CELEX: 62021CJ0130
Muutoksenhaku
Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaaminen
Petosten torjunta
Monivuotinen rahoituskehys
Tšekin tasavallan pääministerin väitetty eturistiriita
Vaatimus siitä, että mainittua henkilöä estetään tapaamasta Euroopan komission jäsenten kollegiota
Unionin budjetista tietyille maataloustuottajille myönnettävien suorien tukien lopettamista koskeva vaatimus
Laiminlyöntikanne
Euroopan komission väitetty toimimatta jättäminen
Unionin yleisen tuomioistuimen kokoonpano
Väitetty puolueettomuuden puute
Kanteen tutkimatta jättäminen
Kannanmäärittely
Asiavaltuus
Oikeussuojan tarve

Valituksessaan Lukáš Wagenknecht vaatii kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 17.12.2020 antaman määräyksen Wagenknecht v. komissio (
T‑350/20
, ei julkaistu,
EU:T:2020:635
; jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla unionin yleinen tuomioistuin jätti tutkimatta hänen SEUT 265 artiklaan perustuvan laiminlyöntikanteensa, jossa vaadittiin toteamaan, että Euroopan komissio on jättänyt lainvastaisesti toimimatta valittajan vaatimuksesta toteuttaa sitovia ja ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ennaltaehkäistä Tšekin tasavallan pääministerin Andrej Babišin väitetty eturistiriita tai käsitellä sitä.
Asian tausta
Asian tausta on esitetty valituksenalaisen määräyksen 1–4 kohdassa seuraavasti:
”1
Kantaja, joka on Senát Parlamentu České republikyn (Tšekin tasavallan parlamentin) jäsen, – – pyysi 30.1.2020 päivätyllä kirjeellä – – Euroopan komissiota toteuttamaan sitovia ja ennaltaehkäiseviä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ennaltaehkäistä Tšekin tasavallan pääministerin Andrej Babišin väitetty eturistiriita tai käsitellä sitä, muun muassa yhtäältä estämällä se, että komission jäsenet ja erityisesti sen puheenjohtaja tapaavat [Babišin] ja keskustelevat hänen kanssaan monivuotiseen rahoituskehykseen ajanjaksolla 2021–2027 ja unionin talousarvioon yleisesti liittyvistä kysymyksistä, ja toisaalta hyväksymällä toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on lopettaa suorien maataloustukien maksaminen unionin talousarviosta tietyille yhtiöille, joissa Babišilla on määräysvalta ja joiden tosiasiallinen omistaja hän on (jäljempänä toimintakehotus); syynä tälle on kyseisen Tšekin tasavallan edustajan väitetty eturistiriita, joka johtuu hänen omista ja hänen perheensä intresseistä liiketoimintaa erityisesti maatalous- ja elintarviketuotannon alalla harjoittavissa Agrofert- ja Synbiol-konserneissa.
Komissio totesi 25.3.2020 päivätyssä vastauksessaan, että sille osoitettu toimintakehotus vastasi suurelta osin Eurooppa-neuvostolle jo osoitettua kehotusta, joka on ollut laiminlyöntikanteen kohteena unionin yleisessä tuomioistuimessa asiassa T‑715/19, Wagenknecht v. Eurooppa-neuvosto, ja se selitti toteuttaneensa jo tarvittavat ja oikeasuhteiset toimenpiteet unionin talousarvion suojaamiseksi. Komissio viittasi ensinnäkin siihen, että Euroopan rakenne- ja investointirahastoista ei ollut maksettu mitään maksuja tuensaajille, joita väitetty eturistiriita mahdollisesti koski, sekä toiseksi 28.11.2019 tehtyyn päätökseen keskeyttää maksut Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto). Tässä yhteydessä komissio täsmensi, että viimeksi mainittu päätös oli riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa asiassa T‑76/20, Tšekki v. komissio. Komissio oli päättänyt olla esittämättä muita huomautuksia tämän tuolloin vireillä olleen asian takia, joka on kantajan peruutettua kanteensa tällä välin poistettu unionin yleisen tuomioistuimen rekisteristä (määräys 25.8.2020, Tšekki v. komissio,
T‑76/20
, ei julkaistu,
EU:T:2020:379
).
