CELEX: 62020CJ0411
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Občianstvo Únie
Voľný pohyb osôb
Rovnosť zaobchádzania
Smernica 2004/38/ES
Článok 24 ods. 1 a 2
Dávky sociálneho zabezpečenia
Nariadenie (ES) č. 883/2004
Článok 4
Rodinné dávky
Vylúčenie ekonomicky nečinných štátnych príslušníkov iných členských štátov počas prvých troch mesiacov pobytu v hostiteľskom členskom štáte

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (
Ú. v. EÚ L 166, 2004, s. 1
; Mim. vyd. 05/005, s. 72), ako aj článku 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (
Ú. v. EÚ L 158, 2004, s. 77
; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi S, občiankou Únie pochádzajúcou z iného členského štátu než Spolkovej republiky Nemecko, na jednej strane a Familienkasse Niedersachsen‑Bremen der Bundesagentur für Arbeit (Úrad pre rodinné dávky pre Dolné Sasko a Brémy Spolkovej agentúry práce, Nemecko) na druhej strane vo veci zamietnutia žiadosti S o rodinné dávky za obdobie prvých troch mesiacov jej pobytu v Nemecku.
Právny rámec
Právo Únie
Nariadenie č. 883/2004
Článok 1 písm. j), k) a z) nariadenia č. 883/2004 obsahuje na účely tohto nariadenia tieto definície:
„j)
‚bydlisko‘ znamená miesto, kde osoba zvyčajne býva;
k)
‚pobyt‘ znamená prechodné bydlisko;
…
z)
‚rodinná dávka‘ znamená všetky vecné alebo peňažné dávky, ktor[é] sú určené na pokrytie rodinných výda[vk]ov, okrem preddavkov na výživné a osobitn[ých] prídavk[ov] pri narodení dieťaťa a osvojení dieťaťa, ako sú uvedené v prílohe I“.
Pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť uvedeného nariadenia, jeho článok 2 ods. 1 stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na štátnych príslušníkov členského štátu, osoby bez štátnej príslušnosti a utečencov, ktorí majú bydlisko v členskom štáte a podliehajú alebo podliehali právnym predpisom jedného alebo viacerých členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“
Pokiaľ ide o vecnú pôsobnosť toho istého nariadenia, jeho článok 3 ods. 1 stanovuje:
„Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
…
j) rodinné dávky.“
Článok 4 nariadenia č. 883/2004, nazvaný „Rovnosť zaobchádzania“, stanovuje:
„Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, poberajú tie isté dávky a majú tie isté povinnosti podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci daného členského štátu.“
Článok 11 tohto nariadenia stanovuje všeobecné pravidlá týkajúce sa určenia uplatniteľných právnych predpisov:
„1.   Osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s touto hlavou.
…
3.   S výhradou článkov 12 až 16:
a)
osoba vykonávajúca činnosť ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
b)
štátny zamestnanec podlieha právnym predpisom členského štátu, ktorého správa ho zamestnáva;
c)
osoba prijímajúca dávku v nezamestnanosti v súlade s článkom 65 podľa právnych predpisov členského štátu bydliska podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
d)
osoba povolaná alebo opätovne povolaná na výkon služby v ozbrojených silách alebo civilnej služby členského štátu podlieha právnym predpisom tohto členského štátu;
e)
ktorákoľvek iná osoba, na ktorú sa písm. a) až d) nevzťahujú, podlieha právnym predpisom členského štátu bydliska bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia zaručujúce tejto osobe dávky podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov.
…“
Nariadenie (ES) č. 987/2009
Článok 11 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 (
Ú. v. EÚ L 284, 2009, s. 1
), stanovuje:
„1.   Ak je rozdiel v stanoviskách inštitúcií dvoch alebo viacerých členských štátov o určení bydliska osoby, na ktorú sa uplatňuje základné nariadenie, tieto inštitúcie po vzájomnej dohode určia centrum záujmov dotknutej osoby na základe celkového posúdenia všetkých dostupných informácií súvisiacich s príslušnými skutočnosťami, ktoré môžu obsahovať:
a)
dĺžku a trvalosť prítomnosti na území dotknutých členských štátov;
b)
situáciu dotknutej osoby vrátane:
i)
povahy a osobitných vlastností každej vykonávanej činnosti, predovšetkým miesta, kde sa takáto činnosť zvyčajne vykonáva, trvalosti tejto činnosti a dĺžky trvania každej pracovnej zmluvy;
ii)
jej rodinného stavu a rodinných väzieb;
iii)
vykonávania akejkoľvek nezárobkovej činnosti;
iv)
v prípade študentov zdroja ich príjmov;
v)
jej bytovej situácie, najmä toho, či je táto situácia stabilná;
vi)
členského štátu, ktorý sa považuje za miesto bydliska osoby na daňové účely.
