CELEX: 62017CJ0716
Преюдициално запитване
Свободно движение на работници
Ограничения
Образуване на производство по опрощаване на задължения
Изискване за пребиваване
Допустимост
Член 45 ДФЕС
Директен ефект

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 45 ДФЕС.
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по искане на A за опрощаване на задължения.
Правна уредба
Правото на Съюза
В член 84, параграф 1 от Регламент (ЕС) 2015/848 на Европейския парламент и на Съвета от 20 май 2015 година относно производството по несъстоятелност (
ОВ L 141, 2015 г., стр. 19
и поправка
ОВ L 349, 2016 г., стр. 9
) се предвижда следното:
„Разпоредбите на настоящия регламент се прилагат само за производствата по несъстоятелност, които са образувани, считано от 26 юни 2017 г. Правните действия, извършени от длъжника преди тази дата, продължават да се уреждат от правото, което е било приложимо към тях към момента на извършването им“.
Датското право
Съгласно член 3 от Konkursloven (Закон за несъстоятелността):
„1.   Молби за преструктуриране на дълга, обявяване в несъстоятелност или опрощаване на задължения се подават до съда по несъстоятелността по мястото, където длъжникът упражнява стопанска дейност.
2.   Ако длъжникът не упражнява стопанска дейност [в Дания], молбата се подава до съда по несъстоятелността в съдебния район, където се намира съдът с обща компетентност по отношение на длъжника.
[…]“.
Член 197, параграф 2, точка 1 от Закона за несъстоятелността гласи:
„2.   Определение за опрощаване на задължения не се постановява, ако:
1)
материалното положение на длъжника не е било изяснено,
[…]“.
Съгласно член 229, параграф 1 от Закона за несъстоятелността:
„1.   Съдът по несъстоятелността може да отмени определението за опрощаване на задължения по искане на кредитор, ако:
1)
се установи, че в хода на производството по опрощаване на задължения длъжникът е действал с измама, или
2)
длъжникът допусне грубо неизпълнение на ангажиментите си по определението за опрощаване на задължения“.
Член 235 от Retsplejeloven (Закон за правораздаването) гласи следното:
„1.   Искания по съдебен ред се правят пред съда с обща компетентност по отношение на ответника, освен ако законът не предвижда друго.
2.   Съдът с обща компетентност е съдът, в чийто съдебен район живее ответникът. Ако ответникът живее в няколко съдебни района, съдът с обща компетентност е съдът в който и да е от тях.
3.   Ако местоживеенето на ответника не може да се определи, съдът с обща компетентност е съдът, в чийто съдебен район ответникът пребивава.
4.   Ако нито местоживеенето, нито местопребиваването на ответника са известни, съдът с обща компетентност е съдът, в чийто съдебен район последно е живял или пребивавал ответникът“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
A е датски гражданин, който живее в Швеция и е нает на работа в Дания, в която страна съгласно датската правна уредба е неограничено данъчнозадължено лице.
На 8 февруари 2017 г. A подава молба за опрощаване на задължения до Sø-og Handelsretten (Морски и търговски съд, Дания).
Молбата се отнася до дългове, натрупани от 1999 г. нататък към датски кредитори — единият е публичноправно юридическо лице, а другите са частноправни субекти.
С определение от 6 април 2017 г. Sø-og Handelsretten (Морски и търговски съд) отхвърля молбата поради липса на компетентност на датските съдилища да проведат производство по опрощаване на задължения по молбата, подадена от A, който не упражнява стопанска дейност в Дания по смисъла на датското право и съдът с обща компетентност по отношение на когото освен това не е там. Този съд съответно не проверява дали са изпълнени материалните условия, на които Законът за несъстоятелността подчинява опрощаване на задължения.
Според Østre Landsret (Източен областен съд, Дания), който разглежда делото в главното производство като втора инстанция, е възможно датски съд да е компетентен да разгледа молбата на А за опрощаване на задължения, ако датските правила за компетентност на съдилищата в производствата по опрощаване на задължения противоречат на правото на Съюза, и по-специално на член 45 ДФЕС.
