CELEX: 62015TJ0734
Odvolanie
Verejná služba
Úradníci
Verejné výberové konanie
Zapísanie do rezervného zoznamu
Rozhodnutie menovacieho orgánu neprijať úspešného uchádzača
Právomoci výberovej komisie a právomoci menovacieho orgánu
Podmienky pripustenia do výberového konania
Minimálna dĺžka odbornej praxe
Spôsoby výpočtu
Strata príležitosti byť prijatý
Návrh na náhradu škody

Vo svojom odvolaní podanom podľa článku 9 prílohy I Štatútu Súdneho dvora Európskej únie Európska komisia navrhuje zrušenie rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) zo 6. októbra 2015, FE/Komisia (F‑119/14, ďalej len „napadnutý rozsudok“,
EU:F:2015:116
), ktorým tento súd na jednej strane zrušil rozhodnutie zo 17. decembra 2013, ktorým Komisia odmietla prijať FE a zaviazal Komisiu na zaplatenie sumy 10000 eur, a na druhej strane žalobu v zostávajúcej časti zamietol.
Skutkové okolnosti
Skutkové okolnosti sú uvedené v bodoch 8 až 20 napadnutého rozsudku takto:
„8
Európsky úrad pre výber pracovníkov (EPSO) uverejnil 8. decembra 2005 oznámenie o verejnom výberovom konaní EPSO/AD/42/05 (ďalej len ‚výberové konanie‘), ktorého výsledkom malo byť zostavenie rezervného zoznamu na prijatie právnikov lingvistov poľského jazyka v platovej triede AD 7, určeného na obsadenie voľných pracovných miest v európskych inštitúciách, najmä na Súdnom dvore Európskych spoločenstiev (
Ú. v. EÚ C 310 A, s. 3
, ďalej len ‚oznámenie o výberovom konaní‘)…
V hlave A bode I s názvom ‚[Pracovná náplň]‘ oznámenia o výberovom konaní boli plnené povinnosti opísané takto:
–
‚Preklad a/alebo revízie právnych textov z najmenej dvoch oficiálnych jazykov Európskej únie do poľského jazyka.
–
Overovanie jazykovej a právnej zhody legislatívnych textov, ktoré už boli preložené a zrevidované v poľskom jazyku so zreteľom k iným jazykovým verziám týchto textov, kontrola ich redakčnej kvality a dodržania pravidiel v oblasti formálnej úpravy.
…‘
Hlava A bod II.2 oznámenia o výberovom konaní navyše spresňoval, že na to, aby mohli byť uchádzači pripustení k účasti na skúškach, museli ku dňu stanovenému na podanie prihlášok do výberového konania doložiť ‚po dokončení požadovaného univerzitného štúdia najmenej dvojročnú odbornú prax…‘
[FE] sa prihlásila do výberového konania 27. decembra 2005. V kolónke ‚Odborná prax‘ svojej prihlášky do výberového konania (ďalej len ‚prihláška‘) uviedla, že má šesť druhov odbornej praxe v celkovej dĺžke tridsaťjeden mesiacov, z toho pätnásť mesiacov ako externý právnik lingvista na Súdnom dvore, a to od 15. októbra 2004 až do dňa podania svojej prihlášky, ako aj tri mesiace stáže v advokátskej kancelárii W. v Bruseli (Belgicko) od 1. júla do 30. septembra 2005.
[FE] bola pripustená k účasti na skúškach výberového konania. Výberová komisia po ukončení svojej práce zapísala jej meno do rezervného zoznamu výberového konania, ktorého platnosť, pôvodne stanovená do 31. decembra 2007, bola po niekoľkých predĺženiach posunutá do 31. decembra 2013, keď zoznam definitívne stratil platnosť.
E‑mailom z 22. mája 2013 služby GR ‚Spravodlivosť‘ pozvali [FE], aby sa 28. mája 2013 zúčastnila na pohovore s cieľom jej prípadného prijatia na pracovné miesto administrátora na uvedenom generálnom riaditeľstve…
V júni 2013 GR ‚Spravodlivosť‘ informovalo [FE], že bola vybraná na pracovné miesto administrátora a že žiadosť o prijatie, ktorá sa jej týkala, bola odovzdaná na [GR pre ľudské zdroje a bezpečnosť (ďalej len GR ‚Ľudské zdroje‘)].
Zo spisu vyplýva, že v júni 2013 príslušné služby Komisie rovnako informovali [FE] o tom, že ‚keďže Komisia sa nezúčastnila na organizácii výberového konania… a rezervný zoznam, ktorý vzišiel z tohto konania, do ktorého bola [FE] zapísaná, bol zoznamom právnikov lingvistov a nie administrátorov, bolo potrebné požiadať o výnimku u komisára zodpovedného za ľudské zdroje a bezpečnosť, pretože politikou Komisie bolo nevyužívať tieto zoznamy okrem dôležitých výnimiek pre svoju právnu službu a pre niekoľko špecializovaných funkcií v iných [generálnych riaditeľstvách] a za určitých podmienok‘.
E‑mailom z 26. júla 2013 vedúci útvaru ‚Zmluvné právo‘ na GR ‚Spravodlivosť‘ oznámil [FE], že GR ‚Ľudské zdroje‘ dalo ‚svoj súhlas s jej [výnimočným] prijatím do zamestnania ako administrátor [z] rezervného zoznamu právnikov lingvistov‘, pričom zdôraznil, že GR ‚Ľudské zdroje‘ ju bude kontaktovať a že nemá podnikať žiadne kroky, kým od neho nedostane oficiálne oznámenie.
Na konci augusta 2013 GR ‚Ľudské zdroje‘ požiadalo [FE], aby predložila doklady o svojej odbornej praxi nadobudnutej pred podaním prihlášky so zreteľom na podmienku účasti týkajúcu sa najmenej dvojročnej odbornej praxe uvedenú v oznámení o výberovom konaní.
Počas obdobia od konca augusta 2013 do novembra 2013 mala [FE] niekoľko pohovorov so zástupcami GR ‚Ľudské zdroje‘ a poskytla rôzne listiny a vysvetlenia, aby objasnila otázku odbornej praxe, na ktorú sa odvolávala vo svojej prihláške. Počas tohto obdobia zástupcovia GR ‚Spravodlivosť‘ viackrát potvrdili svoj záujem o jej prijatie.
