnaké  postavenie  ako  rakúski  štátni  príslušníci. V tomto  kontexte  je  trvalý  pobyt  dieťaťa v členskom  štáte  Európskeho  hospodárskeho  priestoru  rovnocenný  trvalému  pobytu  dieťaťa v Rakúsku.
…
4.      Odsek  1  druhá  veta  sa  nevzťahuje  na § 8a  ods. 1  až  3.
5.      § 26  ods. 3  BAO…  je  vo  vzťahu k dávkam  podľa  tohto  spolkového  zákona  uplatniteľný  len  do  31. decembra  2018.  Od  1. januára  2019  je § 26  ods. 3  BAO  uplatniteľný  na  dávky  uvedené v tomto  spolkovom  zákone  len  pre  osoby  zamestnané v zahraničí,  ktoré  konali z poverenia  územnej  samosprávy.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Žalobkyňa  vo  veci  samej a jej  tri  deti,  všetci  štyria  nemeckí  štátni  príslušníci,  majú  svoje  bydlisko  prihlásené v Nemecku.  Manžel  žalobkyne  vo  veci  samej,  ktorý  je  otcom  troch  detí,  je  brazílsky  štátny  príslušník a nikdy  nemal v Nemecku  prihlásené  bydlisko.
Od  roku  2002  pracuje  žalobkyňa  vo  veci  samej  ako  rozvojová  pracovníčka. V rokoch  2013  až  2016  sa  rodina  striedavo  zdržiavala v Nemecku a Brazílii,  kde  manžel  žalobkyne  vo  veci  samej  vlastní  nehnuteľný  majetok a kde  pracoval  ako  poľnohospodár.
Dňa  6. septembra  2016  žalobkyňa  vo  veci  samej  uzavrela  pracovnú  zmluvu s rakúskou  mimovládnou  organizáciou.  Podľa  tejto  zmluvy  sa  miesto  výkonu  práce  žalobkyne  vo  veci  samej  nachádzalo  vo  Viedni  (Rakúsko) a na jej  rodinných  príslušníkov,  ako  aj  na samotnú žalobkyňu  sa vzťahoval systém sociálneho zabezpečenia Wiener  Gebietskrankenkasse  (miestna  zdravotná  poisťovňa  Viedeň,  Rakúsko).  Po  absolvovaní  prípravného  kurzu  vo  Viedni  od  6. septembra  do  21. októbra  2016  bola  žalobkyňa  vo  veci  samej  31. októbra 2016  vyslaná  do  Ugandy.  Toto  vyslanie,  počas  ktorého  ju  sprevádzala  jej  rodina,  trvalo  do  15. augusta  2019 a bolo  prerušené  len  od  17. októbra  2017  do  7. februára  2018 z dôvodu  narodenia  tretieho  dieťaťa  žalobkyne  vo  veci  samej.  Počas  tohto  prerušenia  bývala v izbách,  ktoré  jej  boli k dispozícii v obydlí  svojich  rodičov v Nemecku, a poberala  materské  dávky  od  miestnej  zdravotnej  poisťovne  vo  Viedni.  Od  15. augusta  do  15. septembra  2019,  teda  posledný  mesiac  pred  skončením  jej  pracovnej  zmluvy,  žalobkyňa  vo  veci  samej  využívala  obdobie  opätovného  začlenenia  vo  Viedni.  Počas  tohto  obdobia,  rovnako  ako  počas  jej  prípravného  kurzu,  mala  žalobkyňa  vo  veci  samej  ubytovanie  vo  Viedni,  ktoré  jej  poskytol  zamestnávateľ  za  určitých  podmienok v tom  zmysle,  že  žalobkyňa  vo  veci  samej a jej  rodina  ho  mohli  využívať  len  počas  prípravy a obdobia  opätovného  začlenenia.  Počas  vyslania  žalobkyne  vo  veci  samej v cudzine  bolo  predmetné  ubytovanie  poskytnuté  iným  rozvojovým  pracovníkom.  Počas  týchto  období  bola  žalobkyňa  vo  veci  samej,  ako  aj  jej  deti a jej  manžel  prihlásení v Rakúsku  na  základe  ich  hlavného  bydliska.
Keď  žalobkyňa  vo  veci  samej  pracovala  ako  rozvojová  pracovníčka, o domácnosť  sa  staral  jej  manžel,  ktorý  ju  sprevádzal  na  jej  vyslaniach v cudzine.  Žalobkyňa  vo  veci  samej  počas  obdobia,  keď  bola  vyslaná,  trávila  svoju  dovolenku v Nemecku,  kde  má  bankové  účty.
Do  septembra  2016  žalobkyňa  vo  veci  samej  poberala  rodinné  dávky  vyplácané  príslušným  nemeckým  orgánom  na  jej  prvé  dve  deti.  Rozhodnutím  tohto  orgánu z 26. septembra  2016  bol  tento  príspevok  zrušený z dôvodu,  že  na  rodinné  dávky  bola  príslušná  Rakúska  republika  vzhľadom  na  to,  že  žalobkyňa  vo  veci  samej  už  pracovala v Rakúsku a jej  manžel  nevykonával  zárobkovú  činnosť v Nemecku.
Dňa  5. októbra  2016  žalobkyňa  vo  veci  samej  podala  na  daňový  úrad  žiadosť o rodinné  prídavky  na  jej  prvé  dve  deti a 8. januára  2018  rovnakú  žiadosť  na  jej  tretie  dieťa.  Tvrdila,  že  jej  rodina  nemala  spoločné  bydlisko v Nemecku  alebo v Brazílii,  pretože  všetci  jej  rodinní  príslušníci  ju  spravidla  sprevádzajú v jej  miestach  výkonu  práce  počas  jej  vyslania v cudzine.  Keď  žalobkyňa  vo  veci  samej  podala  tieto  žiadosti,  miestom  jej  výkonu  práce  bola  Uganda.
Daňový  úrad  zamietol  žiadosti  žalobkyne  vo  veci  samej z dôvodu,  že  nemala  nárok  na  rakúske  rodinné  dávky,  keďže  jej  činnosť  rozvojovej  pracovníčky  bola  vykonávaná v tretej  krajine. V dôsledku  toho v Rakúsku  nevykonáva  činnosť  ako  zamestnanec v zmysle  článku 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004, a nevzťahuje  sa  teda  na  ňu  toto  nariadenie.  Navyše  byt  žalobkyne  vo  veci  samej  vo  Viedni  nepredstavuje  „bydlisko“  ani  neumožňuje  „pobyt“ v zmysle  článku 1 písm. j) a k)  uvedeného  nariadenia,  takže  Rakúska  republika  nie  je  členským  štátom  bydliska v zmysle  článku 11  ods. 3 písm. e)  toho  istého  nariadenia.  Okrem  toho  žalobkyňa  vo  veci  samej  nemá  nárok  ani  na  rodinné  dávky  podľa  vnútroštátnych  ustanovení.