2.   Ak posúdenie rôznych kritérií, ktoré vychádzajú z príslušných skutočností, ako sa uvádzajú v odseku 1, nevedie k dohode medzi dotknutými inštitúciami, na určenie skutočného miesta bydliska osoby sa za rozhodujúci považuje úmysel tejto osoby, tak ako vyplýva z uvedených skutočností a okolností, najmä dôvody, ktoré ju viedli k presťahovaniu.“
Smernica 2004/38
V odôvodneniach 9, 10, 20 a 21 smernice 2004/38 sa uvádza:
„(9)
občania Únie by mali mať právo pobytu v hostiteľskom členskom štáte počas obdobia nepresahujúceho tri mesiace bez toho, aby podliehali akýmkoľvek podmienkam alebo formalitám iným, ako požiadavka vlastnenia platného identifikačného preukazu alebo pasu, bez toho, aby bol dotknutý priaznivejší prístup uplatniteľný na uchádzačov o zamestnanie, ako sú uznaní podľa precedenčného práva Súdneho dvora;
(10)
osoby uplatňujúce svoje právo pobytu by sa však nemali stať neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas počiatočného obdobia pobytu. Preto by sa právo pobytu pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov počas obdobia presahujúceho tri mesiace malo podriadiť podmienkam;
…
(20)
v súlade so zákazom diskriminácie z dôvodov štátnej príslušnosti by všetci občania Únie a ich rodinní príslušníci s pobytom v členskom štáte mali na základe tejto smernice využívať v tomto členskom štáte rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje zmluva, s výhradou špecifických ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a sekundárnom práve;
(21)
malo by sa však ponechať na hostiteľský členský štát, aby rozhodol, či udelí sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu alebo počas dlhšieho obdobia v prípade uchádzačov o zamestnanie občanom Únie iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby alebo osoby, ktoré si zachovali tento štatút, alebo ich rodinní príslušníci, alebo udelí takýmto osobám pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia vrátane odborného vzdelávania pred nadobudnutím ich práva trvalého pobytu.“
Článok 6 tejto smernice stanovuje:
„1.   Občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia do troch mesiacov bez akýchkoľvek podmienok alebo formalít iných, ako je požiadavka vlastniť platný preukaz totožnosti alebo pas.
2.   Ustanovenia odseku 1 sa uplatňujú tiež na rodinných príslušníkov s platným pasom, ktorí nie sú štátni príslušníci členského štátu a ktorí sprevádzajú občana Únie alebo sa k nemu pripájajú.“
Článok 14 ods. 1 uvedenej smernice znie:
„Občania Únie a ich rodinní príslušníci majú právo pobytu určené v článku 6, pokiaľ sa nestávajú neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu.“
Podľa článku 24 tej istej smernice:
„S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu.
2. Ako výnimka z odseku 1 hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť nárok na sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu ani prípadne počas dlhšieho obdobia stanoveného v článku 14 ods. 4 písm. b), ani nie je povinný pred nadobudnutím práva trvalého pobytu udeliť pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia, vrátane odborného vzdelávania, pozostávajúcu zo študentských štipendií alebo študentských pôžičiek osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci.“
Nemecké právo
§ 62 Einkommensteuergesetz (zákon o dani z príjmov) v znení uverejnenom 8. októbra 2009 (BGBl. 2009 I, s. 3366) a zmenenom prostredníctvom Gesetz gegen illegale Beschäftigung und Sozialleistungsmissbrauch (zákon proti nelegálnemu zamestnávaniu a zneužívaniu sociálnych dávok, BGBl. 2019 I, s. 1066), ktorý nadobudol účinnosť 18. júla 2019 (ďalej len „EStG“), znie:
„(1)
Pokiaľ ide o deti v zmysle § 63, nárok na rodinné dávky podľa tohto zákona má každá osoba
1. ktorá má bydlisko alebo obvyklý pobyt v tuzemsku
…
Na to, aby oprávnená osoba mala nárok na rodinné dávky podľa odseku 1, musí byť identifikovaná pomocou identifikačného čísla, ktoré jej bolo pridelené…
Neskoršie pridelenie identifikačného čísla má spätný účinok vzťahujúci sa na mesiace, počas ktorých boli splnené podmienky uvedené v prvej vete.
(1a)
Ak štátny príslušník iného členského štátu Európskej únie alebo štátu, na ktorý sa uplatňuje Dohoda o Európskom hospodárskom priestore, získa bydlisko alebo obvyklý pobyt v tuzemsku, nemá nárok na rodinné dávky počas prvých troch mesiacov nasledujúcich po získaní bydliska alebo obvyklého pobytu.
Toto pravidlo sa neuplatní, ak uvedená osoba preukáže, že poberá vnútroštátne príjmy v zmysle § 2 ods. 1 prvej vety, č. 1 až 4, s výnimkou príjmov uvedených v § 19 ods. 1 prvej vete, č. 2.
Po uplynutí lehoty uvedenej v prvej vete získava uvedená osoba nárok na rodinné dávky, pokiaľ sú splnené podmienky uvedené v § 2 ods. 2 alebo 3 [Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern (zákon o voľnom pohybe občanov Únie)] alebo sú splnené len podmienky uvedené v § 2 ods. 2, č. 1a zákona o voľnom pohybe občanov Únie bez toho, aby boli predtým splnené akékoľvek ďalšie podmienky uvedené v § 2 ods. 2 tohto zákona.
Vyhodnotenie splnenia podmienok na získanie nároku na rodinné dávky v súlade s druhou vetou patrí do výlučnej pôsobnosti úradu pre rodinné dávky…
Ak v takom prípade úrad pre rodinné dávky žiadosť o rodinné dávky zamietne, musí svoje rozhodnutie oznámiť orgánu s právomocou v imigračných veciach.