Listom zo 17. decembra 2013 [menovací orgán] informoval [FE] o tom, že jej prijatie na GR ‚Spravodlivosť‘ nebude možné z dôvodu, že nespĺňala podmienku účasti na výberovom konaní týkajúcu sa požadovanej odbornej praxe (ďalej len ‚sporné rozhodnutie‘). Podľa [menovacieho orgánu] mala [FE] v deň uzávierky na podanie prihlášok do výberového konania iba dvadsaťdva mesiacov odbornej praxe namiesto dvoch rokov vyžadovaných oznámením o výberovom konaní. Aby dospel k tomuto záveru [menovací orgán,] zohľadnil ako odbornú prax v postavení ‚extern[ého] prekladateľ[a]‘ pre Súdny dvor iba dobu siedmich mesiacov, a ako odbornú prax v postavení stážistu v advokátskej kancelárii W. iba dobu dvoch mesiacov, čo nezodpovedalo pätnástim a trom mesiacom uvádzaným [FE] v prihláške. Sporné rozhodnutie tiež spresňovalo, že v prípade ‚externej činnosti pre [Súdny dvor]‘ bola dĺžka odbornej praxe žalobkyne vypočítaná na základe celkového počtu preložených strán, teda 721, a normy 5 strán denne, ktorú Komisia považuje za primeranú a ktorá je oveľa nižšia než norma 8 strán denne používaná na Súdnom dvore.
[FE] 14. marca 2014 podala sťažnosť proti spornému rozhodnutiu. [Menovací orgán] túto sťažnosť zamietol rozhodnutím zo 14. júla 2014…“
Konanie na prvom stupni a napadnutý rozsudok
Návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 24. októbra 2014 FE podala žalobu, zapísanú do registra pod spisovou značkou F‑119/14, v ktorej navrhovala na jednej strane zrušenie rozhodnutia zo 17. decembra 2013, ktorým ju Komisia odmietla prijať do zamestnania (ďalej len „sporné rozhodnutie“) a rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti zo 14. júla 2014, a na druhej strane zaviazanie Komisie na zaplatenie sumy 26132,85 eura spolu s úrokmi z omeškania, príspevkov do dôchodkového systému od septembra 2013, ako aj symbolického jedného eura za spôsobenú nemajetkovú ujmu. Navrhla tiež, aby Komisia bola zaviazaná na náhradu trov konania.
V napadnutom rozsudku Súd pre verejnú službu na jednej strane zrušil sporné rozhodnutie a zaviazal Komisiu, aby zaplatila FE sumu 10000 eur a na druhej strane žalobu v zostávajúcej časti zamietol. Zaviazal Komisiu, aby znášala svoje vlastné trovy konania a nahradila trovy konania, ktoré vynaložila FE.
V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu najmä uviedol, že na rozdiel od judikatúry, na ktorú sa odvoláva Komisia, „v tomto prípade, hoci oznámenie o výberovom konaní vyžadovalo minimálne dva roky odbornej praxe v oblasti prekladov, alebo skôr v oblasti právnych prekladov, nebol vysvetlený spôsob, akým sa zohľadní a z hľadiska dĺžky započíta odborná prax vykonávaná v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby“ a že „názor Komisie…, podľa ktorého sa minimálna doba dvoch rokov odbornej praxe musí v špecifickom prípade výberového konania chápať tak, že sa pojmovo vzťahuje na zárobkovú činnosť vykonávanú na plný úväzok, ktorý treba navyše vypočítať spôsobom uvedeným v spornom rozhodnutí… nemožno prijať“ (body 51 a 56 napadnutého rozsudku).
Súd pre verejnú službu tiež rozhodol, že „prijatím sporného rozhodnutia [menovací orgán] prekročil svoju právomoc v oblasti preskúmania dodržania dodatočnej podmienky pripustenia k účasti týkajúcej sa odbornej praxe, čím zasiahol do právomoci, ktorú v tejto súvislosti oznámenie o výberovom konaní výslovne zverilo výberovej komisii a tiež do výsad samostatnosti a nezávislosti, ktoré patria výberovým komisiám výberového konania“ (bod 71 napadnutého rozsudku).
Napokon Súd pre verejnú službu rozhodol, že „aj keby bola prijateľná analýza odbornej praxe [FE] urobená Komisiou, ktorá mala podľa kritérií používaných jej prekladateľskými službami vypočítať počet strán preložených [FE] počas obdobia jej činnosti ako externého právnika lingvistu na Súdnom dvore, ako keby išlo o prácu ‚prekladateľa‘ Komisie, nezaklad[ala] sa na žiadnom právne relevantnom ustanovení, na ktoré sa možno priamo odvolávať voči [FE], a predstav[ovala] tak zjavné pochybenie zo strany [menovacieho orgánu], ktoré je ľahko zistiteľné Súdom pre verejnú službu“ (bod 93 napadnutého rozsudku).
Súd pre verejnú službu rozhodol aj o návrhu FE na náhradu škody tak, že zaviazal Komisiu, aby jej zaplatila sumu 10000 eur (bod 133 napadnutého rozsudku).
Konanie pred Všeobecným súdom a návrhy účastníkov konania
Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 17. decembra 2015 Komisia podala prejednávané odvolanie.
FE podala 15. marca 2016 vyjadrenie k odvolaniu.
Listom podaným 4. apríla 2016 podala Komisia žiadosť o predloženie repliky.
Rozhodnutím z 11. apríla 2016 predseda odvolacej komory tejto žiadosti vyhovel.
Komisia 23. mája 2016 podala repliku v súlade s článkom 201 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
FE podala 6. júla 2016 dupliku.
Listom podaným 29. júla 2016 Komisia informovala Všeobecný súd, že nechce byť vypočutá. FE nepodala žiadosť o konanie pojednávania v lehote stanovenej v článku 207 rokovacieho poriadku.
Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zrušil napadnutý rozsudok,
–
zamietol žalobu podanú FE v prvostupňovom konaní ako nedôvodnú,
–
zaviazal každého účastníka konania, aby znášal svoje vlastné trovy prvostupňového konania,
–
zaviazal FE na náhradu trov odvolacieho konania.
FE navrhuje, aby Všeobecný súd:
–
zamietol odvolanie,
–
potvrdil rozsudok prvostupňového súdu,
–
zaviazal Komisiu nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.
O odvolaní
Na podporu odvolania Komisia uvádza tri odvolacie dôvody, z ktorých prvý sa zakladá na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach a skreslení pri výklade podmienky pripustenia do výberového konania týkajúcej sa minimálnej odbornej praxe, druhý sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri závere, že menovací orgán (ďalej len „MO“) sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, a tretí sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení a viacerých porušeniach povinnosti odôvodnenia pri zaviazaní Komisie, aby zaplatila FE sumu 10000 eur.