Žalobkyňa  vo  veci  samej  podala  proti  týmto  rozhodnutiam  žalobu, v ktorej  tvrdila,  že  Rakúska  republika  je  členským  štátom, v ktorom  vykonávala  činnosť  ako  zamestnanec v zmysle  článku 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004,  pretože  podľa  jej  pracovnej  zmluvy  bola  Viedeň  miestom  jej  výkonu  práce.  Navyše  pokyny  dostala  pri  odchode z Viedne a prípravný  kurz,  ako  aj  mesiac  opätovného  začlenenia  tiež  prebiehali v tomto  meste.  Okrem  toho  bola  prihlásená  na  trvalý  pobyt  vo  Viedni a nachádzalo  sa  tam  centrum  jej záujmov.
Za  týchto  podmienok  Bundesfinanzgericht  (Spolkový  finančný  súd,  Rakúsko)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Má  sa  článok 11  ods. 3 písm. e)  nariadenia  č. 883/2004  vykladať v tom  zmysle,  že  zahŕňa  okrem  iného  situáciu  pracovníčky  so  štátnou  príslušnosťou  členského  štátu, v ktorom  má  ona a jej  deti  bydlisko,  ktorá  uzavrie  pracovný  pomer  so  zamestnávateľom  so  sídlom v inom  členskom  štáte  ako  rozvojová  pracovníčka,  pričom  tento  pracovný  pomer  spadá  podľa  právnych  predpisov  štátu  sídla  pod  systém  povinného  poistenia, a ktorá  je  zamestnávateľom  vyslaná  do  tretieho  štátu,  síce  nie  bezprostredne  po  prijatí  do  zamestnania,  ale  po  absolvovaní  obdobia  prípravy a po  návrate  na  obdobia  opätovného  začlenenia v štáte  sídla?
2.      Je  ustanovenie  vnútroštátneho  práva,  akým  je § 53  ods. 1  [FLAG],  ktorý  sa  týka  okrem  iného  samostatného  zakotvenia  rovnosti  zaobchádzania  vo  vzťahu k rakúskym  štátnym  príslušníkom, v rozpore  so  zákazom  preberania  nariadení v zmysle  článku 288  ods. 2 ZFEÚ?
Tretia a štvrtá  otázka  sa  vzťahujú  na  prípad,  ak  situácia  žalobkyne  vo  veci  samej  spadá  pod  článok 11  ods. 3 písm. e)  nariadenia  č. 883/2004 a právo  Únie  ukladá  výlučne  členskému  štátu  bydliska  povinnosť  poskytovať  rodinné  dávky.
3.      Má  sa  zákaz  diskriminácie  pracovníkov  na  základe  štátnej  príslušnosti  zakotvený v článku 45 ods. 2 ZFEÚ,  subsidiárne v článku 18 ZFEÚ  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  vnútroštátnej  norme,  akou  je § 13  ods. 1  [zákona o rozvojových  pracovníkoch], v znení  platnom  do  31. decembra 2018,  ktorá  nárok  na  rodinné  dávky v členskom  štáte,  ktorý  podľa  práva  Únie  nie  je  príslušný,  podmieňuje  tým,  že  rozvojový  pracovník  musí  mať  centrum  záujmov,  resp.  obvyklý  pobyt,  už  pred  začatím  výkonu  práce  na  území  členského  štátu  sídla,  pričom  túto  požiadavku  musia  spĺňať  aj  rakúski  štátni  príslušníci?
4.      Majú  sa  článok 68  ods. 3  nariadenia  č. 883/2004 a článok 60  ods. 2 a 3  nariadenia  [č. 987/2009]  vykladať v tom  zmysle,  že  inštitúcia  členského  štátu, o ktorom  žalobkyňa  vo  veci  samej  predpokladala,  že  je  prioritne  príslušným  štátom  zamestnania a v ktorom  bola  podaná  žiadosť o rodinné  dávky,  ktorého  právne  predpisy  však  nie  sú  ani  prioritne,  ani  neprioritne  uplatniteľné,  [v ktorom]  však  existuje  nárok  na  rodinné  dávky  podľa  alternatívnej  normy  práva  členského  štátu,  musí  analogicky  uplatniť  ustanovenia o povinnosti  postúpenia  žiadosti,  informovania,  vydania  predbežného  rozhodnutia o uplatniteľných  pravidlách  prednosti,  ako  aj o povinnosti  predbežného  vyplatenia  peňažných  dávok?
5.      Vzťahuje  sa  povinnosť  vydať  predbežné  rozhodnutie o uplatniteľných  pravidlách  prednosti  výlučne  na  [daňový  úrad]  ako  inštitúciu  alebo  aj  na  správny  súd  konajúci v odvolacom  konaní?
6.      V ktorom  okamihu  je  správny  súd  povinný  vydať  predbežné  rozhodnutie o uplatniteľných  pravidlách  prednosti?
Siedma  otázka  sa  vzťahuje  na  prípad,  ak  situácia  [žalobkyne  vo  veci  samej]  spadá  pod  článok 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004 a právo  Únie  ukladá  povinnosť  poskytovať  rodinné  dávky  spoločne  štátu  zamestnania a členskému  štátu  bydliska.
7.      Má  sa  znenie  ‚táto  inštitúcia…  postúpi  žiadosť‘ v článku 68  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004 a znenie  ‚zašle  žiadosť‘ v článku 60  [nariadenia  č. 987/2009]  vykladať v tom  zmysle,  že  tieto  ustanovenia  vzájomne  prepájajú  inštitúciu  prioritne  príslušného  členského  štátu a inštitúciu  neprioritne  príslušného  členského  štátu  takým  spôsobom,  že  oba  členské  štáty  musia  spoločne  vybaviť  jednu  jedinú  žiadosť o rodinné  dávky  alebo  musí  navrhovateľ  osobitne  požiadať o prípadné  poskytnutie  rozdielového  doplatku  inštitúciou  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sa  majú  uplatniť  neprioritne,  takže  navrhovateľ  musí  na  dvoch  inštitúciách  dvoch  členských  štátov  podať  dve  fyzické  žiadosti  (formuláre),  ktorými,  prirodzene,  začnú  plynúť  rozdielne  lehoty?
