CELEX: 62018TJ0108
Arbitrážna doložka
Programy Tempus IV
Dohody o grante
Zmluvná povaha sporu
Zmena kvalifikácie žaloby
Oprávnené náklady
Systémové a opakujúce sa nezrovnalosti
Úplné vymáhanie vyplatených súm
Proporcionalita
Právo byť vypočutý
Povinnosť odôvodnenia
Článok 41 Charty základných práv

)
Okolnosti predchádzajúce sporu
Žalobkyňa, Universität Koblenz‑Landau, je nemecká inštitúcia vysokoškolského vzdelávania založená podľa verejného práva.
V rokoch 2008 a 2010 žalobkyňa podpísala v rámci programov Európskej únie pre spoluprácu s tretími krajinami s cieľom modernizovať systémy vysokoškolského vzdelávania v týchto krajinách, nazvaných Tempus IV, tieto tri dohody o grante:
–
dohoda o grante z 5. decembra 2008 s referenčným číslom 2008‑4744 na realizáciu projektu „Educational Centers Network on Modern Technologies of Local Governing“ (Sieť vzdelávacích centier pre moderné techniky miestneho riadenia) (ďalej len „dohoda Ecesis“), podpísaná medzi žalobkyňou ako jediným príjemcom a Európskou komisiou,
–
dohoda o grante z 18. októbra 2010 s referenčným číslom 2010‑2844 na realizáciu projektu „Development and Integration of University Self‑assessment Systems“ (Rozvoj a integrácia univerzitných systémov vlastného hodnotenia) (ďalej len „dohoda Diusas“), podpísaná najmä medzi žalobkyňou ako koordinátorkou a spolupríjemkyňou, a Výkonnou agentúrou pre vzdelávanie, audiovizuálny sektor a kultúru (EACEA),
–
dohoda o grante z 30. septembra 2010 s referenčným číslom 2010-2862 týkajúca sa realizácie projektu „Development of Quality Assurance System in Turkmenistan on the base of Bologna Standards“ (Rozvoj systému poistenia kvality v Turkmenistane na základe kritérií Boloňského procesu) (ďalej len „Dohoda Deque“), podpísaná najmä medzi žalobkyňou ako koordinátorkou a spolupríjemkyňou, a EACEA.
[
omissis
]
Listom z 21. decembra 2017 (ďalej len „list z 21. decembra 2017“) EACEA informovala žalobkyňu, že sa rozhodla vymáhať sumu 756381,89 eura na základe dohody Ecesis. Pokiaľ ide o dohody Diusas a Deque, žalobkyňu informovala o svojom úmysle žiadať iba vrátenie súm, ktoré prijala v rámci týchto zmlúv ako konečná príjemkyňa, a teda vylúčila sumy, ktoré žalobkyňa previedla na spolupríjemcov, ktorých výšku jej ešte mala oznámiť. EACEA spresnila, že ak nedostane informácie o sumách vyplatených spolupríjemcom na základe týchto dvoch dohôd, požiada o vrátenie celej sumy alebo vrátenie „vyššej“ sumy.
Listom zo 7. februára 2018 (ďalej len „list zo 7. februára 2018“) EACEA na jednej strane konštatovala, že žalobkyňa nepredložila informácie potrebné na určenie výšky súm, ktoré jej boli vyplatené na základe dohôd Diusas a Deque, a následne prevedené iným spolupríjemcom. Na druhej strane EACEA uviedla, že sa s nimi sama skontaktovala a že od niektorých z nich získala požadované informácie. Na základe takto získaných informácií EACEA stanovila sumu, ktorá sa má vrátiť, na 695919,31 eura pre dohodu Diusas a na 343525,10 eura pre dohodu Deque. EACEA žalobkyňu vyzvala, aby jej v prípade potreby predložila svoje pripomienky v lehote pätnástich kalendárnych dní, pričom spresnila, že v prípade nepredloženia týchto pripomienok pristúpi k vymáhaniu vyššie uvedených súm.
Dňa 13. februára 2018 EACEA zaslala žalobkyni oznámenie o dlhu vo výške 756381,89 eura na základe dohody Ecesis (ďalej len „oznámenie o dlhu“).
Celková suma požadovaná na základe troch dohôd tak predstavovala 1795826,30 eura.
Konanie
Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 22. februára 2018 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie. Táto žaloba smerovala proti „Komisii… zastúpenej EACEA“.
V súlade s rozhodnutím predsedu Všeobecného súdu z 28. marca 2018 bola táto žaloba považovaná za žalobu smerujúcu proti EACEA, ako aj proti Komisii.
Samostatným podaním podaným do kancelárie Všeobecného súdu 4. mája 2018 Komisia vzniesla námietku neprípustnosti na základe článku 130 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v rozsahu, v akom žaloba smeruje proti nej. Žalobkyňa predložila svoje pripomienky k tejto námietke 18. júna 2018.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. júna 2018 predložila EACEA svoje vyjadrenie k žalobe.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 7. augusta 2018 podala žalobkyňa repliku.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 25. septembra 2018 predložila EACEA dupliku.