O prvom odvolacom dôvode založenom na viacerých nesprávnych právnych posúdeniach a skreslení pri výklade podmienky pripustenia do výberového konania týkajúcej sa minimálnej odbornej praxe
V rámci prvého odvolacieho dôvodu Komisia tvrdí, že Súd pre verejnú službu sa dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení a že skreslil dôkazné prostriedky pri preskúmaní prvého žalobného dôvodu založeného na nedostatku právomoci MO, ktorý uviedla FE v prvostupňovom konaní. Tento odvolací dôvod sa delí na tri časti.
O prvej časti založenej na nesprávnom právnom posúdení pri výklade podmienky minimálnej odbornej praxe
V bodoch 51 až 53 a 56 napadnutého rozsudku Súd pre verejnú službu rozhodol:
„51
[V odpovedi na tvrdenie Komisie, podľa ktorej v prípade, keď oznámenie o výberovom konaní stanovuje ako podmienku pripustenia ku skúškam minimálnu dĺžku odbornej praxe, toto odpracované obdobie musí výberová komisia, ako aj uchádzači chápať tak, že sa pojmovo vzťahuje na zárobkovú činnosť vykonávanú na plný úväzok,] treba najprv uviesť, že je pravda, že vo veciach, ktoré uvádza Komisia, v ktorých bol vyhlásený rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), a vydané uznesenia zo 14. decembra 2006, Klopfer/Komisia (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
), a z 10. júla 2014, Mészáros/Komisia (
F‑22/13
,
EU:F:2014:189
), súd Únie vyslovil, že požadovanú dĺžku odbornej praxe treba aj bez presného údaja v daných oznámeniach o výberovom konaní chápať ako dĺžku odbornej praxe vykonávanej na plný úväzok. Vo vyššie uvedených veciach však išlo o zárobkové činnosti vykonávané najmä ako zamestnanec, ktorých dĺžku bolo teda možné ľahko určiť vzhľadom na pracovné zmluvy alebo potvrdenia zamestnávateľov. Naopak v tomto prípade, hoci oznámenie o výberovom konaní vyžadovalo minimálne dva roky odbornej praxe v oblasti prekladov, alebo skôr v oblasti právnych prekladov, nebol vysvetlený spôsob, akým sa zohľadní a z hľadiska dĺžky započíta odborná prax vykonávaná v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby, hoci tento typ externej praxe úplne zodpovedá povahe povinností opísaných v oznámení o výberovom konaní.
V dôsledku toho, keďže v oznámení o výberovom konaní chýba výslovný údaj o spôsobe výpočtu požadovanej dĺžky odbornej praxe alebo akýkoľvek iný užitočný údaj v tejto súvislosti,
ratio iuris
tejto podmienky účasti predovšetkým v prípade uchádzačov, ktorí rovnako ako [FE] mohli poukázať na špecifickú prax externého právnika lingvistu, určite nemohlo byť vyžadova[né] od týchto uchádzačov, aby s cieľom preukázať, že išlo o zárobkovú činnosť rovnocennú práci vykonávanej na plný úväzok, preložili každý deň odpracovaný v tomto postavení počas referenčného obdobia dvoch rokov určitý počet strán právnych textov. Táto podmienka totiž nebola ani výslovne, ani nepriamo stanovená v oznámení o výberovom konaní, najmä s prihliadnutím na ostatné v ňom uvedené podmienky.
Pri neexistencii kritérií alebo spôsobov výpočtu odbornej praxe požadovanej na pripustenie k účasti na výberovom konaní v oznámení o výberovom konaní, sa teda treba domnievať, že aj keby sa daná doba odbornej praxe mala vzťahovať na dobu činnosti vykonávanej na plný úväzok, výberová komisia mohla pri posúdení pripustenia [FE] k účasti na skúškach vychádzať… z toho, že malo ísť o ‚zárobkovú‘ činnosť právnika lingvistu – teda o činnosť, ktorá nemohla mať ‚príležitostnú‘ povahu a ktorá sa mala týkať hlavne prekladu právnych textov – vykonávanú sústavne, teda počas významnej doby, pre profesionálneho klienta, a to verejnoprávnu alebo súkromnoprávnu osobu, ktorá na základe zmluvy bola oprávnená požadovať preklady právnych textov kedykoľvek a prípadne v záväzných lehotách, práve z dôvodu jej zárobkovej alebo inštitucionálnej činnosti, ktorá si vyžaduje právne preklady určitej úrovne.
…
Keďže tejto dodatočnej podmienke pripustenia k účasti nemožno s prihliadnutím na to, že oznámenie o výberovom konaní v tejto súvislosti neustanovuje nič, priznať iný význam, než bolo uvedené, inak by došlo k porušeniu zásady právnej istoty…, názor Komisie, podľa ktorej sa minimálna doba dvoch rokov odbornej praxe musí v špecifickom prípade výberového konania chápať tak, že sa pojmovo vzťahuje na zárobkovú činnosť vykonávanú na plný úväzok, ktorý treba navyše vypočítať spôsobom uvedeným v spornom rozhodnutí…, nemožno prijať, keďže totiž v oznámení o výberovom konaní nebolo uvedené, že najmä v prípade uchádzačov uvádzajúcich odbornú prax externého právnika lingvistu mal plný úväzok, o ktorý ide, nevyhnutne zodpovedať plnému úväzku vypočítanému interným spôsobom tejto inštitúcie alebo v každom prípade špecifickým spôsobom.“
Komisia tvrdí, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že na podmienku, podľa ktorej minimálna odborná prax mala byť nadobudnutá v práci na plný úväzok, sa v tomto prípade nemožno odvolávať voči FE, pretože nebola výslovne uvedená v oznámení o výberovom konaní. Toto pochybenie má mať podľa Komisie za následok zrušenie napadnutého rozsudku, pretože umožnilo Súdu pre verejnú službu, aby rozhodol, že rozhodnutie výberovej komisie nebolo protiprávne (body 68 až 70 a 73 až 80 napadnutého rozsudku), a teda že MO tým, že sa rozhodol neprijať FE do zamestnania, prekročil svoju právomoc (bod 71 napadnutého rozsudku) a prijal tak protiprávne rozhodnutie (bod 82 napadnutého rozsudku).
FE popiera túto argumentáciu a najmä tvrdí, že Súd pre verejnú službu sa neodchýlil od judikatúry týkajúcej sa minimálnej odbornej praxe, ale ju uplatnil a prispôsobil osobitostiam práce vykonávanej v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby. Vyplýva to najmä z bodov 53, 54 a 80 napadnutého rozsudku. Súd pre verejnú službu odmietol iba spôsob, akým MO uplatnil túto judikatúru v prejednávanej veci. Rešpektoval tak na jednej strane zásady právnej istoty a rovnosti zaobchádzania a na druhej strane nezávislosť výberovej komisie a jej širokú mieru voľnej úvahy, ako aj úlohu priznanú oznámením o výberovom konaní. FE navyše spresňuje, že v prejednávanej veci oznámenie o výberovom konaní nijako nespresňuje spôsob, akým treba posúdiť požadovanú odbornú prax. Podľa jej názoru vzhľadom na účel výberového konania táto prax mohla byť nadobudnutá v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby.