Ôsma a deviata  otázka  sa  týkajú  obdobia  od  1. januára  2019;  týmto  dňom  Rakúska  republika  spoločne  so  zavedením  indexovania  rodinných  dávok  zrušila  poskytovanie  rodinných  dávok  rozvojovým  pracovníkom  tým,  že  zrušila § 13  ods. 1  [zákona o postavení  rozvojových  pracovníkov]…
8.      Majú  sa  článok 4  ods. 4,  články 45 a 208 ZFEÚ,  článok 4  ods. 3 ZEÚ,  ako  aj články 2,  3,  7 a ustanovenia hlavy  II  nariadenia  č. 883/2004  vykladať v tom  zmysle,  že  členskému  štátu  všeobecne  zakazujú  zrušiť  rodinné  dávky  pre  rozvojového  pracovníka,  ktorý  si  svojich  rodinných  príslušníkov  berie  so  sebou  na  miesto v treťom  štáte,  kam  bol  vyslaný?
Subsidiárne  deviata  otázka:
9.      Majú  sa  článok 4  ods. 4,  články 45 a 208 ZFEÚ,  článok 4  ods. 3 ZEÚ,  ako  aj články 2,  3,  7 a ustanovenia  hlavy  II  nariadenia  č. 883/2004  vykladať v tom  zmysle,  že  rozvojovému  pracovníkovi,  ktorý  už  nadobudol  nárok  na  rodinné  dávky  vo  vzťahu k predchádzajúcim  obdobiam, v situácii, o akú  ide v konaní  vo  veci  samej,  zaručujú  zachovanie  tohto  nároku v individuálnom  konkrétnom  prípade  vo  vzťahu k [nasledujúcim]  obdobiam  napriek  tomu,  že  členský  štát  zrušil  poskytovanie  rodinných  dávok  pre  rozvojových  pracovníkov?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej
otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004  vykladať v tom  zmysle,  že  pracovníčka,  ktorá  je  štátnou  príslušníčkou  členského  štátu, v ktorom  má  ona a jej  deti  bydlisko,  ktorá  je  zamestnaná  na  základe  pracovnej  zmluvy  ako  rozvojová  pracovníčka  zamestnávateľom  so  sídlom v inom  členskom  štáte,  ktorá  podlieha  povinnému  systému  sociálneho  zabezpečenia  tohto  iného  členského  štátu  podľa  právnych  predpisov  tohto  iného  členského  štátu,  ktorá  je  vyslaná  do  tretej  krajiny  nie  bezprostredne  po  jej  prijatí  do  zamestnania,  ale  po  skončení  obdobia  prípravy v uvedenom  inom  členskom  štáte, a ktorá  sa  tam  následne  vráti  na  obdobie  opätovného  začlenenia,  sa  má  považovať  za  osobu  vykonávajúcu  činnosť  ako  zamestnanec v tomto  inom  členskom  štáte v zmysle  tohto  ustanovenia,  alebo  ak  to  nie  je  možné,  situácia  takejto  pracovníčky  patrí  do  pôsobnosti  článku 11  ods. 3 písm. e)  tohto  nariadenia.
Na  účely  odpovede  na  túto  otázku  treba  na  úvod  pripomenúť,  že  podľa  judikatúry  Súdneho  dvora  samotná  okolnosť,  že  zamestnanie  je  vykonávané  mimo  územia  Únie,  nepostačuje  na  to,  aby  sa  neuplatňovali  pravidlá  Únie o voľnom  pohybe  pracovníkov, a najmä  nariadenia  č. 883/2004,  pokiaľ  si  pracovný  vzťah  zachováva  dostatočne  úzku  väzbu s územím  Únie  (rozsudok z 8. mája  2019,  Inspecteur  van  de  Belastingdienst,  C‑631/17,  EU:C:2019:381,  bod 22 a citovaná  judikatúra).
Dostatočne  úzka  väzba  medzi  dotknutým  pracovným  vzťahom a územím  Únie  vyplýva  najmä z okolnosti,  že  občana  Únie s bydliskom v členskom  štáte  zamestnával  podnik  usadený v inom  členskom  štáte,  pre  ktorý  vykonáva  svoje  činnosti  (rozsudok z 8. mája  2019,  Inspecteur  van  de  Belastingdienst,  C‑631/17,  EU:C:2019:381,  bod 23 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci a vzhľadom  na  skutočnosti  uvedené v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  treba  konštatovať,  že  existuje  dostatočne  úzka  väzba  medzi  pracovným  pomerom, o ktorý  ide  vo  veci  samej, a územím  Únie,  konkrétne  rakúskym  územím.  Zamestnávateľ  žalobkyne  vo  veci  samej  má  totiž  sídlo v Rakúsku a obdobie  prípravy  pred  svojím  vyslaním  do  Ugandy,  ako  aj  obdobie,  počas  ktorého  bola  po  tomto  vyslaní  opätovne  začlenená,  absolvovala  práve v tomto  členskom  štáte.  Navyše  pracovná  zmluva  bola  uzavretá v súlade s rakúskym  právom,  žalobkyňa  vo  veci  samej  je  poistená v rakúskom  systéme  sociálneho  zabezpečenia a vykonáva  svoje  úlohy v rámci  rozvojovej  pomoci  poskytovanej  Rakúskou  republikou.  Tieto  skutočnosti  sú  relevantné  aj  na  účely  uplatnenia  zásady  jednotnosti  uplatniteľných  právnych  predpisov  uvedenej v článku 11  nariadenia  č. 883/2004.
Pokiaľ  ide  ďalej  konkrétne o otázku,  či  osobu,  akou  je  žalobkyňa  vo  veci  samej,  treba  považovať  za  osobu,  ktorá  vykonávala  svoju  činnosť  ako  zamestnanec  „v členskom  štáte“, v prejednávanej  veci v Rakúskej  republike, v zmysle  článku 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004,  alebo  či  sa  na  ňu  vzťahuje  článok 11  ods. 3 písm. e)  tohto  nariadenia,  treba  pripomenúť,  že  toto  posledné  uvedené  ustanovenie  má  charakter  doplňujúcej  kolíznej  normy  uplatňujúcej  sa  na  všetky  osoby,  ktoré  sa  nachádzajú v situácii,  ktorá  nie  je  osobitne  upravená  inými  ustanoveniami  uvedeného  nariadenia na účely zavedenia uceleného systému  určenia  uplatniteľných  právnych  predpisov  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. mája 2019,  Inspecteur  van  de  Belastingdienst, C‑631/17,  EU:C:2019:381,  bod 31).
Vzhľadom  na  túto  subsidiaritu  treba  preskúmať,  či  prípad  uvedený v písmene  a)  článku 11  ods. 3  nariadenia  č. 883/2004  zodpovedá  okrem  iného  situácii, o akú  ide  vo  veci  samej,  pričom  hneď  na  úvod  treba  uviesť,  že  situácie  uvedené v písmenách  b)  až  d)  tohto  odseku  3  nijako  nesúvisia s takouto  situáciou.