Kantaja kääntyi 30.3.2020 päivätyllä sähköpostiviestillä uudelleen komission puoleen ja toisti toimintakehotuksessa esittämänsä kysymykset sillä perusteella, ettei komissio kantajan mukaan ollut määrittänyt niihin kantaansa 25.3.2020 päivätyssä vastauksessaan. Kantaja esitti samassa sähköpostiviestissä lisäkysymyksiä mutta myönsi, että nämä kysymykset eivät kuuluneet toimintakehotuksen piiriin.
Kantajan 30.3.2020 lähettämän sähköpostiviestin huomioon ottaen komissio vastasi 23.4.2020 päivätyllä kirjeellä, ettei sillä ollut mitään lisättävää aiempaan kirjeenvaihtoon.”
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 9.6.2020 toimittamallaan kannekirjelmällä valittaja nosti SEUT 265 artiklan nojalla kanteen, jossa vaadittiin toteamaan komission syyllistyneen laiminlyöntiin, koska komissio oli jättänyt ryhtymättä toimenpiteisiin toimintakehotuksen johdosta.
Komissio esitti 11.8.2020 unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen. Valittaja ei esittänyt huomautuksia tästä oikeudenkäyntiväitteestä.
Valituksenalaisella määräyksellä unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä hyväksyi komission vaatimuksen siitä, ettei kannekirjelmän kohtia, joissa viitataan kyseisen toimielimen oikeudellisen yksikön 19.11.2018 päivättyyn lausuntoon, oteta huomioon, ja toisaalta jätti kanteen tutkimatta todettuaan ensin tämän määräyksen 28–31 kohdassa, ettei valittajalla ollut oikeussuojan tarvetta eikä asiavaltuutta, ja toiseksi kyseisen määräyksen 32–36 kohdassa, että komissio oli 25.3.2020 päivätyssä kirjeessään määrittänyt kantansa toimintakehotukseen.
Asianosaisten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Valittaja vaatii valituksellaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen määräyksen ja
–
hyväksyy ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt vaatimukset.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Valittajan väitteet, sellaisina kuin ne on valituskirjelmässä esitetty, on ryhmiteltävä kuuteen valitusperusteeseen, joista ensimmäisen mukaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklan toista kohtaa on rikottu; toisen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut komission 25.3.2020 päivättyä kirjettä virheellisesti kannanmäärittelyksi; kolmannen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt arviointivirheen oikeussuojan tarpeen ja asiavaltuuden osalta; neljännen mukaan Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaletta, Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 2, 41 ja 47 artiklaa sekä SEU 2 artiklaa on rikottu; viidennen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti sitä, miten valittaja on käyttänyt 19.11.2018 päivättyä komission oikeudellista lausuntoa, ja kuudennen mukaan lain ennakoitavuutta koskevaa yleistä periaatetta on loukattu oikeudenkäyntikulujen osalta.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklan toista kohtaa, koska eräs unionin yleisen tuomioistuimen sen kokoonpanon jäsenistä, joka on ratkaissut hänen kanteensa, – eli tuomari J. Laitenberger – oli asiassa selvässä eturistiriitatilanteessa mutta ei kuitenkaan jäävännyt itseään ja hän jätti siten noudattamatta objektiivista puolueettomuusvelvollisuuttaan. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen presidentti jätti noudattamatta velvollisuuttaan ilmoittaa tälle tuomarille eturistiriidasta.
Valittajan mukaan tämä eturistiriita perustuu kahteen seikkaan, joista jo yksikin riittää osoittamaan, ettei puolueettomuusvelvollisuutta, johon on vedottu, ole noudatettu.
Valittaja toteaa ensinnäkin, että ennen unionin yleisen tuomioistuimen tuomariksi nimittämistään Laitenberger oli ollut komission palveluksessa 20 vuotta, muun muassa kilpailun pääosastolla ja tiedotuspalvelussa. Ratkaistessaan aiemman työnantajansa väitettyä laiminlyöntiä koskeneen asian noin yhdeksän kuukautta sen jälkeen, kun hän oli lähtenyt tämän palveluksesta, kyseinen tuomari oli valittajan mukaan selvässä eturistiriitatilanteessa, eikä hän siten täyttänyt objektiivisen puolueettomuuden vaatimusta.