V tejto súvislosti treba na jednej strane pripomenúť, že základnou úlohou oznámenia o výberovom konaní je čo najpresnejšie informovať dotknuté osoby o povahe podmienok vyžadovaných na obsadenie pracovného miesta, o ktoré ide, aby mohli posúdiť, či je v ich prípade namieste podať prihlášku. MO disponuje širokou mierou voľnej úvahy, keď stanovuje kritéria spôsobilosti požadované pre obsadzované pracovné miesta a v závislosti od týchto kritérií a v záujme služby určuje podmienky a spôsob organizácie výberového konania (pozri rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovanú judikatúru).
Na druhej strane oznámenie o výberovom konaní sa môže oprávnene obmedziť na to, že bez špecifikácie stupňa praxe požadovaného pre obsadzované pracovné miesto prevezme všeobecnú formuláciu zodpovedajúcu článku 5 ods. 1 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), a teda prenechá výberovej komisii výberového konania úlohu, aby v každom jednotlivom prípade posúdila, či predložené doklady o formálnej kvalifikácii a diplomy, ako aj odborná prax uvádzaná každým uchádzačom zodpovedajú stupňu, ktorý služobný poriadok, a teda oznámenie o výberovom konaní požaduje na výkon povinností patriacich do kategórie uvedenej v tomto oznámení (pozri rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci bod II.2 v hlave A oznámenia o výberovom konaní uvádzal, že na to, aby mohli byť uchádzači pripustení k účasti na skúškach, museli k poslednému dňu stanovenému na podanie prihlášok do výberového konania doložiť „po dokončení požadovaného univerzitného štúdia najmenej dvojročnú odbornú prax“. Treba navyše poznamenať, že uvedené oznámenie nešpecifikovalo ani povahu tejto odbornej praxe, ani oblasť, v ktorej mala byť nadobudnutá. Rovnako ako vyplýva zo spisu z prvostupňového konania, ani oznámenie o výberovom konaní, ani príručka pre uchádzačov (
Ú. v. ES C 327 A, 2005, s. 3
), na ktorú odkazovalo oznámenie o výberovom konaní, neobsahovali žiadne ďalšie spresnenie spôsobu nadobudnutia danej praxe.
V tejto súvislosti v bode 70 rozsudku z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), Súd prvého stupňa spresnil, že v takom prípade, o aký išlo, keď podmienka uvedená v oznámení o výberovom konaní bola tiež formulovaná všeobecne, mala výberová komisia širokú mieru voľnej úvahy pri definovaní kritérií uplatnenia podmienok pripustenia do výberového konania, vrátane podmienky týkajúcej sa dĺžky požadovanej odbornej praxe.
Súd prvého stupňa však v bodoch 71 a 72 rozsudku z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) spresnil, že požiadavkou, aby zárobková činnosť bola vykonávaná počas minimálnej doby, oznámenie o výberovom konaní nutne vyžadovalo skutočný výkon tejto činnosti počas uvedenej doby, čo sa preto mohlo chápať iba tak, že táto požiadavka odkazovala na dobu odpracovanú počas tejto minimálnej doby na plný úväzok alebo dobu odpracovanú na jeden alebo viac čiastočných úväzkov, ktorá z hľadiska pracovného času zodpovedala minimálnej dobe odpracovanej na plný úväzok. Výberová komisia tak mohla na účely pripustenia externých uchádzačov do výberového konania započítať a zohľadniť doby odbornej praxe odpracovanej na nevýhradnom základe a na čiastočný úväzok pod podmienkou, že súhrn týchto dôb dosahuje minimálne dobu požadovanú na plný úväzok.
Súd prvého stupňa navyše rozhodol, že za okolností veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), sa nebolo možné domnievať, že uplatnením kritéria týkajúceho sa požiadavky práce na plný úväzok, výberová komisia porušila znenie oznámenia o výberovom konaní alebo uložila dodatočné podmienky nad rámec podmienok pripustenia stanovených v tomto oznámení (rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, bod
).
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že keďže v prejednávanej veci oznámenie o výberovom konaní vyžadovalo iba to, aby zárobková činnosť bola vykonávaná počas minimálnej doby dvoch rokov, túto podmienku bolo treba chápať tak, že odkazuje na dobu odpracovanú počas dvoch rokov na plný úväzok alebo na dobu odpracovanú na jeden, alebo viac čiastočných úväzkov, alebo v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby, ktorá z hľadiska pracovného času zodpovedá dobe dvoch rokov odpracovanej na plný úväzok.
Tento výklad je v súlade s judikatúrou, ktorú Súd pre verejnú službu cituje v bode 51 napadnutého rozsudku, a je zároveň jediným, ktorý umožňuje zabezpečiť jednotné uplatnenie prijímacieho konania na všetkých uchádzačov vo výberovom konaní, pretože v závislosti od toho, či je činnosť vykonávaná na plný úväzok, polovičný úväzok, štvrtinový úväzok alebo jeden deň v týždni počas troch rokov, by sa požadovaná doba činnosti mohla značne líšiť, čo by prípadne viedlo k nerovnosti medzi uchádzačmi, pokiaľ ide o požadovanú dĺžku praxe (rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, body
a
).
Súd pre verejnú službu teda v bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku samozrejme správne spresnil, že v prejednávanej veci „nebol vysvetlený spôsob, akým sa zohľadní a z hľadiska dĺžky započíta odborná prax vykonávaná v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby“, a že v prípade FE
ratio iuris
tejto podmienky pripustenia do výberového konania spojenej s požadovanou dobou odbornej praxe „určite nemohlo byť vyžadova[né] od týchto uchádzačov, aby s cieľom preukázať, že išlo o zárobkovú činnosť rovnocennú práci vykonávanej na plný úväzok, preložili každý deň odpracovaný v tomto postavení počas referenčného obdobia dvoch rokov určitý počet strán právnych textov“.
Napriek tomu Súd pre verejnú službu po tom, čo v bode 53 napadnutého rozsudku ako jednoduchú hypotézu pripomenul požiadavku, podľa ktorej sa dĺžka odbornej praxe mala vzťahovať na dobu činnosti vykonávanej na plný úväzok, v bode 56 toho istého rozsudku rozhodol, že „názor Komisie, podľa ktorého sa minimálna doba dvoch rokov odbornej praxe [mala] v špecifickom prípade výberového konania chápať tak, že sa pojmovo vzťahuje na zárobkovú činnosť vykonávanú na plný úväzok,… nemožno prijať“.