Aj  keď  sa v tejto  súvislosti v prejednávanej  veci  na  prvý  pohľad  zdá,  že  žalobkyňa  vo  veci  samej  nevykonávala  svoju  činnosť  „v členskom  štáte“,  pretože  bola  vyslaná  do  Ugandy,  nič  to  nemení  na  tom,  že  zo  spisu,  ktorý  má  Súdny  dvor k dispozícii,  vyplýva,  že  pred  svojím  odchodom  na  miesto  pôsobenia a po  návrate  žalobkyňa  vo  veci  samej  pracovala  na  rakúskom  území,  kde  má  jej  zamestnávateľ  sídlo, a že  tam  mala  dokonca  aj  služobný  byt.  Navyše  žalobkyňa  vo  veci  samej,  jej  deti a jej  manžel  mali  počas  trvania  pracovnej  zmluvy  svoje  hlavné  bydlisko v Rakúsku a mali  tam  nárok  na  sociálne  zabezpečenie v miestnej  zdravotnej  poisťovni  vo  Viedni.
Aj  za  predpokladu,  že  by  žalobkyňa  vo  veci  samej  mala,  ako  tvrdil  daňový  úrad  pred  vnútroštátnym  súdom,  svoje  bydlisko  na  území  iného  členského  štátu,  takáto  situácia  by  sa  podobala  situácii, o akú  išlo  vo  veci, v ktorej  bol  vydaný  rozsudok z 29. júna  1994,  Aldewereld  (C‑60/93,  EU:C:1994:271),  ktorý  sa  týka  výkladu  nariadenia  Rady  (EHS)  č. 1408/71  zo  14. júna  1971 o uplatňovaní  systémov  sociálneho  zabezpečenia  na  zamestnancov,  samostatne  zárobkovo  činné  osoby a ich  rodinných  príslušníkov,  ktorí  sa  pohybujú v rámci  spoločenstva  (Ú. v. ES L 149,  1971,  s. 2;  Mim.  vyd.  05/001,  s. 35),  ktoré  nariadenie  č. 883/2004  zrušilo a nahradilo.  Táto  vec  sa  týkala  zamestnanca  podniku  so  sídlom v inom  členskom  štáte,  ako  je  štát,  kde  má  tento  zamestnanec  bydlisko a ktorý  vykonával  svoju  činnosť  mimo  územia  Únie. V bode 24  tohto  rozsudku  pritom  Súdny  dvor  rozhodol,  že v takejto  situácii  sa  „právne  predpisy  členského  štátu  bydliska  pracovníka  neuplatnia,  keďže  tieto  právne  predpisy  nemajú  žiadnu  súvislosť s pracovnoprávnym  vzťahom,  na  rozdiel  od  právnej  úpravy  štátu, v ktorom  má  zamestnávateľ  sídlo,  ktorá  sa  preto  musí  uplatniť“.
Z toho  vyplýva,  že  bez  ohľadu  na  skutočnosť,  že  práca,  na  ktorú  bola  žalobkyňa  vo  veci  samej  prijatá  jej  rakúskym  zamestnávateľom,  sa v skutočnosti  vykonávala  mimo  územia  Únie a že  si  zachovala  väzby  vo  svojej  krajine  pôvodu,  teda v Spolkovej  republike  Nemecko,  keďže  tam  mala  ubytovanie  poskytnuté  jej  rodičmi,  treba  dospieť k záveru,  že  článok 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  určuje  právne  predpisy  členského  štátu  jej  zamestnávateľa,  konkrétne  rakúske  právne  predpisy  ako  jediné  právne  predpisy,  ktorým  sa  táto  žiadateľka  musí  podriadiť,  pričom  nie  je  potrebné  uplatniť  subsidiárne  pravidlo  uvedené v písmene  e)  tohto  odseku  3.
Za  týchto  podmienok  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 11  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  pracovníčka,  ktorá  je  štátnou  príslušníčkou  členského  štátu, v ktorom  má  ona a jej  deti  bydlisko,  ktorá  je  zamestnaná  na  základe  pracovnej  zmluvy  ako  rozvojová  pracovníčka  zamestnávateľom  so  sídlom v inom  členskom  štáte,  ktorá  podlieha  povinnému  systému  sociálneho  zabezpečenia  tohto  iného  členského  štátu  podľa  právnych  predpisov  tohto  iného  členského  štátu,  ktorá  je  vyslaná  do  tretej  krajiny  nie  bezprostredne  po  jej  prijatí  do  zamestnania,  ale  po  skončení  obdobia  prípravy v uvedenom  inom  členskom  štáte, a ktorá  sa  tam  následne  vráti  na  obdobie  opätovného  začlenenia,  sa  má  považovať  za  osobu  vykonávajúcu  činnosť  ako  zamestnanec v tomto  inom  členskom  štáte v zmysle  tohto  ustanovenia.

O
druhej
otázke
Svojou  druhou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 288  druhý  odsek  ZFEÚ  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  členský  štát  prijal  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  ktorej  osobná  pôsobnosť  je  širšia  ako  pôsobnosť  nariadenia  č. 883/2004, v rozsahu, v akom  stanovuje,  že  štátni  príslušníci  štátov,  ktoré  sú  zmluvnými  stranami  Dohody o Európskom  hospodárskom  priestore  sa  považujú  za  štátnych  príslušníkov  tohto  štátu.
Z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  vnútroštátny  súd  sa  domnieva,  že  článok 288  druhý  odsek  ZFEÚ  bráni  takému  vnútroštátnemu  ustanoveniu,  akým  je § 53  ods. 1  FLAG,  keďže,  ako  vyplýva z bodu 11  rozsudku z 10. októbra  1973,  Variola  (34/73,  EU:C:1973:101),  takéto  vnútroštátne  ustanovenie  môže  osobám  podliehajúcim  súdnej  právomoci  zastrieť  priamo  uplatniteľné  právo  Únie, a tým  účinne  narušiť  výlučnú  právomoc  Súdneho  dvora  na  výklad  práva  Únie.