Toiseksi valittaja väittää, että kilpailun pääosaston pääjohtajana ollessaan Laitenberger puolusti sitä, ettei komissio ryhtynyt toimiin Agrofert-konsernia vastaan toisessa riita-asiassa, joka koski rakenteellisesti samaa kysymystä kuin nyt käsiteltävässä asiassa esitettyä.
Valittaja väittää tässä yhteydessä, että hän kävi vuoden 2018 tammi-maaliskuussa Laitenbergerin kanssa tämän tiedottajan välityksellä kirjeenvaihtoa sen jälkeen, kun hän oli esittänyt kolme kysymystä siitä, oliko se, ettei jäsenvaltio perinyt takaisin sellaista avustusta vastaavaa summaa, jonka vastattavaksi ottamisesta unionin talousarviosta komissio oli kieltäytynyt sen vuoksi, että Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) arvioi, että avustus oli maksettu unionin sääntöjen vastaisesti, ja joka oli siten vähennetty kyseisen jäsenvaltion talousarvioista, unionin oikeuden näkökulmasta lainvastaista valtiontukea. Hänelle oli vastattu lähinnä, ettei komissio lähtökohtaisesti voinut määrätä jäsenvaltiota perimään tukea takaisin yksinomaan sillä perusteella, että tuki oli myönnetty lainvastaisesti, jos yhteismarkkinoille soveltumattomuutta ei ollut näytetty toteen. Tässä vastauksessa, jonka Laitenbergerin tiedottaja oli antanut kilpailun pääosaston nimissä, käsiteltiin ainoastaan valtiontukien taustalla olevia periaatteita yleisesti sen sijaan, että siinä olisi lausuttu Agrofertin tytäryhtiötä koskevasta riita-asiasta erityisesti.
Komission mukaan ensimmäinen valitusperuste on perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että takeet, jotka koskevat oikeutta saada asiansa käsitellyksi riippumattomassa, puolueettomassa ja etukäteen laillisesti perustetussa tuomioistuimessa, ja erityisesti takeet, jotka määrittävät tällaisen tuomioistuimen käsitteen ja sen kokoonpanon, ovat oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden kulmakivi. Tämä merkitsee sitä, että jokaisella tuomioistuimella on velvollisuus tutkia, onko se kokoonpanonsa puolesta tällainen tuomioistuin, jos tältä osin on vakavia epäilyjä. Tämä tarkistaminen on tarpeen sen luottamuksen kannalta, joka demokraattisen yhteiskunnan tuomioistuinten on herätettävä yksityisissä (tuomio 26.3.2020, uudelleenkäsittely Simpson v. neuvosto ja HG v. komissio,
C‑542/18 RX-II ja C‑543/18 RX-II
,
EU:C:2020:232
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimella on myös ollut tilaisuus todeta, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattu puolueettomuuden vaatimus kattaa kaksi näkökohtaa. Yhtäältä tuomioistuimen on oltava subjektiivisesti puolueeton, eli yhdelläkään sen jäsenistä ei saa olla ennakolta määritettyä kantaa tai henkilökohtaisia ennakkoluuloja, ja jäsenten oletetaan olevan henkilökohtaisesti puolueettomia, kunnes toisin todistetaan. Toisaalta tuomioistuimen on oltava objektiivisesti puolueeton eli sen on annettava riittävät takeet, jotta kaikki perustellut epäilykset voidaan tältä osin sulkea pois (tuomio 4.12.2019, H v. neuvosto,
C‑413/18 P
, ei julkaistu,
EU:C:2019:1044
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska valittaja väittää nyt käsiteltävässä asiassa ainoastaan, että yksi valituksenalaisen määräyksen antaneen unionin yleisen tuomioistuimen kokoonpanon jäsenistä oli selvässä eturistiriitatilanteessa, hän ei pyri kyseenalaistamaan tämän jäsenen henkilökohtaista puolueettomuutta vaan ratkaisukokoonpanon objektiivisen puolueettomuuden.