В това отношение запитващата юрисдикция посочва, че съгласно приложимата датска правна уредба производството по опрощаване на задължения предполага задълбочен анализ на финансовото състояние и на стандарта на живот на молителя. В посочената правна уредба се предвиждало, че въпросната преценка трябва да се ръководи от точни правила, разработени съобразно социално-икономическото положение в Дания и предназначени за гарантиране на приемливо скромен стандарт на живот, докато се прилага мярката за опрощаване. Тези правила впрочем можели да се окажат неподходящи в хипотезата на молител, пребиваващ в друга държава членка и чието социално и материално положение е различно и неизвестно на компетентните датски юрисдикции, които нямало да имат каквато и да било възможност да проверят информацията, предоставена в това отношение от самия молител.
При това положение Østre Landsret (Източен областен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Допуска ли член 45 ДФЕС — като се има предвид тълкуването му в решение 8 ноември 2012 г., Radziejewski (
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
) — правило за съдебна компетентност като това, което е предвидено по датското право и което има за цел да гарантира, че разглеждащият молбата за опрощаване на задължения съд познава и при преценката си може да вземе предвид конкретното социално и материално положение, в което длъжникът и семейството му се намират и биха могли да се намират в бъдеще, както и че тази преценка може да се извърши по предварително установени критерии, които определят какво може да се счита за приемливо скромен стандарт на живот, докато се прилага мярката за опрощаване?
[…]
2)
[Ако Съдът отговори на първия въпрос в смисъл, че ограничението не може да се счита за обосновано, т]рябва ли член 45 ДФЕС да се тълкува в смисъл, че в случай като разглеждания той има директен ефект в отношенията между частноправните субекти, така че частните кредитори трябва да търпят намаляване или пълна загуба на суми, които им се дължат от установил се в чужбина длъжник?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правило за съдебна компетентност, предвидено в правната уредба на държава членка — като разглежданото в главното производство — изискващо длъжникът да живее или пребивава в тази държава членка, за да се приложи мярка за опрощаване на задължения (наричано по-нататък „изискването за пребиваване“).
В това отношение следва да се припомни, че всички разпоредби на Договора за функционирането на ЕС, свързани със свободното движение на хора, целят да улеснят гражданите на държавите членки при упражняването на професионална дейност от какъвто и да е характер на територията на Съюза и не допускат мерки, които биха могли да поставят в неблагоприятно положение тези граждани, когато искат да упражняват икономическа дейност на територията на друга държава членка (решение от 8 ноември 2012 г., Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това национални разпоредби, които възпрепятстват или разубеждават работник, който е гражданин на държава членка, да напусне държавата си по произход, за да упражни правото си на свободно движение, съответно представляват ограничения на тази свобода, дори да се прилагат независимо от гражданството на засегнатите работници (решение от 8 ноември 2012 г., Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, т.
и цитираната съдебна практика).
Национална правна уредба като разглежданата в главното производство, съгласно която, за да се допусне мярка за опрощаване на задължения, трябва да е изпълнено изискване за пребиваване, може да разубеди работник в състояние на неплатежоспособност да упражни правото си на свободно движение (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2012 г., Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, т.
).
Налага се съответно изводът — както посочват запитващата юрисдикция, A, датското правителство и Европейската комисия — че доколкото обвързва подаването на молба за опрощаване на задължения с изискване за пребиваване, разглежданата в главното производство правна уредба представлява ограничение на свободното движение на работници, което ограничение по принцип е забранено с член 45 ДФЕС.
Такава правна уредба е допустима само ако преследва легитимна цел, съвместима с Договора за функционирането на ЕС, и е оправдана с императивни съображения от обществен интерес. Освен това в подобен случай прилагането ѝ трябва да може да гарантира осъществяването на така преследваната цел и да не надхвърля необходимото за постигането на последната (вж. в този смисъл решение от 14 март 2019 г., Jacob и Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, т.