Listom z 8. októbra 2018 Všeobecný súd na základe článku 89 ods. 3 písm. d) rokovacieho poriadku vyzval Komisiu, aby predložila určité dokumenty. Komisia tejto výzve vyhovela v stanovenej lehote.
Listom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 2. novembra 2018 žalobkyňa podala svoje pripomienky k dokumentom predloženým Komisiou.
Na základe žiadostí žalobkyne bolo konanie dvakrát prerušené, a to rozhodnutiami z 28. februára a 11. júna 2019 z dôvodu, že žalobkyňa a EACEA začali rokovania s cieľom dospieť k prípadnému urovnaniu sporu zmierom.
Rozhodnutím z 5. septembra 2019 bol tretí návrh na prerušenie konania zamietnutý.
Uznesením z 23. októbra 2019, Universität Koblenz‑Landau/Komisia a EACEA (
T‑108/18
, neuverejnené,
EU:T:2019:768
), Všeobecný súd zamietol žalobu ako neprípustnú v rozsahu, v akom smerovala proti Komisii, a uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania súvisiace s týmto konaním.
Keďže sa rozhodnutím predsedu Všeobecného súdu z 24. októbra 2019 zmenilo zloženie komôr Všeobecného súdu, na základe článku 27 ods. 5 rokovacieho poriadku bola táto vec pridelená desiatej komore.
V súlade s článkom 106 ods. 2 rokovacieho poriadku EACEA podala 6. novembra 2019 žiadosť o vypočutie na pojednávaní.
Rozhodnutím z 11. marca 2020 Všeobecný súd podľa článku 28 rokovacieho poriadku rozhodol o postúpení veci desiatej komore zasadajúcej v rozšírenom päťčlennom zložení.
V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania z 12. marca a 27. mája 2020, prijatých na základe článku 89 ods. 3 písm. a) a d) rokovacieho poriadku, Všeobecný súd položil otázky účastníkom konania, ktorí na ne odpovedali v stanovených lehotách.
Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o začatí ústnej časti konania.
Dňa 16. septembra 2020 boli prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Všeobecným súdom vypočuté na pojednávaní, ktorým sa skončila ústna časť konania.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 3. februára 2021 žalobkyňa podala žiadosť o opätovné začatie ústnej časti konania podľa článku 113 ods. 2 písm. c) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu na základe uznesenia prokuratúry v Koblenzi z 28. decembra 2020, ktoré jej bolo doručené 28. januára 2021. Rozhodnutím zo 4. februára 2021 predseda desiatej rozšírenej komory Všeobecného súdu zamietol túto žiadosť, o čom boli účastníci konania informovaní listami kancelárie z 5. februára 2021.
Návrhy
Žalobkyňa vo svojej žalobe navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil list z 21. decembra 2017,
–
zrušil list zo 7. februára 2018,
–
zrušil nútený výkon listu z 21. decembra 2017 a listu zo 7. februára 2018, ako aj [oznámenia o dlhu], až kým sa s konečnou platnosťou nerozhodne o tejto žalobe o neplatnosť,
–
uložil žalovanej povinnosť nahradiť trovy konania.
Žalobkyňa v replike subsidiárne navrhuje, aby Všeobecný súd prekvalifikoval túto žalobu na žalobu založenú na článku 272 ZFEÚ a určil, že pohľadávka vo výške 756381,89 eura vyžadovaná na základe dohody Ecesis a pohľadávka vo výške 1039444,41 eura vyžadovaná na základe dohôd o grante Diusas a Deque neexistujú.
Okrem toho žalobkyňa uviedla, že už nie je potrebné rozhodnúť o treťom žalobnom návrhu uvedenom v žalobe, keďže EACEA sa rozhodla pozastaviť vymáhanie súm požadovaných v listoch z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018, o čom bola žalobkyňa informovaná listom z 9. apríla 2018, predloženým v prílohe C.5 vyjadrenia k žalobe. Žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na otázku položenú v tejto súvislosti Všeobecným súdom potvrdila, že vzala späť svoj tretí žalobný návrh, čo sa zaznamenalo v zápisnici z pojednávania.
EACEA navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol žalobu ako zjavne neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú,
–
uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.
Na pojednávaní EACEA vyhlásila, že berie späť spochybnenie svojho postavenia žalovanej, a teda prípustnosti žaloby v rozsahu, v akom smerovala proti nej, čo sa zaznamenalo v zápisnici z pojednávania.
Právny stav
O právomoci Všeobecného súdu a o námietkach neprípustnosti vznesených EACEA
[
omissis
]
O prekvalifikovaní žaloby na žalobu založenú na článku 272 ZFEÚ
[
omissis
]
Z vyššie uvedeného vyplýva, že jednak túto žalobu pôvodne podanú na základe článku 263 ZFEÚ treba prekvalifikovať na žalobu podanú na základe článku 272 ZFEÚ, a jednak, že Všeobecný súd má právomoc rozhodnúť o tejto žalobe v súlade s článkom 272 ZFEÚ a arbitrážnymi doložkami obsiahnutými v článku I.8 dohody Ecesis a v článku I.9 dohôd Diusas a Deque.