Ak pri preukazovaní podmienok potrebných na získanie nároku na rodinné dávky žiadateľ použije falšované alebo pozmenené listiny alebo koná podvodným spôsobom, úrad pre rodinné dávky o tom bezodkladne informuje orgán s právomocou v imigračných veciach.“
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Žalobkyňa vo veci samej, S, je matka troch detí narodených v rokoch 2003, 2005 a 2010. V, jej manžel, je otcom týchto detí. Títo rodičia a ich deti sú štátnymi príslušníkmi iného členského štátu ako Spolkovej republiky Nemecko.
V máji 2015 S po prvýkrát požiadala úrad pre rodinné dávky o priznanie rodinných dávok na svoje tri deti. Tento úrad jej žiadosti vyhovel rozhodnutím z 13. mája 2015 a začal jej tieto dávky pravidelne vyplácať, čo robil až do 3. júna 2016. V uvedený deň predmetný úrad rozhodol zrušiť svoje rozhodnutie z 13. mája 2015, ukončiť vyplácanie uvedených dávok S od mája 2016 a požadovať od nej vrátenie rodinných dávok vyplatených za tento posledný mesiac. Toto rozhodnutie bolo vydané v nadväznosti na zrušenie pobytu S a jej troch detí na adrese v Bremerhavene (Nemecko), ktoré vykonal
ex offo
registračný úrad z dôvodu, že ich byt bol prázdny.
V decembri 2017 podala S na Familienkasse Nordrhein‑Westfalen Nord (Úrad pre rodinné dávky pre Severné Porýnie‑Vestfálsko, Nemecko) žiadosť o rodinné dávky na dve zo svojich troch detí, pričom uviedla adresu pobytu v Herne (Nemecko). Listy zaslané týmto úradom na uvedenú adresu mu však boli vrátené s poznámkou „adresát neznámy“. Rozhodnutím z 1. augusta 2018 uvedený úrad žiadosť S zamietol z dôvodu, že S nemala v Nemecku bydlisko, resp. obvyklý pobyt.
Koncom októbra 2019 podala S na úrad pre rodinné dávky novú žiadosť o rodinné dávky na svoje tri deti na obdobie od 1. augusta 2019.
Úrad pre rodinné dávky rozhodnutím z 27. decembra 2019 túto žiadosť zamietol. Tento úrad konštatoval, že S, V a ich deti mali v Nemecku bydlisko od 19. augusta 2019, čo je dátum ich vstupu na územie tohto členského štátu z členského štátu ich pôvodu a ich prisťahovania sa do bytu v Bremerhavene (Nemecko). Uvedený úrad však usúdil, že S v priebehu prvých troch mesiacov od získania bydliska v Nemecku nepoberala vnútroštátne príjmy. Z tohto dôvodu rozhodol, že S nespĺňa podmienky stanovené v § 62 ods. 1a EStG na to, aby mohla za toto obdobie získať nárok na rodinné dávky.
Rozhodnutím zo 6. apríla 2020 úrad pre rodinné dávky zamietol sťažnosť S proti jeho rozhodnutiu z 27. decembra 2019, čím toto rozhodnutie potvrdil. Tento úrad sa domnieval, že S nevykonáva zárobkovú činnosť a že V vykonával v období od 5. novembra 2019 do 12. decembra 2019 činnosť, ktorá bola len zanedbateľná.
S podala na vnútroštátny súd, t. j. na Finanzgericht Bremen (Finančný súd Brémy, Nemecko) žalobu, ktorou sa domáha zrušenia rozhodnutia o zamietnutí jej žiadosti o rodinné dávky a uloženia povinnosti úradu pre rodinné dávky vyplatiť jej rodinné dávky na jej tri deti za mesiace august až október 2019.
Podľa vnútroštátneho súdu v prvom rade predmetné rodinné dávky patria v Nemecku pod pojem „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 1 písm. z) tohto nariadenia. Nie sú totiž financované z príspevkov poberateľov, ale z daní. Priznávajú sa im na základe zákonom definovaného postavenia, nezávisle od ich príjmu a bez akéhokoľvek individuálneho a diskrečného hodnotenia osobných potrieb ich poberateľov. Cieľom týchto dávok je kompenzovať rodinné výdavky.
V druhom rade tento súd poznamenáva, že § 62 ods. 1a EStG, ktorý je výsledkom legislatívnej zmeny z júla 2019, zavádza rozdielne zaobchádzanie medzi štátnym príslušníkom iného členského štátu, než je Spolková republika Nemecko, ktorý získal bydlisko alebo obvyklý pobyt v tomto členskom štáte, a nemeckým štátnym príslušníkom, ktorý po pobyte v inom členskom štáte získal bydlisko alebo obvyklý pobyt na území Nemecka. Podľa tohto ustanovenia sa totiž takému štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, akým je S, odopiera možnosť poberať rodinné dávky počas prvých troch mesiacov jeho pobytu, pokiaľ nepredloží dôkaz o výkone zárobkovej činnosti v Nemecku. Naopak, nemecký štátny príslušník tieto dávky poberá už v týchto prvých troch mesiacoch, aj keď takúto činnosť nevykonáva.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že v návrhu zákona, ktorý viedol k pridaniu odseku 1a do § 62 EStG, nemecký zákonodarca konštatoval, že takéto rozdielne zaobchádzanie je v súlade s právom Únie, keďže umožňuje vyhnúť sa prílevu štátnych príslušníkov iných členských štátov, ktorý by mohol spôsobiť neprimeranú záťaž pre nemecký systém sociálneho zabezpečenia. Toto rozdielne zaobchádzanie je navyše možné odôvodniť podľa článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, keďže vyplácanie rodinných dávok štátnym príslušníkom iného členského štátu ako Spolkovej republiky Nemecko, ktorí nevykonávajú zárobkovú činnosť v tomto členskom štáte, má na jeho verejné financie rovnaký účinok ako priznanie sociálnych dávok týmto štátnym príslušníkom. Uvedený zákonodarca sa však v tomto návrhu zákona výslovne nezaoberal možným vplyvom článku 4 nariadenia č. 883/2004. Napokon s odkazom na rozsudok zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo (
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
), nemecký zákonodarca odôvodnil toto rozdielne zaobchádzanie potrebou chrániť financie hostiteľského členského štátu.