Niistä perusteista, joihin valittaja perustaa tämän väitteen, on todettava, että pelkästään se, että kyseinen ratkaisukokoonpanon jäsen on työskennellyt komission, joka oli vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa, palveluksessa ennen kuin hän alkoi hoitaa tuomarin tehtäviä unionin yleisessä tuomioistuimessa, ei riitä herättämään perusteltua epäilystä hänen objektiivisesta puolueettomuudestaan ja tämän kokoonpanon puolueettomuudesta nyt käsiteltävässä asiassa (ks. vastaavasti määräys 2.4.2020, Kerstens v. komissio,
C‑577/18 P-REV
, ei julkaistu,
EU:C:2020:250
,
–
kohta).
Tältä osin Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklan, joka ilmentää perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettua oikeutta saada asiansa käsitellyksi riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, ensimmäisessä kohdassa määrätään, että Euroopan unionin tuomioistuimen tuomari tai julkisasiamies ei saa osallistua asian käsittelyyn, jos hän on aikaisemmin ollut asiassa asiamiehenä, avustajana tai asianosaisen edustajana taikka jos hänet on kutsuttu antamaan asiassa lausuma jonkin tuomioistuimen tai tutkintalautakunnan jäsenenä tai muussa ominaisuudessa, ja toisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä, että jos tuomari tai julkisasiamies jostakin erityisestä syystä katsoo, että hänen ei tulisi osallistua ratkaisuun tai käsittelyyn tietyssä asiassa, hänen on ilmoitettava siitä presidentille.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätystä kiellosta, jonka mukaan tuomari ei saa osallistua asian ratkaisemiseen, jos hän on aikaisemmin osallistunut asiaan muussa roolissa, sekä kyseisen 18 artiklan toisessa kohdassa mainitusta ”erityisestä syystä” olla osallistumatta tietyn asian ratkaisuun, on todettava, että kun otetaan huomioon erityiset olosuhteet, sellaisina kuin valittaja on ne kuvaillut, valittaja vetoaa turhaan siihen, että toimiessaan komission kilpailun pääosaston johtajana Laitenberger olisi väitetysti puolustanut sitä, ettei komissio ryhtynyt toimiin Agrofert-konsernia vastaan toisessa riita-asiassa, joka liittyi samaan kysymykseen kuin nyt käsiteltävässä asiassa esitetty.
Ensinnäkin on niin, että vaikka valittajan ja komission välinen kirjeenvaihto vuonna 2018 koski – kuten valittajan nyt käsiteltävässä asiassa tekemä valituskin – Tšekin pääministerin väitettyä eturistiriitaa, tämän kirjeenvaihdon kohteena oli valittajan mukaan lainvastainen Tšekin tasavallan myöntämä valtiontuki, kun taas esillä olevan asian kohteena ovat maksut unionin talousarviosta. Kyse ei siten ole samasta asiasta, minkä valittaja itsekin myöntää.
Toiseksi, kuten myös valittaja myöntää, komissio muistutti tässä kirjeenvaihdossa ainoastaan valtiontukien taustalla olevista periaatteista yleisesti käsittelemättä valittajan mainitsemaa riita-asiaa erityisesti. Tästä seuraa, ettei näillä vastauksilla ole nyt käsiteltävässä asiassa merkitystä, eivätkä ne voi olla osoitus ennakolta määritetystä kannasta.
Kolmanneksi on joka tapauksessa niin, että vaikka on ilmeistä, että valittajan keskustelukumppanit työskentelivät komission tiedotuspalvelussa ja että yksi heistä oli kilpailun pääosastolla lehdistöavustajana, tästä kirjeenvaihdosta ei käy ilmi, että Laitenberger olisi henkilökohtaisesti laatinut annetut vastaukset tai hyväksynyt ne. Valittajan väitettä, jonka mukaan Laitenbergerin kanssa olisi hänen tiedottajansa välityksellä käyty kirjeenvaihtoa, ei siten ole näytetty toteen.
Edellä esitetystä seuraa, ettei valittaja ole osoittanut, että tuomari Laitenberger tai valituksenalaisen määräyksen antaneen unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisukokoonpano ei olisi ollut objektiivisesti puolueeton tämän tuomion 16 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
Näin ollen ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja moittii toisessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt valituksenalaisen määräyksen 36 kohdassa kaksi arviointivirhettä luonnehtiessaan komission 25.3.2020 päivättyä kirjettä toimintakehotuksen johdosta annetuksi kannanmäärittelyksi.