O veci samej
Na podporu žaloby žalobkyňa uvádza štyri žalobné dôvody založené po prvé na porušení práva byť vypočutý, po druhé na „nesprávnom uplatnení európskeho práva“, po tretie na nedostatku odôvodnenia a po štvrté na porušení zásady proporcionality.
Najskôr treba preskúmať prvý a tretí dôvod, ďalej druhý dôvod, a nakoniec štvrtý dôvod.
O prvom a treťom žalobnom dôvode, z ktorých prvý je založený na porušení práva byť vypočutý a tretí na nedostatku odôvodnenia
–
O možnosti odvolávať sa na právo byť vypočutý a povinnosť odôvodnenia v rámci sporu zmluvnej povahy
EACEA tvrdí, že právo byť vypočutý a povinnosť odôvodnenia nemožno účinne uplatniť v rámci sporu zmluvnej povahy. Podľa EACEA teda nemala ani povinnosť vypočuť žalobkyňu predtým, ako jej zaslala listy z 21. decembra 2017 a 8. februára 2018 a oznámenie o dlhu, ani povinnosť ich odôvodniť.
Túto námietku treba zamietnuť.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že právo byť vypočutý a povinnosť odôvodnenia, na ktoré sa odvoláva žalobkyňa v rámci svojho prvého a tretieho žalobného dôvodu, boli zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) a c) Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), podľa ktorého sú inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie povinné jednak rešpektovať právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať, a jednak odôvodniť svoje rozhodnutia.
Všeobecný súd už mal príležitosť rozhodnúť, že Charta, ktorá je súčasťou primárneho práva, vo svojom článku 51 ods. 1 bez výnimky stanovuje, že jej ustanovenia „sú pri dodržaní zásady subsidiarity určené pre inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie“ a že základné práva preto ako také majú upravovať výkon právomocí zverených inštitúciám Únie, a to aj v rámci zmlúv (rozsudky z 3. mája 2018, Sigma Orionis/Komisia,
T‑48/16
,
EU:T:2018:245
, body
a
, a z 3. mája 2018, Sigma Orionis/REA,
T‑47/16
, neuverejnený,
EU:T:2018:247
, body
a
; pozri tiež analogicky rozsudok z 13. mája 2020, Talanton/Komisia,
T‑195/18
, neuverejnený, napadnutý odvolaním,
EU:T:2020:194
, bod
).
Rovnako podľa Súdneho dvora, ak inštitúcie, orgány, úrady alebo agentúry Únie vykonávajú zmluvu, naďalej podliehajú povinnostiam, ktoré im vyplývajú z Charty a všeobecných zásad práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, ADR Center/Komisia,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, bod
).
Súdny dvor tiež zdôraznil, že ak sa zmluvné strany rozhodnú vo svojej zmluve prostredníctvom arbitrážnej doložky zveriť súdu Únie právomoc rozhodovať o sporoch týkajúcich sa tejto zmluvy, tento súd bude mať právomoc posúdiť prípadné porušenia Charty a všeobecných zásad práva Únie bez ohľadu na uplatniteľné právo zakotvené v uvedenej zmluve (rozsudok zo 16. júla 2020, Inclusion Alliance for Europe/Komisia,
C‑378/16 P
,
EU:C:2020:575
, bod
).
Okrem toho treba zdôrazniť, že inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie nie sú úplne porovnateľné so súkromnými zmluvnými stranami, ak konajú v zmluvnom rámci. Na jednej strane sa tak granty, ktoré tieto subjekty poskytli, vyplácajú z verejných zdrojov Únie, takže keď inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie poskytujú takéto granty, naďalej podliehajú najmä rozpočtovým požiadavkám vyplývajúcim z článku 317 ZFEÚ a finančným pravidlám, ktoré v tejto súvislosti stanovuje uplatniteľné rozpočtové nariadenie. Na druhej strane v prípade zmluvy obsahujúcej, ako je to v prejednávanej veci, arbitrážnu doložku priznávajúcu právomoc súdu Únie, najmä Komisia disponuje mimoriadnymi právomocami podľa všeobecného práva, ktoré jej umožňujú formálne stanoviť zmluvnú pohľadávku tým, že jednostranne prijme na základe článku 72 ods. 2 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (
Ú. v. ES L 248, 2002, s. 1
; Mim. vyd. 01/004, s. 74) alebo článku 79 ods. 2 nariadenia č. 966/2012 rozhodnutie predstavujúce exekučný titul podľa článku 299 ZFEÚ, ktorého účinky a vykonateľnosť vyplývajú z týchto ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2020, ADR Center/Komisia,
C‑584/17 P
,
EU:C:2020:576
, body
až
a
). Navyše je nutné konštatovať, že podľa článku 108 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1605/2002 a článku 121 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 966/2012 môže byť grant priznaný buď písomnou dohodou, alebo rozhodnutím Komisie oznámeným príjemcovi. Normotvorca Únie tak stanovil, že grant možno poskytnúť tak zmluvne, ako aj administratívnou cestou. Inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie sa však nemôžu svojvoľne vyhnúť svojim povinnostiam vyplývajúcim z primárneho práva, vrátane Charty, v závislosti od ich rozhodnutia priznať granty skôr prostredníctvom dohody než rozhodnutím.