).
В това отношение трябва да се припомни, че е легитимно държава членка да иска да провери личното и финансовото положение на длъжника, преди да вземе по отношение на него мярка, с която дълговете на това лице трябва да бъдат цялостно или частично опростени (решение от 8 ноември 2012 г., Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, т.
).
Тази легитимна цел може да наложи сезираната с такава молба национална юрисдикция да извърши преценка — като предвидената в приложимата правна уредба и описана в точка 13 от настоящото решение — въз основа на предварително установени критерии, изготвени с оглед на обстоятелствата в държавата членка, където се подава въпросната молба.
Същевременно, ако средството за постигане на тази цел се изразява във въвеждане на изискване за пребиваване, отнесено единствено към момента на подаване на молбата за опрощаване на задължения, това изискване не може да се счита за годно да гарантира осъществяването на тази цел (вж. в този смисъл решение от 8 ноември 2012 г., Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, т.
).
Всъщност съгласно постоянната практика на Съда национално законодателство може да гарантира осъществяването на преследваната цел само ако действително отговаря на стремежа за нейното последователно и систематично постигане (вж. в този смисъл решения от 10 март 2009 г., Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, т.
и от 15 октомври 2015 г., Grupo Itevelesa и др.,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, т.
, и определение от 30 юни 2016 г., Sokoll-Seebacher и Naderhirn,
C‑634/15
,
EU:C:2016:510
, т.
).
Впрочем в положение като разглежданото в главното производство, в което преценката на компетентната национална юрисдикция се основава на критерии, които отчитат социалното и материалното положение на длъжника и на неговото семейство не само към момента на подаване на молбата за опрощаване на задължения, но и на по-късен етап, докато тази юрисдикция постанови решението си, последователният подход предполага задължително отхвърляне на молбата за уреждане на дълг при преместване на местопребиваването на молителя от Кралство Дания в друга държава членка в хода на производството, преди компетентната юрисдикция да се произнесе окончателно по молбата.
Изглежда обаче, че преместването на местоживеенето на длъжника от Кралство Дания в друга държава членка в хода на производство по опрощаване на задължения или вследствие на него не води незабавно до лишаване на длъжника от правото да се ползва от мярка за опрощаване на задължения, но запитващата юрисдикция трябва да провери дали това е така.
Освен това от преюдициалното запитване следва, че в тази правна уредба се предвижда отмяна на определението за опрощаване на задължения единствено ако длъжникът е действал с измама или е допуснал грубо неизпълнение на ангажиментите, наложени му в определението, а не ако само е преместил местопребиваването си в чужбина.
Освен това трябва да се отбележи, че в разглежданата в главното производство правна уредба се предвижда възможността лице, упражняващо стопанска дейност на датска територия по смисъла на датското право, да подаде молба за опрощаване на задължения до съда по несъстоятелността, който е териториално компетентен за мястото на упражняване на дейността му, без при това лицето да отговаря на изискването за пребиваване.
При тези обстоятелствата трябва да се констатира, че само по себе си изискването за пребиваване в Дания, предвидено в разглежданата в главното производство правна уредба, не може да се счита за отговарящо последователно и систематично на стремежа за постигане на целта, посочена в точка 22 от настоящото решение.
Освен това обвързването на опрощаването на дългове с предоставянето от длъжника с местоживеене в държава членка, различна от държавата членка по подаване на молбата за опрощаване на дългове, на достоверна информация за собственото му социално и материално положение и за това на неговото семейство, както и за социалното положение в държавата членка по тяхното местоживеене, би представлявало — ако тази информация се изисква от националната юрисдикция — по-малко ограничителна мярка, отколкото пълната забрана за подаване на тази молба.