V treťom rade vnútroštátny súd spresňuje, že otázka, či rodinné dávky, o ktoré ide vo veci samej, spadajú pod pojem „sociálna pomoc“ v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, je však predmetom diskusie v rámci právnej vedy. Existuje predovšetkým názor, že tieto dávky nespadajú pod uvedený pojem, ale ako „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s jeho článkom 1 písm. z) predstavujú dávky sociálneho zabezpečenia v pravom zmysle slova, keďže sa na ich poskytnutie nevzťahuje zisťovanie príjmov. Je pravda, že v takomto prípade má Spolková republika Nemecko v súlade s nariadením č. 883/2004 právomoc rozhodnúť o podmienkach priznania rodinných dávok štátnym príslušníkom iných členských štátov, ktorí majú bydlisko v Nemecku, bez toho, aby tam vykonávali zárobkovú činnosť. Toto nariadenie však vo svojom článku 4 stanovuje povinnosť rovnakého zaobchádzania, na základe ktorej sa na štátnych príslušníkov iného členského štátu musia vzťahovať rovnaké podmienky priznania uvedených dávok, ako sú podmienky, ktoré sa vzťahujú na vlastných štátnych príslušníkov. Toto nariadenie neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by umožňovalo takéto rozdielne zaobchádzanie, aké bolo konštatované v prejednávanej veci.
V konečnom dôsledku vyriešenie sporu vo veci samej závisí podľa vnútroštátneho súdu od toho, či je priama diskrimináciu podľa § 62 ods. 1a EstG zakázaná článkom 4 nariadenia č. 883/2004, alebo ju možno odôvodniť na základe výnimky zo zásady rovnosti zaobchádzania podľa článku 24 ods. 2 smernice 2004/38.
Za týchto okolností Finanzgericht Bremen (Finančný súd Brémy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Majú sa článok 24 smernice [2004/38] a článok 4 nariadenia [č. 883/2004] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, na základe ktorej nemá štátny príslušník iného členského štátu, ktorý má v tuzemsku svoje bydlisko alebo miesto obvyklého pobytu a ktorý nepredloží dôkaz o svojich vnútroštátnych príjmoch z poľnohospodárskej alebo lesníckej činnosti, z podnikania, samostatnej zárobkovej činnosti alebo práce zamestnanca, počas prvých troch mesiacov od založenia bydliska alebo obvyklého pobytu, nijaký nárok na rodinné dávky v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) v spojení s článkom 1 písm. z) nariadenia [č. 883/2004], zatiaľ čo štátny príslušník dotknutého členského štátu, ktorý sa nachádza v rovnakej situácii, má na rodinné dávky podľa článku 3 ods. 1 písm. j) v spojení s článkom 1 písm. z) nariadenia [č. 883/2004] nárok bez toho, aby musel preukázať, že má vnútroštátne príjmy z poľnohospodárskej alebo lesníckej činnosti, z podnikania, samostatnej zárobkovej činnosti alebo práce zamestnanca?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 4 nariadenia č. 883/2004 a článok 24 smernice 2004/38 majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej je občanovi Únie, štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, ktorý získal obvyklý pobyt na území prvého členského štátu a je ekonomicky nečinný, lebo v tomto členskom štáte nevykonáva zárobkovú činnosť, odopretý počas prvých troch mesiacov jeho pobytu na území tohto členského štátu nárok na „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 1 písm. z) tohto nariadenia, zatiaľ čo ekonomicky nečinný štátny príslušník uvedeného členského štátu tento nárok má, a to aj počas prvých troch mesiacov od svojho návratu do tohto členského štátu po tom, čo na základe práva Únie využil svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa v inom členskom štáte.
Úvodné poznámky
V prvom rade podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora poslaním ustanovenia o občianstve Únie ako základného ustanovenia týkajúceho sa štátnych príslušníkov členských štátov je umožniť, aby sa s občanmi Únie, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
, bod
, a z 15. júla 2021, The Department for Communities in Northern Ireland,
C‑709/20
,
EU:C:2021:602
, bod
).
Každý občan Únie sa teda môže odvolávať na zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti zakotvený v článku 18 ZFEÚ a spresnený v iných ustanoveniach Zmluvy o FEÚ, v článku 4 nariadenia č. 883/2004 a článku 24 smernice 2004/38, v akejkoľvek situácii, ktorá patrí do oblasti vecnej pôsobnosti práva Únie. Tieto situácie zahŕňajú okrem iného výkon slobody pohybu a pobytu na území členských štátov, tak ako je zaručená článkom 21 ZFEÚ, s výhradou obmedzení a podmienok vymedzených v Zmluvách a opatreniach prijatých na ich vykonanie [pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk,
C‑184/99
,
EU:C:2001:458
, body
a
; z 21. februára 2013, N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
, bod
, ako aj z 15. júla 2021, A (Verejná zdravotná starostlivosť),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
, body
a
].