V tejto súvislosti treba tiež uviesť, že konštatovania Súdu pre verejnú službu v bode 51 napadnutého rozsudku spočívajú na nesprávnom výklade tak rozsudku z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), ako aj oznámenia o výberovom konaní. Na jednej strane totiž z uvedeného rozsudku vyplýva, že odborná prax žalobkyne, ktorá bola predmetom sporu, nebola praxou vykonávanou v postavení zamestnanca, ktorej dĺžku preto možno ľahko zistiť z pracovných zmlúv alebo potvrdení o práci vystavených zamestnávateľmi, ale praxou predsedníčky správnej rady nadácie, vykonávanou dobrovoľne a na čiastočný úväzok, ktorá nebola viazaná časovými obmedzeniami alebo rozvrhom práce, ale bola vykonávaná súčasne s inou činnosťou, ktorú nebolo možné zohľadniť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, body
až
,
,
a
). Súd pre verejnú službu tak nesprávne uviedol, že rozdiel oproti okolnostiam, ktoré viedli k prijatiu uvedeného rozsudku, spočíval v prejednávanej veci v tom, že „nebol vysvetlený spôsob, akým sa zohľadní a z hľadiska dĺžky započíta odborná prax vykonávaná v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby, hoci tento typ externej praxe úplne zodpoved[al] povahe povinností opísaných v oznámení o výberovom konaní“. Ani v uvedenej veci totiž oznámenie o výberovom konaní neposkytovalo výberovej komisii žiaden presný údaj o tom, ako treba vykladať podmienku minimálnej dĺžky predchádzajúcej odbornej praxe alebo o spôsobe, akým treba zohľadniť každú prax, ktorá nebola vykonávaná v postavení zamestnanca alebo na plný úväzok (rozsudok z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, body
a
).
Na druhej strane Súd pre verejnú službu nesprávne skonštatoval, že v prejednávanej veci oznámenie o výberovom konaní vyžadovalo minimálne dva roky odbornej praxe „v oblasti prekladov, alebo skôr v oblasti právnych prekladov“. Oznámenie o výberovom konaní totiž stanovovalo iba to, že uchádzači mali doložiť „po dokončení požadovaného univerzitného štúdia najmenej dvojročnú odbornú prax…“ bez špecifikácie oblasti požadovanej praxe.
Z uvedeného vyplýva, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď najmä v bode 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že bez presných údajov v tomto zmysle v oznámení o výberovom konaní, výberová komisia nebola povinná chápať podmienku minimálne dvoch rokov odbornej praxe tak, že sa vzťahuje na činnosť vykonávanú na plný úväzok.
Takéto nesprávne právne posúdenie však v prejednávanej veci nemôže samo osebe viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku. S cieľom určiť, či sa má napadnutý rozsudok zrušiť, treba overiť, či nesprávny predpoklad, ktorý si Súd pre verejnú službu stanovil v bode 56 napadnutého rozsudku, následne skutočne spôsobil vadu jeho posúdení.
O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Súd pre verejnú službu pri definovaní vzťahov medzi výberovou komisiou a MO
Komisia napáda body 38 a 71 napadnutého rozsudku, v ktorých Súd pre verejnú službu v podstate rozhodol, že MO tým, že v štádiu prijímania do zamestnania rozhodol o vylúčení FE z rezervného zoznamu z dôvodu pripustenia k účasti, ktorý sa nenachádzal v oznámení o výberovom konaní, prekročil medze svojej právomoci pri preskúmaní dodržania dodatočnej podmienky pripustenia k účasti týkajúcej sa odbornej praxe.
V tejto súvislosti Komisia tvrdí, že prijatie sporného rozhodnutia zo strany MO nemožno kvalifikovať ako zásah do právomocí výberovej komisie, keďže toto rozhodnutie bolo nevyhnutné na napravenie protiprávnosti, ktorej sa výberová komisia dopustila, pričom MO nemôže byť viazaný rozhodnutiami výberovej komisie, ktoré sú protiprávne.
FE namieta, že Komisia sa opiera o nesprávny výklad napadnutého rozsudku, v ktorom sa Súd pre verejnú službu oprávnene domnieval na jednej strane, že neexistuje žiadny dôvod uprednostniť spôsob výpočtu jednej alebo druhej inštitúcie, ako napríklad spôsob výpočtu Komisie, a na druhej strane, že posúdenie tejto praxe vykonané výberovou komisiou bolo prijateľnejšie ako posúdenie, ktoré vykonal MO. V každom prípade tvrdenia uvádzané Komisiou v rámci tejto časti nijako nepodporujú jej záver, podľa ktorého Súd pre verejnú službu nesprávne vyvodil, že MO prekročil svoje právomoci. Konštatovanie, že MO prijatím sporného rozhodnutia prekročil svoje právomoci, je totiž neodvratným a zákonitým dôsledkom konštatovania, že výberová komisia sa nedopustila žiadneho zjavne nesprávneho posúdenia.
V tejto súvislosti z preskúmania prvej časti tohto odvolacieho dôvodu vyplýva, že na jednej strane podmienka minimálnej odbornej praxe v prejednávanej veci sa mala chápať ako odborná prax, ktorá bola vykonávaná na plný úväzok, a na druhej strane, že pri overení, či uchádzači spĺňali túto podmienku, mala výberová komisia širokú mieru voľnej úvahy.
V bode 66 napadnutého rozsudku Súd pre verejnú službu rozhodol, že MO nemal „právomoc dodatočne legitímne vylúčiť z rezervného zoznamu zostaveného výberovou komisiou úspešného uchádzača, ktorý nesplnil podmienku účasti neuvedenú v oznámení o výberovom konaní, ktoré prijal samotný MO, a ani v ustanovení služobného poriadku alebo v akomkoľvek inom texte, na ktorý sa možno odvolávať voči uchádzačom“.