V tejto  súvislosti  sa  zdá  vhodné  pripomenúť,  že  podľa  judikatúry  Súdneho  dvora,  hoci  ustanovenia  nariadení  majú z dôvodu  svojej  povahy a funkcie v systéme  prameňov  práva  Únie  vo  všeobecnosti  bezprostredný  účinok  vo  vnútroštátnych  právnych  poriadkoch  bez  toho,  aby  vnútroštátne  orgány  museli  prijať  vykonávacie  opatrenia,  niektoré  ich  ustanovenia  môžu  na  svoje  uplatnenie  vyžadovať,  aby  členské  štáty  prijali  vykonávacie  opatrenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 21. decembra  2011,  Danske  Svineproducenter, C‑316/10,  EU:C:2011:863,  body 39 a 40,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
Členské  štáty  môžu  prijímať  vykonávacie  opatrenia k nariadeniu v prípade,  ak  tieto  opatrenia  neobmedzujú  jeho  priamu  uplatniteľnosť,  nezastierajú  jeho  povahu  ako  práva  Únie a spresňujú,  že  sa  nimi  vykonáva  voľná  úvaha v rozsahu  vymedzenom  týmto  nariadením,  pričom  zostávajú v medziach  stanovených  jeho  ustanoveniami  (rozsudok z 21. decembra  2011,  Danske  Svineproducenter, C‑316/10,  EU:C:2011:863,  bod 41 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci a bez  toho,  aby  Súdny  dvor  musel  rozhodnúť,  či  ustanovenie,  akým  je  článok 53  ods. 1  nariadenia  FLAG,  možno  analyzovať  ako  vykonávacie  opatrenie  nariadenia  č. 883/2004,  alebo  nie,  stačí  konštatovať,  že v každom  prípade  priama  uplatniteľnosť  tohto  nariadenia  má  za  následok,  že  vnútroštátne  súdy  môžu  preskúmať  súlad  vnútroštátneho  opatrenia s obsahom  uvedeného  nariadenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 27. septembra  1979,  Eridania‑Zuccherifici  nazionali a Società  italiana  per  l’industria  degli  zuccheri,  230/78,  EU:C:1979:216,  bod 34), a prípadne  ponechať  uvedené  opatrenie  neuplatnené,  aby  sa  zabezpečila  prednosť  práva  Únie,  konkrétne  vo  veci  samej  prednosť  nariadenia  č. 883/2004.
Právo  Únie  preto  nebráni  prijatiu  ustanovenia,  akým  je § 53  ods. 1  FLAG,  ale  pod  podmienkou,  že  toto  vnútroštátne  ustanovenie  bude  vykladané v súlade s článkom 4  nariadenia  č. 883/2004 a že  jeho  prednosť  nie  je  spochybnená.
Vzhľadom  na  už vyššie  uvedené  treba  na  druhú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 288  druhý  odsek  ZFEÚ  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  tomu,  aby  členský  štát  prijal  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  ktorej  osobná  pôsobnosť  je  širšia  než  pôsobnosť  nariadenia  č. 883/2004, v rozsahu, v akom  stanovuje,  že  štátni  príslušníci  štátov,  ktoré  sú  zmluvnými  stranami  Dohody o Európskom  hospodárskom  priestore  sa  považujú  za  štátnych  príslušníkov  tohto  štátu  pod  podmienkou,  že  táto  právna  úprava  sa  vykladá v súlade s týmto  nariadením a že  prednosť  tohto  nariadenia  nie  je  spochybnená.

O
tretej
a
štvrtej
otázke
Vzhľadom  na  odpoveď  na  prvú  otázku  nie  je  potrebné  odpovedať  na  tretiu a štvrtú  otázku.

O
piatej
a
šiestej
otázke
Svojou  piatou a šiestou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  povinnosť  uvedená v článku 60  ods. 3  nariadenia  č. 987/2009  prijať  predbežné  rozhodnutie,  pokiaľ  ide o prednostne  uplatniteľnú  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  prináleží  výlučne  príslušnej  vnútroštátnej  inštitúcii  rozhodujúcej o žiadosti o rodinné  dávky,  alebo  aj  vnútroštátnemu  súdu  rozhodujúcemu o žalobe v tomto  kontexte, a ak  áno, v ktorom  okamihu  musí  vnútroštátny  súd  prijať  takéto  rozhodnutie.
Na  úvod  treba  pripomenúť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  pri  otázkach  týkajúcich  sa  výkladu  práva  Únie  položených  vnútroštátnym  súdom v rámci  právnej  úpravy a skutkových  okolností,  ktoré  tento  súd  vymedzí  na  vlastnú  zodpovednosť a ktorých  správnosť  Súdnemu  dvoru  neprináleží  preverovať,  platí  prezumpcia  relevantnosti.  Súdny  dvor  môže  odmietnuť  rozhodnúť o návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  podanom  vnútroštátnym  súdom  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s realitou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém,  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými  ani  právnymi  okolnosťami  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  mu  boli  položené  (rozsudok  zo  16. júna  2015,  Gauweiler a i., C‑62/14,  EU:C:2015:400,  bod 25,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci  treba  konštatovať,  že z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že v rámci  sporu  vo  veci  samej  vnútroštátny  súd  už  vydal  predbežné  rozhodnutie,  ktorým  nariadil  príslušnej  rakúskej  inštitúcii  postúpiť  žiadosť o rodinné  dávky, o ktorú  ide  vo  veci  samej,  príslušnej  nemeckej  inštitúcii a začať s ňou  dialóg.
Toto  rozhodnutie  je  zjavne  založené  na  analogickom  uplatnení  článku 60  ods. 3  nariadenia  č. 987/2009,  hoci z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  paradoxne  vyplýva,  že  tento  súd  sa  jednak  domnieva,  že  nemá  právomoc  prijať  takéto  predbežné  rozhodnutie, a jednak,  že  neexistuje  ustanovenie  uplatniteľné v prípade  žaloby, o akú  ide  vo  veci  samej.
Keďže  vnútroštátny  súd  už  prijal  toto  rozhodnutie a keďže  toto  rozhodnutie  môže  vyvolávať  všetky  svoje  účinky,  hoci  len  dočasne,  piata  otázka  sa  stala  irelevantnou  na  účely  rozhodnutia  sporu  vo  veci  samej, a preto  je  hypotetická.
Toto  konštatovanie  je  podporené  skutočnosťou,  že,  ako  vyplýva z odpovede  na  prvú  otázku,  Rakúsku  republiku  treba v prejednávanej  veci  považovať  za  členský  štát,  ktorý  je  prednostne  príslušný  podľa  článku 68  ods. 1 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004  na  poskytovanie  rodinných  dávok, o ktoré  ide  vo  veci  samej,  takže  rakúske  orgány  nie  sú  povinné  prijať  na  základe  článku 60  ods. 3  nariadenia  č. 987/2009  predbežné  rozhodnutie,  pokiaľ  ide o vnútroštátne  právne  predpisy  uplatniteľné  prednostne.  Za  týchto  podmienok  otázka,  či  vnútroštátny  súd  musí  prijať  takéto  „predbežné“  rozhodnutie  namiesto  rakúskych  orgánov,  je  hypotetická, a preto  ju  treba  vyhlásiť  za  neprípustnú.
Neprípustnosť  piatej  otázky  má  za  následok  neprípustnosť  šiestej  otázky,  keďže  tá  spočíva  v  predpoklade  kladnej  odpovede  na  piatu  otázku.
Vzhľadom  na  už vyššie  uvedené  treba  piatu a šiestu  otázku  vyhlásiť  za  neprípustné.