Smernica 2004/38 stanovuje takéto obmedzenia a podmienky. V tejto smernici bol stanovený stupňovitý systém v súvislosti s právom na pobyt v hostiteľskom členskom štáte, ktorý tým, že v podstate preberá etapy a podmienky stanovené v rôznych nástrojoch práva Únie a v judikatúre z obdobia pred prijatím tejto smernice, smeruje k právu na trvalý pobyt (rozsudok z 21. decembra 2011, Ziolkowski a Szeja,
C‑424/10 a C‑425/10
,
EU:C:2011:866
, bod
).
Čo sa týka pobytu počas obdobia do troch mesiacov v hostiteľskom členskom štáte, ktorých sa ako jediných týka prejudiciálna otázka, článok 6 ods. 1 smernice 2004/38 stanovuje, že občania Únie majú právo na pobyt na území iného členského štátu počas obdobia do troch mesiacov bez akýchkoľvek iných podmienok alebo formalít, než je požiadavka vlastniť platný preukaz totožnosti alebo pas. Článok 14 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že občania Únie a ich rodinní príslušníci majú toto právo, pokiaľ sa nestávajú neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. decembra 2011, Ziolkowski a Szeja,
C‑424/10 a C‑425/10
,
EU:C:2011:866
, bod
, ako aj z 25. februára 2016, García‑Nieto a i.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
, bod
).
Občan Únie, aj keď je ekonomicky nečinný, má teda pri dodržaní podmienok podľa článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice právo na pobyt v trvaní troch mesiacov v členskom štáte, ktorého nie je štátnym príslušníkom.
V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že S sa počas prvých troch mesiacov zdržiavala v Nemecku legálne na základe článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice.
V druhom rade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spor vo veci samej sa týka priznania rodinných dávok hostiteľským členským štátom v zmysle právnych predpisov tohto členského štátu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že za „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 1 písm. z) tohto nariadenia sa majú považovať dávky, ktoré sa automaticky poskytujú rodinám, ktoré spĺňajú určité objektívne kritériá týkajúce sa najmä ich veľkosti, príjmov a prostriedkov, bez ohľadu na individuálne a diskrečné posúdenie osobných potrieb, a ktorých cieľom je kompenzovať rodinné výdavky (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
, bod
, a z 21. júna 2017, Martinez Silva,
C‑449/16
,
EU:C:2017:485
, bod
).
Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že v prípade rodinných dávok, o ktoré ide vo veci samej, to tak je, keďže sa tieto dávky poskytujú poberateľom na základe situácie definovanej v zákone, ktorá nezávisí od ich osobných potrieb, a cieľom ich poskytovania nie je zabezpečiť prostriedky na živobytie, ale kompenzovať rodinné výdavky.
Ďalej treba pripomenúť, že článok 11 ods. 3 písm. e) nariadenia č. 883/2004 stanovuje „kolíznu normu“, ktorej cieľom je určiť vnútroštátne právne predpisy uplatniteľné na poberanie dávok sociálneho zabezpečenia vymenovaných v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia, medzi ktorými sa nachádzajú rodinné dávky, o ktoré môžu žiadať všetky osoby, ktoré nie sú uvedené v článku 11 ods. 3 písm. a) až d) uvedeného nariadenia, teda najmä ekonomicky nečinné osoby. Z uplatnenia tohto pravidla vyplýva, že na tieto posledné uvedené osoby sa v zásade vzťahujú právne predpisy členského štátu ich bydliska [pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
, bod
, a z 15. júla 2021, A (Verejná zdravotná starostlivosť),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
, bod
]. Podľa článku 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 pojem „bydlisko“ znamená na účely uplatňovania tohto nariadenia miesto, kde dotknutá osoba zvyčajne býva.
V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že S a jej rodina získali obvyklý pobyt na území Nemecka počas obdobia troch mesiacov, o ktoré ide vo veci samej. Keďže S je ekonomicky nečinná, v súvislosti s rodinnými dávkami sa na ňu podľa všetkého vzťahujú, v súlade s článkom 11 ods. 3 písm. e) nariadenia č. 883/2004 v spojení s jeho článkom 1 písm. z) a článkom 3 ods. 1 písm. j), nemecké právne predpisy.
So zreteľom na tieto úvodné spresnenia treba určiť, či sa ekonomicky nečinný občan Únie, pokiaľ má legálny pobyt na základe článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice, môže na účely priznania rodinných dávok v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 1 písm. z) tohto nariadenia dovolávať zásady rovnosti zaobchádzania vo vzťahu k štátnym príslušníkom hostiteľského členského štátu, ktorí sa vrátia do tohto členského štátu po tom, čo využili svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa v inom členskom štáte.
O výklade článku 4 nariadenia č. 883/2004 a článku 24 smernice 2004/38
Ako vyplýva z bodu 27 tohto rozsudku, položená otázka sa týka výkladu tak článku 4 nariadenia č. 883/2004, ako aj článku 24 smernice 2004/38 v rozsahu, v akom tieto dve ustanovenia spresňujú zásadu rovnosti zaobchádzania v rámci ich príslušnej pôsobnosti.
Keďže táto otázka súvisí najmä s určením pôsobnosti článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, treba najprv určiť pôsobnosť tohto ustanovenia a následne určiť pôsobnosť článku 4 nariadenia č. 883/2004.