Súd pre verejnú službu sa totiž domnieval, že protiprávnosť, na ktorú sa MO chcel odvolávať voči FE, nevyplývala „zo zjavného pochybenia, ktorého sa dopustila výberová komisia pri posúdení osobitnej podmienky účasti vyžadovanej oznámením o výberovom konaní alebo uvedenej v ustanovení služobného poriadku, ale vyplývala by z pochybenia, ktorého sa dopustil samotný MO, keď v oznámení o výberovom konaní nestanovil dodatočnú podmienku, že minimálne dvojročná odborná prax požadovaná na pripustenie k účasti na skúškach má byť odbornou praxou vykonávanou na plný úväzok počas dvoch rokov a má sa vypočítať podľa osobitných a jasne vopred stanovených kritérií, ktorých nedodržanie by malo za následok nepripustenie k účasti na skúškach výberového konania“. Súd pre verejnú službu sa tak domnieval, že rozhodnutie MO v prejednávanej veci malo za následok „dodatočn[ú] úprav[u] oznámenia o výberovom konaní… počas prijímania do zamestnania“ (bod 67 napadnutého rozsudku).
Tento záver je potvrdený v bode 68 napadnutého rozsudku, v ktorom Súd pre verejnú službu v podstate spresnil, že na to, aby podmienku dotknutú v prejednávanej veci bolo možné chápať ako odbornú prax vykonávanú počas dvoch rokov na plný úväzok, ju MO mal uviesť v oznámení o výberovom konaní, „čo by z toho urobilo podmienku právne záväznú tak pre výberovú komisiu, ako aj pre uchádzačov, ktorej nedodržanie uchádzačmi by malo za následok ich vylúčenie z výberového konania“.
Na základe tohto záveru Súd pre verejnú službu rozhodol na jednej strane, že rozhodnutia výberovej komisie a MO iba odrážali rozdiel medzi spôsobom, akým výberová komisia posúdila minimálnu odbornú prax vyžadovanú oznámením o výberovom konaní a spôsobom výpočtu plného úväzku podľa osobitných kritérií, ktoré použil MO, a na druhej strane, že za týchto okolností Komisia nepredložila dôkaz, že výberová komisia zjavne opomenula overiť, či podmienka pripustenia k účasti týkajúca sa odbornej praxe bola splnená v prípade FE (body 68 až 70 napadnutého rozsudku).
Súd pre verejnú službu tak dospel k záveru, že prijatím sporného rozhodnutia MO prekročil svoju právomoc v oblasti preskúmania dodržania dodatočnej podmienky pripustenia k účasti týkajúcej sa odbornej praxe, čím zasiahol do právomoci, ktorú v tejto súvislosti oznámenie o výberovom konaní výslovne zverilo výberovej komisii a tiež do výsad samostatnosti a nezávislosti, ktoré patria výberovým komisiám výberového konania (bod 71 napadnutého rozsudku).
Ako však bolo rozhodnuté v rámci prvej časti tohto odvolacieho dôvodu, na podmienku pripustenia k účasti týkajúcu sa minimálne dvojročnej odbornej praxe, chápanú tak, že sa vzťahuje na zárobkovú činnosť vykonávanú na plný úväzok, sa v prejednávanej veci bolo možné odvolávať, aj keď nebola špecifikovaná v oznámení o výberovom konaní.
Z toho vyplýva, že v bode 71 napadnutého rozsudku sa Súd pre verejnú službu dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Druhej časti prvého odvolacieho dôvodu treba preto vyhovieť.
O tretej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Súd pre verejnú službu pri definovaní podmienok zjavne nesprávneho posúdenia výberovej komisie, na skreslení listín nachádzajúcich sa v spise a na nesprávnom právnom posúdení pri úvahe, že uplatnenie metódy výpočtu odbornej praxe, ktorou sa riadila Komisia, bolo protiprávne
Komisia napáda body 57 až 82 napadnutého rozsudku, v ktorých Súd pre verejnú službu preskúmal, v tomto poradí, spôsob výpočtu minimálnej doby dvoch rokov odbornej praxe, právomoc MO vylúčiť FE z rezervného zoznamu úspešných uchádzačov, ako aj zjavné pochybenie, ktorého sa výberová komisia výberového konania prípadne dopustila pri posúdení dĺžky odbornej praxe FE. Podľa Komisie sa Súd pre verejnú službu nesprávne domnieval, že v rozhodnutí výberovej komisie pripustiť FE do výberového konania nebolo preukázané žiadne zjavné pochybenie.
V bode 70 napadnutého rozsudku sa Súd pre verejnú službu domnieval, že Komisia neposkytla dôkaz „zjavného opomenutia [zohľadniť podmienku pripustenia k účasti týkajúcu sa odbornej praxe] zo strany výberovej komisie, alebo v každom prípade dôkaz, že o pripustení [FE] k účasti na skúškach výberového konania rozhodla výberová komisia vzhľadom na podmienky oznámenia o výberovom konaní zjavne svojvoľne“ a že „nič neumožň[ovalo] tvrdiť, že výberová komisia nepreskúmala… listiny [ktoré predložila FE], napríklad na základe kritéria uvedeného v bodoch 53 a 55 [napadnutého] rozsudku“.
Vo svojej prvej výhrade Komisia tvrdí, že Súd pre verejnú službu sa tak dopustil nesprávneho právneho posúdenia. Namiesto toho, aby skúmal, či tvrdenia Komisie mohli spôsobiť neprijateľnosť rozhodnutia výberovej komisie, identifikoval kritéria, ktoré podľa jeho názoru umožňovali domnievať sa, že výberová komisia splnila svoju povinnosť započítať odbornú prax FE. Súd pre verejnú službu navyše nesprávne vyžadoval dôkaz zjavného opomenutia započítať odbornú prax alebo zjavne svojvoľného pripustenia do výberového konania zo strany výberovej komisie.
Podľa FE je táto výhrada neprípustná v rozsahu, v akom napáda skutkové zistenia. K meritu veci FE tvrdí, že v skutočnosti bolo na MO, aby predložil dôkaz, že rozhodnutie výberovej komisie bolo postihnuté zjavným pochybením, keďže pre toto rozhodnutie v zásade platila prezumpcia zákonnosti, čo tiež odôvodňuje obmedzené preskúmanie, ktoré vykonáva MO. Podľa FE vykonal Súd pre verejnú službu najmä v bodoch 72 až 82 napadnutého rozsudku práve toto preskúmanie zjavného pochybenia, a to so zreteľom na skutočnosti, ktoré na základe oznámenia o výberovom konaní identifikoval v bodoch 53 a 55 toho istého rozsudku. Na záver FE uvádza, že tvrdenia Komisie si navzájom odporujú.
Treba poznamenať, že prostredníctvom tejto výhrady Komisia nenapáda skutkové zistenia urobené Súdom pre verejnú službu v napadnutom rozsudku, ktoré sa týkajú zjavne nesprávneho posúdenia, ale jeho závery týkajúce sa povinností výberovej komisie, ako aj dôkazného bremena Komisie. Tieto zistenia nastoľujú právne otázky, ktoré podliehajú preskúmaniu odvolacieho súdu.