Освен това трябва да се отбележи, както датското правителство потвърди в хода на съдебното заседание, че в датската правна уредба се предвижда възможност датската юрисдикция да откаже да постанови определение за опрощаване на задължения, ако счита че социално-икономическото положение на длъжника вече не може да се определи достатъчно точно, което може да се случи при преместване на местопребиваването на този длъжник от Кралство Дания в друга държава членка.
Тази правна уредба съответно позволява такава молба да се отхвърли, ако описаната в точка 13 от настоящото решение преценка се окаже невъзможна поради преместването на местопребиваването на молителя извън Кралство Дания преди подаването на молбата му или в хода на производството. Поради това не е необходимо да се предвижда пълна невъзможност за подаване на такава молба от молител, който към момента на подаването ѝ не пребивава в Дания.
Следователно въвеждането на изискване за пребиваване като предвиденото в разглежданата в главното производство правна уредба надхвърля необходимото за постигането на целта, посочена в точка 22 от настоящото решение.
Що се отнася до твърдението на датското правителство, изтъкнато в писменото му становище — а именно че ефективното прилагане на Регламент 2015/848 ще бъде възпрепятствано, ако член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство — то е неотносимо в главното производство, тъй като съгласно член 84, параграф 1 от посочения регламент неговите разпоредби се прилагат само за производствата по несъстоятелност, които са образувани, считано от 26 юни 2017 г. нататък, тоест след подаването на молбата за опрощаване на задължения от A.
От гореизложеното следва, че член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правило за съдебна компетентност, предвидено в правната уредба на държава членка — като разглежданото в главното производство — изискващо длъжникът да живее или пребивава в тази държава членка, за да се приложи мярка за опрощаване на задължения.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че задължава националната юрисдикция да не приложи изискването за пребиваване, предвидено в национално правило за съдебна компетентност като разглежданото в главното производство, независимо дали производството по опрощаване на задължения, което също е предвидено в тази правна уредба, евентуално води до засягане на вземанията на частноправни субекти съгласно същата правна уредба.
В това отношение най-напред трябва да се припомни, че член 45 ДФЕС предоставя на частноправните субекти права, които те могат да предявят по съдебен ред и които националните юрисдикции трябва да защитават (решение от 11 януари 2007 г., ITC,
C‑208/05
,
EU:C:2007:16
, т.
).
По силата на принципа на предимство на правото на Съюза, когато националната правна уредба не може да тълкува в съответствие с неговите изисквания, всеки сезиран в рамките на своята компетентност национален съд в качеството си на орган на държава членка е длъжен да не прилага националните разпоредби, противоречащи на разпоредба от правото на Съюза с директен ефект, в разглеждания от него спор (вж. в този смисъл решение от 24 юни 2019 г., Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, т.
и
).
Това задължение не зависи от възможността национална правна уредба като разглежданата в главното производство евентуално да промени правното положение на частноправните субекти, след като запитващата юрисдикция не приложи национална разпоредба за съдебна компетентност и се произнесе по молбата за опрощаване на дългове, подадена от длъжник.
Следователно член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че задължава националната юрисдикция да не приложи изискването за пребиваване, предвидено в национално правило за съдебна компетентност като разглежданото в главното производство, независимо дали производството по опрощаване на задължения, което също е предвидено в тази правна уредба, евентуално води до засягане на вземанията на частноправни субекти съгласно същата правна уредба.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правило за съдебна компетентност, предвидено в правната уредба на държава членка — като разглежданото в главното производство — изискващо длъжникът да живее или пребивава в тази държава членка, за да се приложи мярка за опрощаване на задължения.

2)
Член 45 ДФЕС трябва да се тълкува в смисъл, че задължава националната юрисдикция да не приложи изискването за пребиваване, предвидено в национално правило за съдебна компетентност като разглежданото в главното производство, независимо дали производството по опрощаване на задължения, което също е предвидено в тази правна уредба, евентуално води до засягане на вземанията на частноправни субекти съгласно същата правна уредба.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: датски.