O článku 24 smernice 2004/38
Článok 24 smernice 2004/38 vo svojom odseku 1 stanovuje, že všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti Zmluvy.
Zásada rovnosti zaobchádzania je teda v prospech každého občana Únie, ktorého pobyt na území hostiteľského členského štátu je v súlade s podmienkami stanovenými v uvedenej smernici (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. novembra 2014, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
, bod
, ako aj z 25. februára 2016, García‑Nieto a i.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
, bod
a citovanú judikatúru).
Článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 však stanovuje výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá sa vzťahuje na občanov Únie, ktorí majú bydlisko na území hostiteľského členského štátu a nie sú zamestnancami, samostatne zárobkovo činnými osobami, osobami, ktoré si zachovávajú takýto štatút, alebo ich rodinnými príslušníkmi, a to tak, že umožnil hostiteľskému členskému štátu, aby nepriznal právo na dávky sociálnej pomoci najmä počas prvých troch mesiacov pobytu (rozsudok z 19. septembra 2013, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
, bod
a citovaná judikatúra).
Hostiteľský členský štát sa teda môže odvolať na výnimku podľa článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 a odmietnuť priznať občanovi Únie, ktorý využil svoje právo na pobyt na území tohto členského štátu, dávky sociálnej pomoci počas prvých troch mesiacov tohto pobytu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2016, García‑Nieto a i.,
C‑299/14
,
EU:C:2016:114
, bod
a citovanú judikatúru).
Treba preto určiť, či rodinné dávky, o ktoré ide vo veci samej, predstavujú „dávky sociálnej pomoci“ v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38.
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že pojem „dávka sociálnej pomoci“ v zmysle tohto posledného uvedeného ustanovenia odkazuje na všetky systémy pomoci zriadené verejnými orgánmi, či už na vnútroštátnej, regionálnej alebo obecnej úrovni, na ktorú má nárok osoba, ktorá nemá dostatočné zdroje na pokrytie svojich základných potrieb, ako aj potrieb svojej rodiny a ktorá sa počas svojho pobytu môže stať záťažou pre verejné financie hostiteľského členského štátu, čo môže mať dôsledky pre celkovú úroveň pomoci, ktorá môže byť poskytnutá týmto štátom (rozsudky z 19. septembra 2013, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
, bod
, ako aj z 11. novembra 2014, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
, bod
).
Ako však bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, rodinné dávky, o ktoré ide vo veci samej, sa poskytujú bez ohľadu na osobné potreby ich poberateľa a ich cieľom nie je zabezpečiť prostriedky na živobytie.
Ako uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, takéto dávky nepatria pod pojem „dávky sociálnej pomoci“ v zmysle článku 24 ods. 2 smernice 2004/38.
Za týchto podmienok treba ešte overiť, ako to navrhla nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach, či sa má článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 vzhľadom na
ratio legis
vykladať v tom zmysle, že pokiaľ ide o priznanie iných dávok, než sú „dávky sociálnej pomoci“ v zmysle tohto ustanovenia, umožňuje hostiteľskému členskému štátu odchýliť sa od zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá sa v zásade vzťahuje na občanov Únie, ktorí majú legálny pobyt na jeho území v zmysle článku 6 ods. 1 tejto smernice v spojení s jej článkom 14 ods. 1.
Na tento účel treba na jednej strane pripomenúť, že ako výnimka zo zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v článku 18 prvom odseku ZFEÚ, ktorej osobitným vyjadrením je článok 24 ods. 1 smernice 2004/38, sa má odsek 2 tohto článku 24 vykladať reštriktívne a v súlade s ustanoveniami Zmluvy vrátane ustanovení týkajúcich sa občianstva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. februára 2013, N.,
C‑46/12
,
EU:C:2013:97
, bod
, a zo 6. októbra 2020, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, bod
).
Na druhej strane podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora na účely výkladu ustanovenia práva Únie treba zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok zo 6. októbra 2020, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, bod
a citovaná judikatúra).
Pokiaľ ide najprv o znenie článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, nič v znení tohto ustanovenia neumožňuje usudzovať, že by normotvorca Únie týmto ustanovením zamýšľal umožniť hostiteľskému členskému štátu odchýliť sa od zásady rovnosti zaobchádzania, z ktorej musia mať v zásade prospech občania Únie s legálnym pobytom na jeho území, pokiaľ ide o iné dávky, než sú dávky sociálnej pomoci. Naproti tomu, ako uviedol generálny advokát v bode 57 svojich návrhov, z uvedeného ustanovenia jasne vyplýva, že sa týka len dávok sociálnej pomoci.
Pokiaľ ide ďalej o normatívny kontext článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, treba pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 31 tohto rozsudku, článok 14 ods. 1 tejto smernice zachováva právo pobytu až do troch mesiacov, pokiaľ sa občan Únie a jeho rodinní príslušníci „nestávajú neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu“. Tento článok 14 tak podporuje výklad, podľa ktorého je možnosť odchýliť sa na základe článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 od zásady rovnosti zaobchádzania obmedzená na dávky sociálnej pomoci, a nemožno ju rozšíriť na dávky sociálneho zabezpečenia.
Takýto výklad je napokon v súlade s cieľom článku 24 ods. 2 smernice 2004/38, ktorým je podľa odôvodnenia 10 tejto smernice zachovať finančnú rovnováhu „systému sociálnej pomoci“ členských štátov, a nie ich systému sociálneho zabezpečenia.