Ensinnäkään komissio ei ole tässä kirjeessä selittänyt valittajalle syitä, joiden vuoksi se on kieltäytynyt toimimasta vaaditulla tavalla, toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin kyseisessä kohdassa toteaa. Valittajan mukaan komissio on yksinkertaisesti vältellyt vastaamista kahteen toimintakehotuksessa esitettyyn vaatimukseen, eikä se ole noudattanut niitä.
Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut komission 25.3.2020 päivättyä kirjettä kannanmäärittelyksi, vaikkei komissio ole vastannut valittajan vaatimukseen lopettaa yhteisen maatalouspolitiikan ensimmäiseen pilariin kuuluvien unionin talousarviosta myönnettävien suorien maataloustukien maksaminen Tšekin pääministerin määräysvallassa oleville yhtiöille. Komissio on kuitenkin viitannut siihen, että maksut näille yhtiöille yhteisen maatalouspolitiikan toiseen pilariin kuuluvista Euroopan rakenne- ja investointirahastoista ja maaseuturahastosta on keskeytetty. Näin ollen SEUT 263 artiklan käyttäminen unionin yleisen tuomioistuimen esittämällä tavalla olisi merkityksetöntä, koska valittaja ei ole vastustanut komission tämän toisen pilarin osalta antamaa ilmoitusta ja toteuttamia toimenpiteitä.
Se, ettei tätä ensimmäistä pilaria koskevaan vaatimukseen ole vastattu, merkitsee valittajan mukaan komission laiminlyöntiä, jonka pitäisi johtaa valituksenalaisen määräyksen kumoamiseen. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi viitannut suorien maataloustukien maksamisen yhteydessä maaseuturahastoon harhaanjohtavalla tavalla salatakseen vastauksen antamatta jättämisen.
Komissio kiistää näiden väitteiden paikkansapitävyyden.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kuten unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut perustellusti valituksenalaisen määräyksen 33–35 kohdassa, että SEUT 265 artiklassa vahvistetut laiminlyöntikanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät täyty, jos toimielin, jota on kehotettu toimimaan, on ennen kanteen nostamista määritellyt kantansa tähän kehotukseen (määräys 8.2.2018, CBA Spielapparate- und Restaurantbetrieb v. komissio,
C‑508/17 P
, ei julkaistu,
EU:C:2018:72
,
kohta ja tuomio 3.12.2019, WB v. komissio,
C‑270/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2019:1038
,
kohta), ja että asianosaisten toivomasta tai tarpeelliseksi katsomasta toimesta poikkeavan toimen – kuten asianmukaisesti perusteltu kieltäytyminen toimimasta toimintakehotuksen mukaisesti – antaminen merkitsee laiminlyönnin lopettavaa kannanmäärittelyä (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2013, komissio v. neuvosto,
C‑196/12
,
EU:C:2013:753
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleinen tuomioistuin on tämän oikeuskäytännön mukaisesti katsonut valituksenalaisen määräyksen 36 kohdassa lähinnä, että laiminlyönti on lopetettu 25.3.2020 päivätyllä komission kirjeellä, joka oli lähetetty vastauksena 30.1.2020 esitettyyn toimintakehotukseen ja joka sisälsi kyseisen toimielimen päätöksen olla ryhtymättä toimenpiteisiin kyseisessä kehotuksessa esitetyllä tavalla, minkä vuoksi valittajan SEUT 265 artiklan nojalla nostama kanne oli jätettävä tutkimatta. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että valittaja olisi voinut nostaa kyseisestä päätöksestä kanteen SEUT 263 artiklan nojalla, jollei siitä, pystyykö valittaja osoittamaan asiavaltuutensa, muuta johdu.