O
siedmej
otázke
Svojou  siedmou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  majú  článok 68  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004 a článok 60  nariadenia  č. 987/2009  vykladať v tom  zmysle,  že  vzájomne  zaväzujú  inštitúciu  členského  štátu,  ktorá  je  prednostne  príslušná, a inštitúciu  príslušného  členského  štátu,  ktorá  je  subsidiárne  príslušná,  takže  žiadateľ o rodinné  dávky  musí  podať  len  jednu  žiadosť  na  jednu z týchto  inštitúcií a tieto  dve  inštitúcie  sa  musia  zaoberať  uvedenou  žiadosťou  spoločne,  alebo  či  žiadateľ  musí  podať  dve  samostatné  žiadosti  na  každú z týchto  inštitúcií.
V tejto  súvislosti  treba  uviesť,  že v súlade s článkom 68  ods. 3  nariadenia  č. 883/2004,  ak  sa  žiadosť o rodinné  dávky  podá  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sa  uplatňujú,  ale  nemá  prednosť  na  základe  odsekov  1 a 2  tohto  článku,  „táto  inštitúcia  bezodkladne  postúpi  žiadosť  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  podľa  poradia  prednosti,  informuje  danú  osobu a bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia  vykonávacieho  nariadenia o predbežnom  priznaní  dávok  poskytne v prípade  potreby  rozdielový  doplatok  uvedený v odseku  2“ a „príslušná  inštitúcia  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  podľa  poradia  prednosti[,]  rieši  túto  žiadosť,  ako  keby  bola  predložená  priamo  jej a dátum  predloženia  takejto  žiadosti  prvej  inštitúcii  sa  považuje  za  dátum  nároku  predloženého  inštitúcii s prednosťou“.
Znenie  článku 68  ods. 3  nariadenia  č. 883/2004  tak  jasne  stanovuje,  že  ak  sa  žiadosť o rodinné  dávky  podá  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  nemajú  prednosť,  táto  inštitúcia  bezodkladne  postúpi  žiadosť  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorého  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  podľa  poradia  prednosti, a musí o tom  informovať  žiadateľa. V takomto  prípade  je  táto  druhá  inštitúcia  povinná s predmetnou  žiadosťou  zaobchádzať  tak,  ako  keby  jej  bola  predložená  priamo  ku  dňu  jej  podania  prvej  inštitúcii.
Zo  znenia  článku 60  ods. 2 a 3  nariadenia  č. 987/2009  tiež  jasne  vyplýva,  že  ak  inštitúcia,  na  ktorú  bola  podaná  žiadosť v súlade s odsekom  1  toho  istého  článku,  dospeje k záveru,  „že  jej  právne  predpisy  sú  uplatniteľné  na  základe  prednostného  práva v súlade s článkom 68  ods. 1 a 2  nariadenia  [č. 883/2004],  poskytne  rodinné  dávky v súlade s právnymi  predpismi,  ktoré  uplatňuje“ a že  ak  sa  domnieva,  že  jej  právne  predpisy  sú  uplatniteľné,  ale  nie  sú  prednostné,  „bezodkladne  prijme  predbežné  rozhodnutie o pravidlách  prednosti,  ktoré  sa  majú  uplatniť, a v súlade s článkom 68  ods. 3  nariadenia  [č. 883/2004],  postúpi  žiadosť  inštitúcii  druhého  členského  štátu a oznámi  túto  skutočnosť  aj  žiadateľovi“.
Tak z článku 68  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004,  ako  aj z článku 60  ods. 2 a 3  nariadenia  č. 987/2009  teda  vyplýva,  že  žiadateľ  musí  predložiť  len  jednu  žiadosť  jedinej  príslušnej  inštitúcii.  Podľa  toho,  či  sa  táto  posledná  uvedená  inštitúcia  považuje  za  príslušnú  konať  prednostne  alebo  subsidiárne,  má v prvom  prípade  povinnosť  sama  poskytovať  požadované  rodinné  dávky a v druhom  prípade  postúpiť  predmetnú  žiadosť  príslušnej  inštitúcii  členského  štátu,  ktorú  považuje  za  prednostne  príslušnú, a to  na  účely  zabezpečenia  rýchleho  vybavenia  takejto  žiadosti o rodinné  dávky.
Vzhľadom  na  už vyššie  uvedené  treba  na  siedmu  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 68  ods. 3 písm. a)  nariadenia  č. 883/2004 a článok 60  ods. 2 a 3  nariadenia  č. 987/2009  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  vzájomne  zaväzujú  inštitúciu  členského  štátu,  ktorá  je  prednostne  príslušná, a inštitúciu  príslušného  členského  štátu,  ktorá  je  subsidiárne  príslušná,  takže  žiadateľ o rodinné  dávky  musí  podať  len  jednu  žiadosť  na  jednu z týchto  inštitúcií a tieto  dve  inštitúcie  sa  musia  zaoberať  uvedenou  žiadosťou  spoločne.

O
ôsmej
a
deviatej
otázke
Svojou  ôsmou a deviatou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  majú  článok 4  ods. 4,  články 45 a 208 ZFEÚ,  článok 4  ods. 3 ZEÚ,  ako  aj  články 2,  3,  7 a ustanovenia  hlavy  II  nariadenia  č. 883/2004  vykladať v tom  zmysle,  že  bránia  tomu,  aby  členský  štát  vo  všeobecnosti  zrušil  rodinné  dávky,  ktoré  dovtedy  poskytoval  rozvojovým  pracovníkom,  ktorí  priviedli  do  krajiny,  do  ktorej  boli  vyslaní,  svojich  rodinných  príslušníkov.
S cieľom  odpovedať  na  túto  otázku  treba  na jednej strane  pripomenúť,  pokiaľ  ide o článok 45 ZFEÚ,  že  toto ustanovenie sa vzťahuje na  každého  štátneho  príslušníka  Európskej  únie,  bez  ohľadu  na  miesto  jeho  bydliska a jeho  štátnu  príslušnosť,  ktorý  využil  právo  na  voľný  pohyb  pracovníkov a vykonával  zárobkovú  činnosť v inom  členskom  štáte,  ako  je  štát  jeho  bydliska  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 12. decembra  2002,  de  Groot, C‑385/00,  EU:C:2002:750,  bod 76 a citovanú  judikatúru).