Z toho vyplýva, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 62 svojich návrhov, že výnimka zo zásady rovnosti zaobchádzania stanovená v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa neuplatní na situáciu, keď občan Únie počas prvých troch mesiacov svojho pobytu v hostiteľskom členskom štáte nepožiada o „dávku sociálnej pomoci“ v zmysle tohto ustanovenia, ale o „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) nariadenia č. 883/2004 v spojení s článkom 1 písm. z) tohto nariadenia.
O článku 4 nariadenia č. 883/2004
Na úvod treba pripomenúť, že na ekonomicky nečinného občana Únie, ktorý premiestnil svoj obvyklý pobyt do hostiteľského členského štátu, sa v súlade s článkom 11 ods. 3 písm. e) nariadenia č. 883/2004 vzťahujú právne predpisy tohto členského štátu, pokiaľ ide o priznanie dávok sociálneho zabezpečenia.
V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že toto ustanovenie má za cieľ nielen vyhnúť sa súčasnému uplatneniu viacerých vnútroštátnych právnych úprav na určitú situáciu a komplikáciám, ktoré z toho môžu vyplynúť, ale aj zabrániť tomu, aby osoby, ktoré patria do pôsobnosti tohto nariadenia, boli zbavené ochrany v oblasti sociálneho zabezpečenia v dôsledku neexistencie právnej úpravy, ktorá by sa na ne vzťahovala [rozsudky zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
, bod
, a z 15. júla 2021, A (Verejná zdravotná starostlivosť),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
, bod
].
Nariadenie č. 883/2004 pritom nezavádza spoločný systém sociálneho zabezpečenia, ale zachováva existenciu rozdielnych vnútroštátnych systémov a jeho jediným cieľom je zabezpečiť koordináciu týchto systémov, aby bol zaručený skutočný výkon voľného pohybu osôb. Cieľom jeho ustanovení, ako je článok 11 ods. 3 písm. e), teda nie je stanoviť hmotnoprávne podmienky existencie nároku na dávky sociálneho zabezpečenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
, body
a
). Členské štáty tak zostávajú príslušné na určenie podmienok na priznanie dávok systému sociálneho zabezpečenia v ich právnych predpisoch pri rešpektovaní práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. apríla 2013, Jeltes a i.,
C‑443/11
,
EU:C:2013:224
, bod
).
V tejto súvislosti článok 4 nariadenia č. 883/2004 konkretizuje zásadu rovnosti zaobchádzania vo vzťahu k občanom Únie, ktorí sa v hostiteľskom členskom štáte dovolávajú nároku na dávky sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 3 ods. 1 tohto nariadenia [pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 2021, A (Verejná zdravotná starostlivosť),
C‑535/19
,
EU:C:2021:595
, bod
].
V súlade s týmto článkom 4, pokiaľ nariadenie č. 883/2004 nestanovuje inak, osoby, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, poberajú tie isté dávky a majú tie isté povinnosti podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek členského štátu ako štátni príslušníci tohto členského štátu.
Ako pritom uviedol generálny advokát v bode 71 svojich návrhov, nariadenie č. 883/2004 neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by hostiteľskému členskému štátu občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu s legálnym pobytom v prvom členskom štáte, umožňovalo uplatňovať rozdielne zaobchádzanie s uvedeným občanom vo vzťahu k vlastným štátnym príslušníkom z dôvodu, že je ekonomicky nečinný, pokiaľ ide o podmienky priznania „rodinných dávok“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) tohto nariadenia v spojení s jeho článkom 1 písm. z). Článok 4 toho istého nariadenia teda bráni opatreniu, ktoré zavádza takéto rozdielne zaobchádzanie.
Je pravda, že Súdny dvor už rozhodol, že nič nebráni tomu, aby poskytovanie dávok patriacich do pôsobnosti nariadenia č. 883/2004 ekonomicky nečinným občanom Únie podliehalo požiadavke, aby títo občania spĺňali podmienky na získanie práva na legálny pobyt na základe smernice 2004/38 v hostiteľskom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. septembra 2013, Brey,
C‑140/12
,
EU:C:2013:565
, bod
; z 11. novembra 2014, Dano,
C‑333/13
,
EU:C:2014:2358
, bod
, ako aj zo 14. júna 2016, Komisia/Spojené kráľovstvo,
C‑308/14
,
EU:C:2016:436
, bod
).
Občan Únie, ktorý sa zdržiava na území hostiteľského členského štátu podľa článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice, sa však na tomto území zdržiava legálne v zmysle tejto smernice, ako to vyplýva z bodov 31 až 33 tohto rozsudku.
Z toho vyplýva, že na takého občana Únie sa vzťahuje zásada rovnosti zaobchádzania ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu stanovená v článku 4 nariadenia č. 883/2004, a to aj vtedy, ak je počas prvých troch mesiacov svojho pobytu v uvedenom členskom štáte na základe ustanovení smernice 2004/38 uvedených v predchádzajúcom bode ekonomicky nečinný.
Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že ekonomicky nečinný občan Únie, ktorý sa podľa článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice zdržiava na území iného členského štátu, než je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, a ktorý získal obvyklý pobyt na tomto území, sa môže v hostiteľskom členskom štáte dovolávať zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v článku 4 nariadenia č. 883/2004 na účely priznania dávok v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) tohto nariadenia v spojení s jeho článkom 1 písm. z).