Preto je opodstatnené zamietnuť námietku EACEA týkajúcu sa možnosti odvolávať sa na právo byť vypočutý a povinnosť odôvodnenia v sporoch zmluvnej povahy.
–
O práve byť vypočutý
[
omissis
]
V prvom rade treba overiť, či EACEA žalobkyni zaručila možnosť oznámiť účinne a efektívne svoje stanovisko predtým, ako jej zaslala listy z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 a oznámenie o dlhu z 13. februára 2018.
Súdny dvor už totiž mal príležitosť rozhodnúť, že inštitúcie, orgány, úrady alebo agentúry Únie boli povinné najmä v súlade s požiadavkami zásady riadnej správy vecí verejných dodržiavať zásadu kontradiktórnosti v rámci postupu auditu, akým je postup upravený v článku II.19 sporných dohôd. Inštitúcie, orgány, úrady alebo agentúry Únie musia získať všetky relevantné informácie, a najmä tie, ktoré im môže zmluvný partner poskytnúť, pred prijatím rozhodnutia o vymáhaní, vydaní oznámenia o dlhu, vypovedaní zmluvy alebo odmietnutí vykonať dodatočné platby zmluvnému partnerovi (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júna 2015, EMA/Komisia,
C‑100/14 P
, neuverejnený,
EU:C:2015:382
, bod
).
V tejto súvislosti po prvé Všeobecný súd konštatuje, že návrh správy o audite bol oznámený žalobkyni a že EACEA ju vyzvala, aby uviedla svoje stanovisko k zisteniam audítorov, čo v skutočnosti podrobne uviedla vo svojich listoch z 29. septembra a 11. novembra 2016 (pozri body 10 a 11 vyššie). Osobitne návrh správy o audite poukazoval na potenciálne systémovú a opakujúcu sa povahu zistených nezrovnalostí. Vo vyššie uvedených listoch žalobkyňa zaujala stanovisko ku všetkým zisteniam uvedeným v návrhu správy o audite.
Po druhé listom z 26. júla 2017 EACEA zaslala žalobkyni záverečnú správu o audite a záverečnú správu OLAF‑u. Prvá poukazovala na pripomienky a dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila vo svojich listoch z 29. septembra a 11. novembra 2016 v súvislosti s každým z 35 finančných zistení (Financial Audit Findings) a zo 7 zistení týkajúcich sa riadenia (Management Audit Findings), pričom vždy vysvetlila posúdenia, ktoré v tejto súvislosti uskutočnili audítori.
Po tretie v liste z 26. júla 2017 EACEA uviedla, že z dôvodu závažnosti zistených nezrovnalostí, ako aj ich systémovej a opakujúcej sa povahy, zamýšľala vymáhať všetky sumy vyplatené žalobkyni na základe sporných dohôd. Žalobkyňa bola vyzvaná, aby predložila svoje pripomienky k plánovanému vymáhaniu v lehote 60 dní.
Žalobkyňa vyhovela tejto výzve listom z 25. septembra 2017 a opätovne predložila dokumenty.
Za týchto okolností EACEA listom z 21. decembra 2017 najmä v súvislosti s dohodami Diusas a Deque oznámila svoj úmysel požadovať vrátenie sumy zodpovedajúcej sume, ktorú dostala žalobkyňa ako konečný príjemca, a že vzhľadom na skutočnosť, že žalobkyňa neposkytla potrebné informácie, ktoré by jej umožnili preukázať existenciu tejto sumy, nemala inú možnosť, než ju určiť na základe dostupných informácií. EACEA tiež informovala žalobkyňu o svojom rozhodnutí vymáhať celkovú sumu, ktorú vyplatila na základe dohody Ecesis, v rámci ktorej bola žalobkyňa jediným príjemcom.
Listom zo 7. februára 2018 EACEA stanovila sumy, ktoré sa majú vymáhať na základe dohôd Diusas a Deque na základe informácií, ktoré sama mohla získať od niektorých spolupríjemcov.
Za týchto okolností treba konštatovať, že žalobkyňa mala možnosť účelne a efektívne a pri mnohých príležitostiach oznámiť svoje stanovisko predtým, ako jej boli oznámené listy z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018, ako aj oznámenie o dlhu, a to tak pokiaľ ide o povahu a rozsah konštatovaných nezrovnalostí, ako aj pokiaľ ide o sumy, ktoré sa majú vymáhať.
V druhom rade však žalobkyňa tvrdí, že nemohla predložiť originály niektorých faktúr, ktoré požadovala EACEA vo svojom liste z 26. júla 2017, z dôvodu, že v tom čase ich už nemala k dispozícii, pretože tieto faktúry boli zaistené v rámci prebiehajúceho trestného konania vedeného prokuratúrou v Koblenzi.