Aj  keď  článok 45 ZFEÚ  bráni  akémukoľvek  opatreniu,  ktoré  aj  keď  sa  uplatňuje  bez  diskriminácie  na  základe  štátnej  príslušnosti,  môže  brániť  výkonu  základnej  slobody  pohybu  štátnymi  príslušníkmi  Únie  alebo  robiť  tento  výkon  menej  atraktívnym,  uvedený  článok  nepriznáva  pracovníkovi,  ktorý  sa  premiestňuje  do  iného  členského  štátu,  ako  je  jeho  členský  štát  pôvodu,  právo  dovolávať  sa v hostiteľskom  členskom  štáte  rovnakého  sociálneho  poistenia,  ako  je  poistenie,  ktoré  by  mal  vo  svojom  členskom  štáte  pôvodu v súlade s právnou  úpravou  tohto  členského  štátu  (rozsudok z 19. septembra  2019,  van  den  Berg a i., C‑95/18 a C‑96/18,  EU:C:2019:767,  bod 57,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Pokiaľ  ide  na druhej strane  o článok 48 ZFEÚ,  ktorý  stanovuje  koordináciu  právnych  predpisov  členských  štátov, a nie  ich  harmonizáciu,  hmotnoprávne a procesné  rozdiely  medzi  systémami  sociálneho  zabezpečenia  jednotlivých  členských  štátov, a teda  ani  nároky  osôb  začlenených  do  týchto  systémov  nie  sú  týmto  ustanovením  dotknuté,  pričom  každý  členský  štát  zostáva  príslušný  na  to,  aby  vo  svojich  právnych  predpisoch  určil  podmienky  poskytovania  dávok  sociálneho  zabezpečenia  pri  dodržaní  práva  Únie  (rozsudok z 19. septembra  2019,  van  den  Berg a i., C‑95/18 a C‑96/18,  EU:C:2019:767,  bod 59,  ako  aj  citovaná  judikatúra).
Treba  dodať,  že  nariadenie  č. 883/2004  nevytvára  ani  spoločný  systém  sociálneho  zabezpečenia,  pričom  jeho  jediným  cieľom  je  zabezpečiť  koordináciu  týchto  systémov  na  účely  zabezpečenia  účinného  výkonu  voľného  pohybu  osôb.  Podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  si  teda  členské  štáty  ponechávajú  právomoc  upraviť  svoje  systémy  sociálneho  zabezpečenia  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 23. januára  2020,  Bundesagentur  für  Arbeit, C‑29/19,  EU:C:2020:36,  bod 37 a citovanú  judikatúru).
Členské  štáty  však  musia  pri  výkone  svojej  právomoci  dodržiavať  právo  Únie a predovšetkým  ustanovenia  Zmluvy o FEÚ,  ktoré  priznávajú  každému  občanovi  Únie  právo  voľne  sa  pohybovať a zdržiavať  sa  na  území  členských  štátov  (rozsudok z 23. januára  2020,  Bundesagentur  für  Arbeit, C‑29/19,  EU:C:2020:36,  bod 41 a citovaná  judikatúra).
V prejednávanej  veci  je  teda  potrebné  preskúmať,  či  Rakúska  republika  neporušila  tieto  ustanovenia,  keď  sa  rozhodla  zrušiť  nárok  na  rodinné  dávky,  ktoré  dovtedy  poskytovala  rozvojovým  pracovníkom,  ktorí  priviedli  svojich  rodinných  príslušníkov  do  tretej  krajiny,  do  ktorej  boli  vyslaní.
V tejto  súvislosti z návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  vyplýva,  že  toto  zrušenie, o ktorom  rozhodol  rakúsky  zákonodarca,  má  všeobecnú  povahu a má  sa  uplatňovať  bez  rozdielu  tak  na  príjemcov,  ktorí  sú  štátnymi  príslušníkmi  tohto  členského  štátu,  ako  aj  na  štátnych  príslušníkov  iných  členských  štátov,  čo  však  prináleží  overiť  vnútroštátnemu  súdu.
Nezdá  sa  preto,  že  by  uvedené  zrušenie,  ktoré  nadobudlo  účinnosť  1. januára 2019,  viedlo k priamej  diskriminácii  na  základe  štátnej  príslušnosti.
Pokiaľ  ide o možnú  nepriamu  diskrimináciu  na  základe  štátnej  príslušnosti  dotknutých  pracovníkov v závislosti  od  členského  štátu  ich  bydliska  alebo  ich  rodinných  príslušníkov,  treba  konštatovať,  že  ani  ustanovenia  nariadenia  č. 883/2004,  konkrétne  jeho  články 7 a 67,  ktoré  majú  zabrániť  tomu,  aby  členský  štát  mohol  podmieniť  priznanie  alebo  výšku  rodinných  dávok  pobytom  rodinných  príslušníkov  pracovníka v členskom  štáte, v ktorom  je  pracovník  usadený  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 5. októbra  1995,  Imbernon  Martínez, C‑321/93,  EU:C:1995:306,  bod 21),  ani  článok 45 ZFEÚ  nestanovujú,  že  právo  na  voľný  pohyb  pracovníkov  sa  uplatňuje  mimo  územia  Únie.  Práve  naopak, z jasného  znenia  článku 45 ZFEÚ  vyplýva,  že  slobodný  pohyb  pracovníkov  „sa  zabezpečí… v rámci  Únie“.
Zrušenie  rodinných  dávok  rozvojovým  pracovníkom,  ktorí  majú  bydlisko  so  svojou  rodinou v tretej  krajine  teda  nemôže  predstavovať  nepriamu  diskrimináciu  na  území  Únie,  ak,  čo  prináleží  overiť  vnútroštátnemu  súdu,  sa  zaobchádzanie s týmito  pracovníkmi  od  1. januára  2019 v oblasti  rodinných  dávok  neodlišuje  od  toho,  či v Rakúsku  vykonávali  alebo  nevykonávali  svoje  právo  na  voľný  pohyb  tým,  že  opustili  svoj  členský  štát  pôvodu,  aby  sa  usadili v Rakúsku,  ale  závisí  výlučne  od  toho,  či  deti  dotknutých  rozvojových  pracovníkov  majú  bydlisko v tretej  krajine  alebo v inom  členskom  štáte,  vrátane  Rakúska.
Toto  konštatovanie  nie  je  spochybnené  skutočnosťou,  že  rozvojoví  pracovníci,  ktorí  už  nadobudli  nárok  na  rodinné  dávky  za  minulé  obdobia,  ho  stratili v dôsledku  nadobudnutia  účinnosti  novej  právnej  úpravy platnej od  1. januára  2019,  keďže  sa  nezdá,  že  by  strata  tohto  nároku  vznikla v dôsledku  výkonu  ich  práva  na  voľný  pohyb,  čo  prináleží  overiť  vnútroštátnemu  súdu.
V tejto  súvislosti  treba  na  jednej  strane  dodať,  že z rozsudkov z 12. júna  1980,  Laterza  (733/79,  EU:C:1980:156), a z 26. novembra  2009,  Slanina  (C‑363/08,  EU:C:2009:732),  nemožno  vyvodiť  nijaké  relevantné  usmernenie  pre  odpoveď  na  tieto  otázky,  keďže  veci, v ktorých  boli  vydané  tieto  rozsudky,  nie  sú  právne  ani  skutkovo  porovnateľné  so  situáciou, o akú  ide  vo  veci  samej,  ako  je  opísaná v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania. V týchto  veciach  totiž  išlo o zmeny  práv  nadobudnutých  po  výkone  práva  na  voľný  pohyb  štátneho  príslušníka  Únie  na  území  Únie. V prejednávanej  veci  sa  pritom  legislatívna  zmena  týka  rozvojových  pracovníkov,  ktorí  sú  vyslaní a ktorých  deti s nimi  bývajú  mimo  územia  Únie.