On kuitenkin muistutettava, että SEUT 265 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa kannanmäärittelyssä on vahvistettava selkeästi ja lopullisesti asianomaisen toimielimen kanta valittajan vaatimukseen ja että kyseisen toimielimen tähän vaatimukseen antaman vastauksen luonnehtiminen ”kannanmäärittelyksi”, jolla väitetty laiminlyönti lopetetaan, on oikeuskysymys, joka voidaan tutkia muutoksenhakuvaiheessa (ks. vastaavasti määräys 16.6.2020, CJ v. Euroopan unionin tuomioistuin,
C‑634/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2020:474
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Valittajan toisen valitusperusteensa yhteydessä esittämillä perusteluilla ei voida nyt käsiteltävässä asiassa kyseenalaistaa komission 25.3.2020 päivätyn kirjeen luonnehtimista ”kannanmäärittelyksi” eikä siten myöskään unionin yleisen tuomioistuimen päätelmää, jonka mukaan kanne oli tällä perusteella jätettävä tutkimatta.
Tältä osin kyseisen kirjeen sanamuodosta ilmenee selvästi, että komissio oli kieltäytynyt toimimasta sille esitetyn kehotuksen mukaisesti. Kun komissio selitti mainitussa kirjeessä valittajalle toteuttaneensa jo tarpeelliset ja oikeasuhteiset toimenpiteet unionin talousarvion suojaamiseksi jättämällä maksamatta Euroopan rakenne- ja investointirahastoista maksuja tuensaajille, joita väitetty eturistiriita mahdollisesti koski, sekä keskeyttämällä maksut maaseuturahastosta, se kieltäytyi implisiittisesti mutta yksiselitteisesti toimimasta valittajan toimintakehotukseen sisältyvien kahden vaatimuksen mukaisesti ja esitti samalla perustelut kannalleen. Näin ollen se ei ole vältellyt vastaamista näihin pyyntöihin. Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt arviointivirhettä katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 36 kohdassa, että 25.3.2020 päivätty komission kirje oli SEUT 265 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu kannanmäärittely.
Näin ollen valittajan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 36 kohdassa viitannut virheellisesti siihen, että maaseuturahaston varat kuuluvat unionin talousarviosta maksettaviin suoriin maataloustukiin, on tehoton, koska riippumatta siitä, miten näistä rahastoista suoritettavia maksuja luonnehditaan, komissio on kieltäytynyt toimimasta valittajan vaatimusten mukaisesti sillä perusteella, että näiden maksujen keskeyttäminen oli yksi niistä tarvittavista ja oikeasuhteisista toimenpiteistä, jotka oli toteutettu unionin talousarvion suojaamiseksi.
Lisäksi on muistutettava, että laiminlyöntikanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskeva kysymys on erillinen kysymyksestä, voiko pyynnön vastaanottaneen unionin toimielimen toteuttama toimi, jolla sen toimimatta jättäminen on lopetettu, olla kumoamiskanteen kohteena (ks. vastaavasti määräys 16.6.2020, CJ v. Euroopan unionin tuomioistuin,
C‑634/19 P
, ei julkaistu,
EU:C:2020:474
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen valittajan väite siitä, että kanteen nostaminen SEUT 263 artiklan nojalla komission 25.3.2020 päivätystä kirjeestä olisi merkityksetöntä, on tehoton.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja arvostelee kolmannessa valitusperusteessaan valituksenalaisen määräyksen 28–31 kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin on todennut, ettei valittajalla ollut laiminlyöntikanteen yhteydessä asiavaltuutta eikä oikeussuojan tarvetta.
Valittajan mukaan toimet, joiden toteuttamista suhteessa kolmansiin osapuoliin hän on pyytänyt, voisivat koskea häntä suoraan ja erikseen. Jos tällaisten toimien toteuttaminen on tarpeen SEU 2 artiklassa vahvistettujen perusarvojen noudattamisen varmistamiseksi, tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä on tulkittava laajasti, jotta yksityiset voisivat nostaa unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa vedotaan siihen, ettei unionin toimielin ole noudattanut näitä arvoja.
Valittaja väittää myös, että hänellä on oikeussuojan tarve. Hänellä on ensinnäkin jäsenvaltion parlamentin jäsenenä ja julkisten varojen hoidon valvonnasta vastaavan Tšekin senaatin pysyvän komitean puheenjohtajana intressi vaatia unionin yleistä tuomioistuinta tarkastamaan, onko komissio noudattanut unionin oikeudesta johtuvia velvoitteita. Hänellä on toiseksi eurooppalaisena verovelvollisena intressi vaatia unionin yleistä tuomioistuinta tarkistamaan, onko komissio noudattanut ja soveltanut varojensa asianmukaista jakamista koskevia sääntöjä.