V tejto súvislosti treba uviesť, že v zásade objektívna a preukázaná nemožnosť predložiť určité dokumenty na žiadosť EACEA z dôvodov, ktoré nemožno pripísať dotknutej osobe, môže v určitých prípadoch zbaviť túto osobu akejkoľvek možnosti účinne a efektívne oznámiť svoje stanovisko, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré sú predmetom týchto dokumentov, ak ich nepredloženie malo vplyv na určenie súm, ktoré sú predmetom žiadostí o vrátenie.
V tomto prípade to tak však nie je. Hoci je totiž nesporné, že žalobkyňa nemohla objektívne a preukázateľne z dôvodov, ktoré jej nemožno pripísať, predložiť originály faktúr, ktoré požadovala EACEA vo svojom liste z 26. júla 2017, nič to nemení na tom, že toto nepredloženie nemalo nijaký vplyv na určenie súm, ktoré sú predmetom žiadostí o vrátenie uvedených v listoch z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 a v oznámení o dlhu z 13. februára 2018.
Na jednej strane totiž zo spisu vyplýva, že k zaisteniu dokumentov prokuratúrou v Koblenzi došlo 22. júna 2017, zatiaľ čo tak audit, ako aj vyšetrovanie OLAF‑u boli vykonané v období od roku 2014 do roku 2016, to znamená pred predmetným zaistením, takže tak audítori, ako aj OLAF sa mohli oboznámiť s obsahom dotknutých faktúr a vyvodiť z toho primerané závery, ako to navyše pripúšťa žalobkyňa vo svojich pripomienkach v odpovedi na opatrenie na zabezpečenie priebehu konania prijaté Všeobecným súdom 27. mája 2020. K tomuto zaisteniu tiež došlo po tom, čo bol žalobkyni 22. apríla 2016 oznámený návrh správy o audite, ktorý už obsahoval podstatu zistení týkajúcich sa správy sporných dohôd. Z uvedenej správy predovšetkým vyplýva, že závery audítorov sa zakladajú na preskúmaní takmer všetkých nákladov požadovaných v rámci sporných dohôd (pozri bod 7 vyššie). Navyše listami z 29. septembra a 11. novembra 2016, teda stále dlho pred predmetným zaistením, žalobkyňa predložila svoje pripomienky k zisteniam uvedeným v návrhu správy o audite, takže sa v tom čase mohla oboznámiť so všetkými relevantnými dokumentmi, ktoré mala k dispozícii, vrátane faktúr, ktoré boli predmetom následného zaistenia, a vyjadriť tak svoje stanovisko s úplnou znalosťou veci.
Na druhej strane je pravda, že EACEA vo svojom liste z 26. júla 2017 požiadala o predloženie určitých originálov faktúr. V liste z 21. decembra 2017 však EACEA vzala na vedomie skutočnosť, že žalobkyňa nemala k dispozícii požadované originály faktúr a že ich preto nemohla predložiť. Nevyvodila však z toho nijaký dôsledok. Zo žiadneho údaja tohto listu alebo listu zo 7. februára 2018 totiž nevyplýva, že nepredloženie uvedených faktúr malo nejaký vplyv na určenie súm, ktoré sú predmetom žiadostí o vrátenie obsiahnutých v listoch z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 a v oznámení o dlhu z 13. februára 2018. Ako vysvetľuje EACEA vo svojej odpovedi na otázku položenú v rámci opatrenia na zabezpečenie priebehu konania z 12. marca 2020 a na pojednávaní, pričom žalobkyňa jej v tejto súvislosti neprotirečí, niektoré z mnohých nezrovnalostí zistených v záverečných správach o audite a OLAF‑u sa týkali najmä nezrovnalostí týkajúcich sa obsahu faktúr (pozri bod 15 vyššie), a nie skutočnosti, že neboli originálne.
Okrem toho ani skutočnosť, že žalobkyňa nemala k dispozícii požadované originály faktúr, nemohla brániť predloženiu informácií potrebných na rozdelenie, o ktoré žiadala EACEA, medzi sumy, ktoré žalobkyňa získala ako konečný príjemca dohôd Diusas a Deque, a sumy, ktoré žalobkyňa previedla na spolupríjemcov uvedených dohôd. Podľa listu EACEA z 26. júla 2017 sa totiž toto rozdelenie malo vykonať na základe bankových prevodov alebo bankových výpisov, a nie na základe uvedených faktúr.
Z toho vyplýva, že nepredloženie originálov faktúr požadovaných EACEA v jej liste z 26. júla 2017 nemalo nijaký vplyv na určenie súm, ktoré sú predmetom žiadostí o vrátenie uvedených v listoch z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 a v oznámení o dlhu.
Prvý žalobný dôvod založený na porušení práva byť vypočutý musí byť preto zamietnutý ako nedôvodný.