Na  druhej  strane  možnosť  uvádzaná  vnútroštátnym  súdom,  že  zrušenie  rodinných  dávok  rozvojovým  pracovníkom  môže  brániť  voľnému  pohybu  pracovníkov a prípadne  ho  urobiť  menej  atraktívnym,  alebo  dokonca  spôsobiť  pokles  dopytu  po  povolaní  „rozvojového  pracovníka“,  aj  keby  sa  tak v praxi  stalo,  nemôže v žiadnom  prípade  viesť ku vzniku  situácie,  ktorá  je v rozpore s článkami 45 a 48 ZFEÚ.  Ako  totiž  vyplýva z bodov 71 a 72  tohto  rozsudku,  tieto  ustanovenia  nestanovujú  harmonizáciu  systémov  sociálneho  zabezpečenia  členských  štátov,  keďže  členské  štáty  si  zachovávajú  právomoc  upraviť  svoje  systémy  sociálneho  zabezpečenia v súlade s právom  Únie a Zmluva o FEÚ  nezaručuje  pracovníkovi,  že  rozšírenie  jeho  činností  na  iný  členský  štát  alebo  ich  presun  do  iného  členského  štátu  nebude  mať  vplyv  na  oblasť  sociálneho  zabezpečenia.  Vzhľadom  na  odlišnosti v právnych  predpisoch  členských  štátov o sociálnom  zabezpečení  môže  byť  podľa  okolností  toto  rozšírenie  alebo  presun  pre  pracovníka z hľadiska  sociálnej  ochrany  buď  výhodnejšie,  alebo  nevýhodnejšie. Z toho  vyplýva,  že  aj v prípade,  keď  je  tak  ich  uplatnenie  nevýhodnejšie,  sú  takéto  právne  predpisy o sociálnom  zabezpečení v súlade s článkami 45 a 48 ZFEÚ,  ak  neznevýhodňujú  dotknutého  pracovníka  vo  vzťahu k pracovníkom,  ktorí  vykonávajú  celú  svoju  činnosť v členskom  štáte,  kde  sa  tieto  predpisy  uplatňujú,  alebo  vo  vzťahu k pracovníkom,  ktorí  tejto  právnej  úprave  už  podliehali, a ak  nevedie  jednoducho  len k tomu,  aby  sa  odvádzalo  poistné,  za  ktoré  sa  neposkytne  protiplnenie  (rozsudok  zo 14. marca 2019,  Vester, C‑134/18,  EU:C:2019:212,  bod 32 a citovaná  judikatúra).
Vzhľadom  na  všetky tieto  úvahy  treba  na  ôsmu a deviatu  otázku  odpovedať  tak,  že  články 45 a 48 ZFEÚ  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  nebránia  tomu,  aby  členský  štát  vo  všeobecnosti  zrušil  rodinné  dávky,  ktoré  dovtedy  poskytoval  rozvojovým  pracovníkom,  ktorí  priviedli  svojich  rodinných  príslušníkov  do  tretej  krajiny,  do  ktorej  boli  vyslaní,  za  predpokladu,  že  sa  toto  zrušenie  uplatňuje  jednak  bez  rozdielu  tak  na  príjemcov,  ktorí  sú  štátnymi  príslušníkmi  tohto  členského  štátu,  ako  aj  na  príjemcov,  ktorí  sú  štátnymi  príslušníkmi  iných  členských  štátov, a jednak,  že  uvedené  zrušenie  vedie k rozdielnemu  zaobchádzaniu s dotknutými  rozvojovými  pracovníkmi  nie  podľa  toho,  či  využili  svoje  právo  na  voľný  pohyb  pred  alebo  po  tomto  zrušení,  ale  podľa  toho,  či  ich  deti s nimi  žijú v členskom  štáte  alebo v tretej  krajine.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (ôsma  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 11 ods. 3 písm. a) nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia sa má vykladať v tom zmysle, že pracovníčka, ktorá je štátnou príslušníčkou členského štátu, v ktorom má ona a jej deti bydlisko, ktorá je zamestnaná na základe pracovnej zmluvy ako rozvojová pracovníčka zamestnávateľom so sídlom v inom členskom štáte, ktorá podlieha povinnému systému sociálneho zabezpečenia tohto iného členského štátu podľa právnych predpisov tohto iného členského štátu, ktorá je vyslaná do tretej krajiny nie bezprostredne po jej prijatí do zamestnania, ale po skončení obdobia prípravy v uvedenom inom členskom štáte, a ktorá sa tam následne vráti na obdobie opätovného začlenenia, sa má považovať za osobu vykonávajúcu činnosť ako zamestnanec v tomto inom členskom štáte v zmysle tohto ustanovenia.
2.
Článok 288 druhý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát prijal vnútroštátnu právnu úpravu, ktorej osobná pôsobnosť je širšia než pôsobnosť nariadenia č. 883/2004, v rozsahu, v akom stanovuje, že štátni príslušníci štátov, ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992, sa považujú za štátnych príslušníkov tohto štátu pod podmienkou, že táto právna úprava sa vykladá v súlade s týmto nariadením a že prednosť tohto nariadenia nie je spochybnená.
3.
Článok 68 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 883/2004 a článok 60 ods. 2 a 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia č. 883/2004 sa majú vykladať v tom zmysle, že vzájomne zaväzujú inštitúciu členského štátu, ktorá je prednostne príslušná, a inštitúciu príslušného členského štátu, ktorá je subsidiárne príslušná, takže žiadateľ o rodinné dávky musí podať len jednu žiadosť na jednu z týchto inštitúcií a tieto dve inštitúcie sa musia zaoberať uvedenou žiadosťou spoločne.
4.
Články 45 a 48 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát vo všeobecnosti zrušil rodinné dávky, ktoré dovtedy poskytoval rozvojovým pracovníkom, ktorí priviedli svojich rodinných príslušníkov do tretej krajiny, do ktorej boli vyslaní, za predpokladu, že sa toto zrušenie uplatňuje jednak bez rozdielu tak na príjemcov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu, ako aj na príjemcov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, a jednak, že uvedené zrušenie vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu s dotknutými rozvojovými pracovníkmi nie podľa toho, či využili svoje právo na voľný pohyb pred alebo po tomto zrušení, ale podľa toho, či ich deti s nimi žijú v členskom štáte alebo v tretej krajine.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.