V dôsledku toho, keďže článok 4 nariadenia č. 883/2004 stanovuje zásadu rovnosti zaobchádzania v oblasti prístupu k takýmto dávkam, treba ďalej posúdiť, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide v bode 27 tohto rozsudku, zavádza rozdielne zaobchádzanie, ktoré je v rozpore s týmto článkom.
O existencii rozdielneho zaobchádzania, ktoré je rozpore s článkom 4 nariadenia č. 883/2004
Právna úprava hostiteľského členského štátu, ktorá vylučuje občana Únie z nároku na rodinné dávky v zmysle nariadenia č. 883/2004 napriek tomu, že sa na území tohto členského štátu zdržiava legálne na základe článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s článkom 14 ods. 1 tejto smernice a získal tam obvyklý pobyt, z dôvodu, že uvedený občan je ekonomicky nečinný, hoci ten istý členský štát poskytuje takéto dávky svojim vlastným štátnym príslušníkom, aj keď sú ekonomicky nečinní, a to hneď od ich návratu do tohto členského štátu po tom, čo na základe práva Únie využili svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa na území iného členského štátu, zavádza priamu diskrimináciu tohto občana.
Ako uviedol generálny advokát v bode 73 svojich návrhov a vzhľadom na to, čo bolo uvedené v bode 61 tohto rozsudku, takúto diskrimináciu vzhľadom na neexistenciu výslovne predpokladanej výnimky v nariadení č. 883/2004 nemožno odôvodniť.
Článok 4 nariadenia č. 883/2004 sa teda musí vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby hostiteľský členský štát prijal takú právnu úpravu, akou je právna úprava uvedená v bode 67 tohto rozsudku.
Treba však zdôrazniť, že ekonomicky nečinný občan Únie, ktorý sa v hostiteľskom členskom štáte domáha uplatnenia zásady rovnosti zaobchádzania zakotvenej v tomto článku, pokiaľ ide o podmienky na priznanie rodinných dávok v zmysle nariadenia č. 883/2004, musí podľa článku 2 ods. 1 tohto nariadenia v spojení s jeho článkom 1 písm. j) v uvedenom členskom štáte v období prvých troch mesiacov, počas ktorých má v tomto štáte povolenie na pobyt na základe článku 6 ods. 1 smernice 2004/38 v spojení s jej článkom 14 ods. 1, získať svoj obvyklý pobyt, a nie sa tam len dočasne zdržiavať v zmysle článku 1 písm. k) tohto nariadenia.
V tejto súvislosti na jednej strane článok 11 nariadenia č. 987/2009, nazvaný „Spôsob určenia bydliska“, vo svojom odseku 1 uvádza rad skutočností na účely určenia členského štátu, v ktorom dotknutá osoba býva. Odsek 2 tohto článku spresňuje, že pojem „bydlisko“ v zmysle nariadenia č. 883/2004 sa má chápať ako „skutočné“ bydlisko tejto osoby.
Okrem toho v súlade s judikatúrou Súdneho dvora pojem „obvyklý pobyt“ odzrkadľuje najmä skutkovú otázku, ktorú posudzuje vnútroštátny súd so zreteľom na všetky okolnosti prejednávanej veci. V tejto súvislosti treba uviesť, že podmienka, podľa ktorej si taký občan Únie, akým je občan uvedený v bode 70 tohto rozsudku, musel premiestniť svoj obvyklý pobyt na územie hostiteľského členského štátu, si vyžaduje, aby skutočne prejavil vôľu zriadiť si obvyklé centrum svojich záujmov v tomto členskom štáte a aby preukázal, že jeho prítomnosť na území uvedeného členského štátu svedčí o dostatočnej miere stability, ktorá ju odlišuje od dočasného pobytu [pozri analogicky rozsudok z 25. novembra 2021, IB (Obvyklý pobyt manžela – Rozvod),
C‑289/20
,
EU:C:2021:955
, bod
].
Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať takto:
–
Článok 4 nariadenia č. 883/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej občanovi Únie, štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, ktorý má obvyklý pobyt na území prvého členského štátu a je ekonomicky nečinný, lebo v uvedenom štáte nevykonáva zárobkovú činnosť, je počas prvých troch mesiacov jeho pobytu na území tohto členského štátu odopretý nárok na „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) tohto nariadenia v spojení s jeho článkom 1 písm. z), zatiaľ čo ekonomicky nečinný štátny príslušník uvedeného členského štátu má na takéto dávky nárok, a to aj počas prvých troch mesiacov od svojho návratu do tohto členského štátu po tom, čo využil svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa v inom členskom štáte.
–
Článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že sa na takúto právnu úpravu nevzťahuje.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

Článok 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, podľa ktorej občanovi Únie, štátnemu príslušníkovi iného členského štátu, ktorý má obvyklý pobyt na území prvého členského štátu a je ekonomicky nečinný, lebo v uvedenom štáte nevykonáva zárobkovú činnosť, je počas prvých troch mesiacov jeho pobytu na území tohto členského štátu odopretý nárok na „rodinné dávky“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. j) tohto nariadenia v spojení s jeho článkom 1 písm. z), zatiaľ čo ekonomicky nečinný štátny príslušník uvedeného členského štátu má na takéto dávky nárok, a to aj počas prvých troch mesiacov od jeho návratu do tohto členského štátu po tom, čo využil svoje právo pohybovať sa a zdržiavať sa v inom členskom štáte.

Článok 24 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že sa na takúto právnu úpravu nevzťahuje.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.