–
O povinnosti odôvodnenia
[
omissis
]
Rozsah povinnosti odôvodnenia sa musí posúdiť v závislosti od konkrétnych okolností, najmä od obsahu aktu, povahy uvedených dôvodov a možného záujmu adresáta o poskytnutie vysvetlení, a na posúdenie dostatočnosti odôvodnenia je nutné situovať ho do skutkového a právneho kontextu, v ktorom bol dotknutý akt prijatý. Akt je teda dostatočne odôvodnený, pokiaľ bol prijatý v kontexte, ktorý bol dotknutému adresátovi známy a ktorý mu umožňuje pochopiť dosah opatrenia, ktoré bolo vo vzťahu k nemu prijaté (pozri analogicky rozsudky z 15. novembra 2012, Rada/Bamba,
C‑417/11 P
,
EU:C:2012:718
, body
a
a citovanú judikatúru; z 24. októbra 2011, P/Parlament,
T‑213/10 P
,
EU:T:2011:617
, bod
, a z 27. septembra 2012, Applied Microengineering/Komisia,
T‑387/09
,
EU:T:2012:501
, body
až
)
V danom prípade po prvé Všeobecný súd konštatuje, že v listoch z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 je jasne uvedený právny základ zamýšľaného vymáhania, konkrétne článok II.19 ods. 3 a 5 sporných dohôd a článok 135 ods. 4 nariadenia č. 966/2012 (pozri body 16 až 20 vyššie), a sumy, ktoré EACEA považovala za sumy, ktoré sa majú vymáhať.
Po druhé početná písomná korešpondencia medzi účastníkmi konania, ku ktorej došlo od oznámenia návrhu správy o audite žalobkyni listom z 22. apríla 2016 a pripomenutá v bodoch 7 až 20 vyššie, obsahuje dostatočné a zhodujúce sa informácie umožňujúce žalobkyni pochopiť dôvody, pre ktoré sa EACEA rozhodla požadovať predmetné vrátenie, a spôsob, akým boli určené sumy, ktoré sa majú vrátiť. Konkrétne ako bolo uvedené v bodoch 80 a 81 vyššie, záverečná správa o audite, o ktorej závery sa opiera EACEA na účely zamýšľaného vymáhania, zohľadnila všetky pripomienky žalobkyne a dôkazy, ktoré predložila, preskúmala ich a zamietla ich individuálne, pričom zakaždým vysvetlila dôvody, pre ktoré tieto pripomienky alebo dôkazy nespochybnili zistenia, ku ktorým dospeli audítori.
Po tretie EACEA v liste z 21. decembra 2017 na jednej strane odpovedala na všetky tvrdenia uvedené žalobkyňou v jej listoch z 9. augusta a 25. septembra 2017 a na druhej strane jasne vysvetlila, že sumy, ktoré sa majú vymáhať, neboli určené na základe nákladov považovaných za neoprávnené, ale na základe zistenia závažných, systémových a opakujúcich sa nezrovnalostí pri vykonávaní sporných dohôd.
Z toho vyplýva, že listy z 21. decembra 2017 a 7. februára 2018 obsahujú dostatočné odôvodnenie, ktoré žalobkyni umožňuje pochopiť dôvody, pre ktoré sa EACEA rozhodla požadovať vrátenie dotknutých súm a od súdu Únie vykonať svoje preskúmanie.
Tretí žalobný dôvod založený na chýbajúcom alebo nedostatočnom odôvodnení sa preto musí zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom žalobnom dôvode založenom na „nesprávnom uplatnení európskeho práva“
[
omissis
]
–
O prvej výhrade založenej na neexistencii právneho základu umožňujúceho úplné vymáhanie vyplatených súm
Žalobkyňa sa domnieva, že ani článok II.19 ods. 3 a 5 sporných dohôd, ani článok 135 ods. 4 nariadenia č. 966/2012 neumožňujú EACEA pristúpiť k úplnému vymáhaniu súm, ktoré jej boli vyplatené v rámci sporných dohôd.
EACEA tvrdenia žalobkyne spochybňuje.
V prejednávanej veci Všeobecný súd konštatuje, že v súlade s článkom I.8 prvým odsekom dohody Ecesis sa poskytnutie grantu, ktorého sa týka, riadi ustanoveniami tejto dohody, pričom sa „uplatnia pravidlá Spoločenstva“, a subsidiárne belgické právo týkajúce sa poskytovania grantov. Pokiaľ ide o dohody Diusas a Deque, podľa článku I.9 oboch týchto dohôd sa riadia uplatniteľnými zmluvnými ustanoveniami a pravidlami práva Únie.
V prvom rade, pokiaľ ide o relevantné zmluvné ustanovenia, treba uviesť, že v súlade s článkom II.19 ods. 3 oboch týchto dohôd má EACEA právo vykonávať kontroly týkajúce sa využívania grantov. Podľa tohto ustanovenia môžu výsledky kontrol viesť k rozhodnutiam o vymáhaní. Rovnako článok II.19 ods. 5 dohôd spresňuje, že OLAF má právo vykonávať kontroly, ktoré môžu tiež viesť k rozhodnutiam o vymáhaní.