Ako bolo rozhodnuté v rámci prvej časti tohto odvolacieho dôvodu a ako to Súd pre verejnú službu pripomenul v bode 80 napadnutého rozsudku, výberová komisia mala v prejednávanej veci širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o rovnocennosť činnosti vykonávanej vo variabilnom čase ako externý spolupracovník a práce vykonávanej na plný úväzok z hľadiska pracovného času.
Aj keď však podľa ustálenej judikatúry MO nemá právomoc zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie výberovej komisie výberového konania, je pri výkone svojich vlastných právomocí povinný prijímať rozhodnutia, ktoré nie sú protiprávne. Nemôže byť preto viazaný rozhodnutím výberovej komisie, ktorého protiprávnosť by následne mohla ovplyvniť jeho vlastné rozhodnutia. Z tohto dôvodu je MO povinný pred vymenovaním osoby za úradníka overiť, či táto osoba spĺňa podmienky vyžadované na tento účel. Keď výberová komisia neprávom pripustí uchádzača do výberového konania a následne ho zaradí do rezervného zoznamu, MO musí odmietnuť vymenovanie tohto uchádzača odôvodneným rozhodnutím, ktoré umožní súdu Únie posúdiť jeho dôvodnosť (pozri rozsudok z 15. septembra 2005, Luxem/Komisia,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, bod
a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú má výberová komisia pri určení, či predchádzajúca odborná prax uchádzačov umožňuje, aby splnili podmienky pripustenia do výberového konania, sa teda MO pri svojom preskúmaní zákonnosti rozhodnutí výberovej komisie musí obmedziť na overenie toho, či výkon voľnej úvahy výberovou komisiou nebol postihnutý zjavným pochybením.
V tejto poslednej súvislosti sa rozhodlo, že pochybenie možno kvalifikovať ako zjavné vtedy, ak ho možno ľahko odhaliť z hľadiska kritérií, ktorým chcel normotvorca podriadiť výkon širokej miery voľnej úvahy administratívou. V dôsledku toho je na preukázanie, že pri posúdení skutkového stavu došlo k zjavnému pochybeniu, ktoré môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia, nevyhnutné preukázať, že posúdenia zohľadnené v spornom rozhodnutí nie sú prijateľné. Inými slovami nemôže ísť o zjavné pochybenie, ak možno napádané posúdenie pripustiť ako pravdivé alebo akceptovateľné (pozri rozsudok z 23. októbra 2012, Eklund/Komisia,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
, bod
a citovanú judikatúru).
Po prvé z predchádzajúcich úvah vyplýva, že pred vymenovaním FE bol MO na jednej strane povinný preskúmať rozhodnutie výberovej komisie pripustiť ju k účasti na výberovom konaní a na druhej strane bol povinný odmietnuť toto vymenovanie, ak sa domnieval, že rozhodnutie výberovej komisie je postihnuté zjavne nesprávnym posúdením.
V prejednávanej veci sa výberová komisia výberového konania rozhodla pripustiť FE k účasti na výberovom konaní. Aj keď toto rozhodnutie nebolo odôvodnené, treba z neho vyvodiť, že výberová komisia sa domnievala, že uchádzačka preukázala, že spĺňa podmienku pripustenia k účasti súvisiacu s predchádzajúcou minimálnou odbornou praxou.
V tomto rámci a na rozdiel od toho, čo Súd pre verejnú službu uviedol v bodoch 69 a 70 napadnutého rozsudku, nebolo povinnosťou MO, aby konkrétne preukázal, že výberová komisia vôbec neskúmala, či FE spĺňala podmienku minimálnej odbornej praxe, ale bol naopak povinný overiť, či výberová komisia zohľadnila skutočnosť, že značná časť tejto praxe bola vykonaná v postavení samostatne zárobkovo činnej osoby a či započítala túto prax z hľadiska pracovného času pri práci na plný úväzok bez toho, aby sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že nedostatok informácií o posúdeniach výberovej komisie nemôže MO brániť, aby sa domnieval, že rozhodnutie, ku ktorému výberová komisia dospela, a to rozhodnutie pripustiť FE k účasti na výberovom konaní, môže byť postihnuté zjavne nesprávnym posúdením.
Súd pre verejnú službu teda nemohol bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, dospieť k záveru, že MO by mal právomoc prijať sporné rozhodnutie iba v prípade, ak by bolo zjavné, že výberová komisia nezohľadnila podmienku pripustenia k účasti týkajúcu sa odbornej praxe a nevypočítala jej dĺžku alebo v prípade, ak by sa výberová komisia vzhľadom na znenie oznámenia o výberovom konaní rozhodla pripustiť FE k účasti na skúškach výberového konania zjavne svojvoľne.
Po druhé, pokiaľ ide o body 53 a 55 napadnutého rozsudku, na ktoré Súd pre verejnú službu odkazuje v bode 70 toho istého rozsudku, Súd pre verejnú službu v nich uviedol, že pri posúdení pripustenia FE k účasti na skúškach mohla výberová komisia vychádzať najmä „z toho, že malo ísť o ‚zárobkovú‘ činnosť právnika lingvistu – teda o činnosť, ktorá nemohla mať ‚príležitostnú‘ povahu a ktorá sa mala týkať hlavne prekladu právnych textov – vykonávanú sústavne, teda počas významnej doby, pre profesionálneho klienta, a to verejnoprávnu alebo súkromnoprávnu osobu, ktorá na základe zmluvy bola oprávnená požadovať preklady právnych textov kedykoľvek a prípadne v záväzných lehotách práve z dôvodu jej zárobkovej alebo inštitucionálnej činnosti, ktorá si vyžaduje právne preklady určitej úrovne“, a že „prináležalo výberovej komisii, aby… posúdila rôznym spôsobom odbornú povahu nadobudnutej praxe podľa toho, či išlo o činnosť vykonávanú ako ‚externý prekladateľ‘ alebo ako ‚externý právnik lingvista‘, predovšetkým v prípade, keď činnosť externého právnika lingvistu bola vykonávaná pre inštitúciu Únie, ktorá rovnako ako Súdny dvor požaduje od svojich poskytovateľov služieb iba preklad textov s výlučne právnickým obsahom“.