Komissio katsoo, että valittajan väitteet ovat perusteettomia.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Koska unionin yleinen tuomioistuin ei tämän tuomion 31–38 kohdassa esitetyistä syistä ole tehnyt oikeudellista virhettä jättäessään kanteen tutkimatta sillä perusteella, että komissio oli määrittänyt kantansa 30.1.2020 päivättyyn toimintakehotukseen ennen kanteen nostamista, ei ole tarpeen tutkia valittajan väitteitä, joiden mukaan sen asiavaltuutta ja oikeussuojan tarvetta on arvioitu virheellisesti. Tällaisella mahdollisella virheellä ei näet olisi mitään vaikutusta riidan ratkaisun kannalta, eikä se vaikuttaisi valituksenalaisen määräyksen määräysosaan, jossa kyseinen kanne on jätetty tutkimatta (ks. analogisesti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
kohta ja määräys 25.10.2016, VSM Geneesmiddelen v. komissio,
C‑637/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2016:812
,
ja
kohta).
Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä tehottomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää neljännessä valitusperusteessaan, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta, perusoikeuskirjan 2, 41 ja 47 artiklaa sekä SEU 2 artiklaa on rikottu, koska unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 37 kohdassa hyväksynyt komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen tutkimatta asiakysymystä ja todennut erityisesti, että vaikka valittaja on kansallisen parlamentin jäsen ja vaikka hänen fyysistä koskemattomuuttaan uhataan, perusoikeuskirjan 47 artiklan tarkoituksena ei ole muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää.
Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettua riippumattomuusvelvollisuuttaan kolmen seikan takia. Se on ensinnäkin ottanut kritiikittömästi huomioon komission toimeenpanovallan käyttäjänä esittämät perustelut ja jättänyt samalla lähes täysin huomiotta valittajan väitteet loukaten näin oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, joka edellyttäisi kaikkien osapuolten pääasiallisten argumenttien tutkimista. Toiseksi, kun unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei valittajan kannetta voitu ottaa tutkittavaksi, se on rajoittanut toimivaltaansa tuomiovallan käyttäjänä suhteessa unionin toimeenpanovallan käyttäjiin. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin on arvojen ja perusoikeuksien näkökulmasta katsoen rikkonut vaatimusta tuomioistuinten riippumattomuudesta, koska se ei ole arvostellut toimeenpanovallan toimintaa ja koska se ei ole pitänyt yllä asianmukaista tasapainoa tuomiovallan ja toimeenpanovallan välillä.
Valittaja väittää tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin on sallinut komission käyttää kumouksellista oikeudenkäyntistrategiaa, jossa esitetään oikeudenkäyntiväite sen mahdollistamiseksi, että SEU 2 artiklassa vahvistettuja perusarvoja, kuten demokratiaa, oikeusvaltiota, yhdenvertaisuutta ja oikeudenmukaisuutta, voidaan loukata.
Koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon valittajan fyysiseen koskemattomuuteen kohdistuvaa uhkaa, se on lisäksi loukannut hänen oikeuttaan elämään, sellaisena kuin se taataan perusoikeuskirjan 2 artiklassa.
Valittaja lisää, että jättäessään lausumatta asiakysymyksestä ja jättäessään suurimman osan valittajan väitteistä huomiotta unionin yleinen tuomioistuin on siksi, ettei se ole esittänyt perusteluja, laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, joka johtuu oikeudesta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, sellaisena kuin se on vahvistettu perusoikeuskirjan 41 artiklassa.
Komissio riitauttaa näiden väitteiden paikkansapitävyyden.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kun valittaja väittää, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta, perusoikeuskirjan 2, 41 ja 47 artiklaa sekä SEU 2 artiklaa on rikottu, se arvostelee pääasiallisesti sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on työjärjestyksensä 130 artiklan nojalla ratkaissut oikeudenkäyntiväitteen pääasian käsittelyä aloittamatta.