Tieto doložky, o ktorých žalobkyňa tvrdí, že boli porušené, teda nevylučujú možnosť EACEA pristúpiť k úplnému vymáhaniu súm vyplatených na základe uvedených dohôd. Uvádzajú totiž, že EACEA môže pristúpiť k „vymáhaniu“ grantov bez akéhokoľvek obmedzenia v tejto súvislosti.
V druhom rade, pokiaľ ide o „uplatniteľné pravidlá Únie“ v zmysle článku I.8 prvého odseku dohody Ecesis a článku I.9 dohôd Diusas a Deque, Všeobecný súd uvádza, že v prejednávanej veci sú uplatniteľné
rationae temporis
najskôr nariadenie č. 1605/2002, zrušené s účinnosťou od 1. januára 2013 (článok 212 nariadenia č. 966/2012), a ďalej nariadenie č. 966/2012, pričom toto posledné uvedené nariadenie bolo zrušené s účinnosťou od 2. augusta 2018 nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2018/1046 z 18. júla 2018 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Únie, o zmene nariadení (EÚ) č. 1296/2013, (EÚ) č. 1301/2013, (EÚ) č. 1303/2013, (EÚ) č. 1304/2013, (EÚ) č. 1309/2013, (EÚ) č. 1316/2013, (EÚ) č. 223/2014, (EÚ) č. 283/2014 a rozhodnutia č. 541/2014/EÚ a o zrušení nariadenia (EÚ, Euratom) č. 966/2012 (
Ú. v. EÚ L 193, 2018, s. 1
). Podľa článku 187 druhého odseku nariadenia č. 1605/2002 a článku 212 nariadenia č. 966/2012 sa totiž nariadenie č. 1605/2002 vo všeobecnosti uplatňovalo od 1. januára 2003 do 1. januára 2013, zatiaľ čo sporné dohody boli uzavreté v rokoch 2008 a 2010 (pozri bod 2 vyššie). Navyše obdobie plnenia dohôd a v dôsledku toho obdobie, ktoré bolo predmetom auditu, bolo obdobie od 15. januára 2009 do 14. januára 2011 pre dohodu Ecesis, od 15. októbra 2010 do 14. októbra 2012, pokiaľ ide o dohodu Diusas, a od 15. októbra 2010 do 14. októbra 2013 pre dohodu Deque. Z toho jednak vyplýva, že nariadenie č. 1605/2002 bolo uplatniteľné
rationae temporis
na dohody Ecesis a Diusas, a jednak, že to isté nariadenie a nariadenie č. 966/2012 boli postupne uplatniteľné na dohodu Deque.
Podľa článku 119 ods. 2 nariadenia č. 1605/2002 „v prípade, že príjemca nedodrží svoje záväzky, vyplácanie grantu sa pozastaví a zníži alebo ukončí v prípadoch ustanovených vo vykonávacích predpisoch potom, ako príjemca dostal príležitosť predložiť svoje pripomienky“. Použitie výrazu „ukončí“ tak odkazuje na hypotézu vymáhania všetkých prijatých súm.
Pokiaľ ide o článok 135 ods. 4 nariadenia č. 966/2012, tento je formulovaný takto:
„Ak je možné takéto chyby, nezrovnalosti alebo podvod pripísať príjemcovi alebo ak príjemca porušil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z dohody alebo rozhodnutia o grante, zodpovedný povoľujúci úradník môže okrem toho znížiť výšku grantu alebo vymôcť sumy vyplatené neoprávnene v rámci dohody alebo rozhodnutia o grante v pomere k závažnosti chýb, nezrovnalostí alebo podvodu alebo porušenia povinností, a to za predpokladu, že príjemca dostal príležitosť na vyjadrenie pripomienok.“
Okrem toho článok 135 ods. 5 nariadenia č. 966/2012 stanovuje:
„Ak kontroly alebo audity preukážu systémové alebo opakujúce sa chyby, nezrovnalosti, podvod alebo porušenie povinností, ktoré možno pripísať príjemcovi a ktoré majú významný dosah na viaceré granty udelené uvedenému príjemcovi za podobných podmienok, zodpovedný povoľujúci úradník môže pozastaviť čerpanie všetkých príslušných grantov, alebo podľa potreby vypovedať príslušné dohody o grante s uvedeným príjemcom alebo zrušiť rozhodnutia o grante pre uvedeného príjemcu, a to v pomere k závažnosti chýb, nezrovnalostí, podvodu alebo porušenia povinností, za predpokladu, že príjemca dostal príležitosť na vyjadrenie pripomienok.
Zodpovedný povoľujúci úradník môže okrem toho po námietkovom konaní znížiť granty alebo vymôcť neoprávnene vyplatené sumy vo vzťahu k všetkým grantom dotknutým systémovými alebo opakujúcimi sa chybami, nezrovnalosťami, podvodom alebo porušením povinností uvedenými v prvom pododseku, ktorých audit možno uskutočniť v súlade s dohodami alebo rozhodnutiami o grante.“
Ani článok 119 ods. 2 nariadenia č. 1605/2002, ani článok 135 ods. 4 nariadenia č. 966/2012 tak nebránia úplnému vymáhaniu grantu. Na jednej strane totiž stačí uviesť, že toto posledné uvedené ustanovenie výslovne vyžaduje zohľadniť závažnosť zistených chýb, nezrovnalostí, podvodov alebo porušení povinností. Skutočnosť, že tieto porušenia majú systémovú alebo opakujúcu sa povahu, je teda evidentne skutočnosťou, ktorú treba zohľadniť pri posúdení závažnosti uvedených nezrovnalostí. Preto ak je závažnosť zistených chýb, nezrovnalostí, podvodov alebo porušení povinností taká, že ohrozuje celý systém kontroly a riadenia dotknutých dohôd, a teda všetky požadované výdavky, potom úplné vymáhanie vyplatených súm nemožno považovať za neprimerané.
Tento záver navyše potvrdzuje aj článok 135 ods. 5 druhý pododsek nariadenia č. 966/2012, podľa ktorého v prípade systémových a opakujúcich sa nezrovnalostí, ktoré možno pripísať príjemcovi a ktoré majú významný vplyv na viaceré granty, môže povoľujúci úradník „vymôcť neoprávnene vyplatené sumy“ na základe všetkých dohôd dotknutých týmito nezrovnalosťami. Toto ustanovenie teda nevylučuje možnosť pristúpiť k úplnému vymáhaniu daného grantu, ak závažnosť zistených nezrovnalostí je taká, že všetky predmetné sumy treba považovať za neoprávnene vyplatené.
Tento záver je tiež v súlade so zásadou riadneho finančného hospodárenia s prostriedkami Únie stanovenou v článku 317 ZFEÚ. V prípade nedodržania podmienok stanovených dohodou o grante sú teda inštitúcie, orgány, úrady alebo agentúry Únie povinné vymáhať vyplatený grant až do výšky súm, ktoré sa považujú za nespoľahlivé alebo neoveriteľné.
Navyše súd Únie už mal príležitosť rozhodnúť, že v systéme poskytovania finančnej pomoci Únie podlieha použitie tejto pomoci pravidlám, ktoré môžu viesť k čiastočnému alebo úplnému vráteniu už poskytnutej pomoci (rozsudky zo 7. júla 2010, Komisia/Hellenic Ventures a i.,
T‑44/06
, neuverejnený,
EU:T:2010:284
, bod
, a zo 16. decembra 2010, Komisia/Arci Nuova associazione comitato di Cagliari a Gessa,
T‑259/09
, neuverejnený,
EU:T:2010:536
, bod
).
Vzhľadom na už vyššie uvedené z toho vyplýva, že zmluvné ustanovenia a relevantné ustanovenia nariadení č. 1605/2002 a 966/2012, ako ich vykladá súd Únie, v zásade nebránia EACEA, aby pristúpila k vymáhaniu všetkých súm vyplatených žalobkyni na základe sporných dohôd. Otázka, či je takéto vymáhanie v prejednávanej veci v súlade so zásadou proporcionality, je predmetom štvrtého žalobného dôvodu, a teda bude preskúmaná nižšie.
Preto treba zamietnuť prvú výhradu druhého žalobného dôvodu ako nedôvodnú.
–
O druhej výhrade založenej na neexistencii systémových a opakujúcich sa nezrovnalostí
[
omissis
]
Nakoniec žalobkyňa nemôže vyvodzovať nijaké tvrdenie zo skutočnosti, že článok 135 ods. 4 nariadenia č. 966/2012 neodkazuje na systémové a opakujúce sa nezrovnalosti alebo že tieto pojmy nie sú v uvedenom nariadení definované. Stačí totiž na jednej strane uviesť, že toto ustanovenie výslovne vyžaduje, aby sa zohľadnila závažnosť zistených nezrovnalostí. Skutočnosť, že tieto nezrovnalosti majú systémovú alebo opakujúcu sa povahu, je zjavne skutočnosťou, ktorú treba zohľadniť pri posúdení závažnosti uvedených nezrovnalostí. Na druhej strane skutočnosť, že nariadenie č. 966/2012 používa tieto pojmy najmä vo svojom článku 135 ods. 5 bez toho, aby ich výslovne definoval, nemôže mať nijaký vplyv na zamýšľané vymáhanie, keďže obsah týchto pojmov nepochybne vyplýva z ich obvyklého významu, podľa ktorého sú systémové a opakujúce sa nezrovnalosti tie, ktoré sa vyznačujú ich opakovaním a skutočnosťou, že ovplyvňujú celý systém kontroly a riadenia, ako sú tie, ktoré sú uvedené v bodoch 124 až 131 vyššie.
[
omissis
]
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku sa účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, uloží povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi EACEA.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (desiata rozšírená komora)
rozhodol takto:

1.
Žaloba sa zamieta.

2.
Universität Koblenz‑Landau je povinná nahradiť trovy konania.

Papasavvas
Kornezov
Buttigieg
Kowalik‑Bańczyk
Hesse
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. februára 2021.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.
(
)	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.