Kuten unionin yleinen tuomioistuin on muistuttanut lähinnä valituksenalaisen määräyksen 37 kohdassa, tästä on riittävää todeta, että vaikka unionin tuomioistuimessa nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä on tulkittava unionin oikeuden arvojen ja perusoikeuksien valossa, nämä eivät kuitenkaan voi muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää eivätkä etenkään niitä sääntöjä, jotka koskevat unionin tuomioistuimissa suoraan nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (määräys Wagenknecht v. Eurooppa-neuvosto,
C‑504/20 P
EU:C:2021:305
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi valittajan väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisessa määräyksessä jättänyt noudattamatta perusteluvelvollisuuttaan, perustuu siihen, ettei kyseisessä määräyksessä ole käsitelty pääasiaa, mikä on vain seurausta unionin yleisen tuomioistuimen lainmukaisesta päätöksestä ratkaista asia pääasian käsittelyä aloittamatta työjärjestyksensä 130 artiklan mukaisesti.
Tästä seuraa, että neljäs valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja arvostelee viidennessä valitusperusteessaan lähinnä valituksenalaisen määräyksen 14–24 kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt komission vaatimuksen olla ottamatta huomioon kannekirjelmän kohtia, joissa viitataan kyseisen toimielimen oikeudellisen yksikön 19.11.2018 päivättyyn lausuntoon. Valittaja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti sitä, missä määrin hän on tukeutunut kannekirjelmässään tähän lausuntoon.
Valittaja väittää, että kannekirjelmään sisältyvällä kahdella viittauksella tähän oikeudelliseen lausuntoon pyrittiin esittämään omiin perusteluihin liittyviä lisäselvityksiä, jotka eivät olleet olennaisia, sillä ensimmäinen viittaus on alaviitteessä ja toinen yhden kannekirjelmän kohdan otsikossa.
Komission mukaan tämä valitusperuste on tehoton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että tämä valitusperuste on tehoton. Vaikka sen oletettaisiinkin olevan perusteltu, se ei vaikuttaisi valituksenalaisen määräyksen määräysosan 1 kohtaan, jossa todetaan, ettei kyseistä komission oikeudellisen yksikön lausuntoa, sellaisena kuin se on liitettynä kannekirjelmään, eikä kannekirjelmän kohtia, joissa viitataan kyseisen lausunnon sisältöön, oteta huomioon, eikä tämän määräyksen 2 kohtaan, jossa valittajan kanne jätetään tutkimatta.
Viides valitusperuste on näin ollen hylättävä tehottomana.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Valittaja väittää kuudennessa valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut lain ennakoitavuutta koskevaa periaatetta, koska se on velvoittanut hänet korvaamaan oikeudenkäyntikulut, vaikka niiden määrää ei ole ilmoitettu valituksenalaisessa määräyksessä ja vaikka unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen oikeudenkäyntikuluja koskevassa 133–141 artiklassa ei ole aineellisoikeudellista sääntöä, jonka perusteella oikeudenkäyntikulut voidaan määrittää.
Komissio väittää, että tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kaikki muut valitusperusteet on hylätty, oikeudenkäyntikuluja koskevan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun väitettyyn virheellisyyteen kohdistuva vaatimus on jätettävä tutkimatta Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan toisen kohdan nojalla, jonka mukaan muutosta ei voida hakea vain oikeudenkäyntikulujen määrän osalta tai siltä osin, kuka vastaa oikeudenkäyntikuluista (määräys 12.1.2017, Europäischer Tier- und Naturschutz ja Giesen v. komissio,
C‑343/16 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:10
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 14.4.2021, Wagenknecht v. Eurooppa-neuvosto,
C‑504/20 P
,
EU:C:2021:305
,
kohta).
Kun muut valitusperusteet on hylätty, kuudes valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Kaiken edellä esitetyn perusteella valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska komissio on nyt käsiteltävässä asiassa vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja viimeksi mainittu on hävinnyt asian, valittajan on vastattava omista muutoksenhakumenettelystä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se on velvoitettava lisäksi korvaamaan komissiolle tästä samasta menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Lukáš Wagenknecht vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.