Ako tvrdí Komisia, tieto kritériá pripustenia k účasti nemohli byť relevantné pri posúdení podmienky týkajúcej sa dĺžky predchádzajúcej odbornej praxe v prejednávanej veci. Na jednej strane totiž podľa oznámenia o výberovom konaní mali uchádzači preukázať minimálnu dĺžku odbornej praxe, a nie prax v oblasti prekladov právnych textov (pozri tiež bod 34 vyššie). Navyše oznámenie o výberovom konaní neposkytovalo žiadne usmernenie k povahe vyžadovanej minimálnej odbornej praxe alebo jej súvislosti s povinnosťami, ktoré sa budú plniť, ako to samotný Súd pre verejnú službu pripomenul v bode 46 napadnutého rozsudku. Na druhej strane sa Súd pre verejnú službu pri identifikovaní uvedených kritérií vyjadril ku charakteristike a povinnostiam právnika lingvistu, ako aj k rozdielom medzi činnosťou „‚externého‘ prekladateľa“ a „externého právnika lingvistu“, pričom však tieto závery neoprel o dôkazy nachádzajúce sa v spise.
Súd pre verejnú službu sa teda v bodoch 53 a 55 napadnutého rozsudku pri identifikovaní kritérií pre posúdenie dotknutej podmienky pripustenia k účasti, ktoré nevyplývali z listín predložených účastníkmi v prvostupňovom konaní, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Po tretie treba uviesť, že v bodoch 73 až 82 napadnutého rozsudku Súd pre verejnú službu okrem iného uplatnil kritériá identifikované v bodoch 53 a 55 tohto rozsudku pri preskúmaní „zjavného pochybenia, ktorého sa prípadne dopustila výberová komisia výberového konania pri posúdení dĺžky odbornej praxe [FE]“, pričom sa prijateľným spôsobom nevyjadril k tvrdeniam uvádzaným Komisiou v tejto súvislosti a zhrnutým v bode 76 napadnutého rozsudku. Na záver tohto preskúmania Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že Komisia nepreukázala ani to, že výberová komisia sa dopustila zjavného pochybenia pri výpočte dĺžky odbornej praxe FE (bod 81 napadnutého rozsudku).
Nesprávne právne posúdenia, ktorých sa Súd pre verejnú službu dopustil v bodoch 53, 55 a 56 napadnutého rozsudku, a ktoré boli zistené v rámci preskúmania prvej časti prvého odvolacieho dôvodu a tejto výhrady vznesenej v rámci tretej časti toho istého odvolacieho dôvodu, tak spôsobili, že nesprávnym právnym posúdením je postihnutý aj jeho názor v bodoch 75 až 81 toho istého rozsudku, podľa ktorého Komisia nepreukázala ani to, že výberová komisia sa dopustila zjavného pochybenia pri výpočte dĺžky odbornej praxe FE. Dôvody, o ktoré sa Súd pre verejnú službu oprel, mu totiž neumožňovali, aby oprávnene dospel k tomuto záveru.
V druhej výhrade Komisia tvrdí, že Súd pre verejnú službu skreslil dôkazné prostriedky nachádzajúce sa v spise, pretože tieto ho nemohli viesť k tomu, aby v bodoch 61 a 77 napadnutého rozsudku rozhodol, že nič neumožňovalo domnievať sa, že výberová komisia nezohľadnila externú povahu činnosti FE.
Ako tvrdí FE, túto výhradu treba zamietnuť. Komisia totiž nepredkladá žiaden dôkazný prostriedok týkajúci sa prípadného výpočtu odbornej praxe FE výberovou komisiou, ktorý by umožňoval konštatovať, že výberová komisia skutočne ani nezapočítala túto prax po prepočítaní na prácu na plný úväzok – prípadne pomocou inej metódy než použil MO – ani neposúdila túto prax na základe iných kritérií, napríklad tých, ktoré Súd pre verejnú službu uviedol v bodoch 53 až 55 napadnutého rozsudku.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou posúdenie skutkového stavu súdom prvého stupňa nepredstavuje, s výnimkou skreslenia dôkazných prostriedkov predložených tomuto súdu, právnu otázku, ktorá ako taká podlieha preskúmaniu Všeobecného súdu. Takéto skreslenie musí zjavne vyplývať z písomností v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (pozri rozsudok zo 4. júla 2014, Kimman/Komisia,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
, bod
a citovanú judikatúru). Hoci sa teda Komisia odvoláva na skreslenie spisu, v skutočnosti chce dosiahnuť nové posúdenie skutkového stavu, čo nepatrí do prieskumnej právomoci odvolacieho súdu.
Tretia výhrada vznesená v rámci tretej časti sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri závere Súdu pre verejnú službu v bodoch 57 až 61 napadnutého rozsudku, podľa ktorého výberová komisia nebola povinná uplatniť kritérium prevodu preložených strán na odpracované dni, ako to urobil MO. Podľa Komisie bola činnosť, na ktorú sa FE odvolávala, skutočne prekladateľskou činnosťou.
Podľa FE je táto časť neprípustná. K meritu veci FE uvádza, že bez presných pravidiel v oznámení o výberovom konaní a príručke pre uchádzačov, mohla výberová komisia uplatniť kritériá preskúmania dĺžky odbornej praxe, ktoré si sama na tento účel stanovila.
Túto výhradu treba zamietnuť. Ako bolo uvedené v bode 35 vyššie, Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že výberová komisia nebola povinná vypočítať dĺžku odbornej praxe vyjadrenú po prepočítaní na prácu na plný úväzok.
Napriek tomu treba spresniť, že v rámci takto definovanej podmienky pripustenia k účasti mohla výberová komisia uplatniť akýkoľvek spôsob výpočtu, ktorý jej umožňoval započítať obdobie odbornej praxe FE prepočítané na činnosť vykonávanú na plný úväzok. V dôsledku toho nemožno súhlasiť s argumentáciou Komisie, že kritérium prevodu preložených strán na odpracované dni bolo povinné.
Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba na jednej strane vyhovieť prvej a druhej časti prvého odvolacieho dôvodu, ako aj prvej výhrade vznesenej v rámci tretej časti tohto odvolacieho dôvodu, a na druhej strane zamietnuť druhú výhradu vznesenú v rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu ako neprípustnú a tretiu výhradu vznesenú v rámci tejto časti tohto odvolacieho dôvodu ako nedôvodnú.
Nesprávne právne posúdenia zistené v bodoch 35, 47, 62, 65 a 67 vyššie však neumožňujú zrušenie napadnutého rozsudku, keďže Súd pre verejnú službu vyhovel aj druhému žalobnému dôvodu, ktorý FE uviedla v prvostupňovom konaní subsidiárne, keď rozhodol, že MO sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia (body 83 až 94 napadnutého rozsudku).
O druhom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri závere, podľa ktorého sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia
V bodoch 91 až 93 napadnutého rozsudku, pri rozhodovaní o druhom žalobnom dôvode založenom okrem iného na zjavne nesprávnom posúdení MO, Súd pre verejnú službu rozhodol, že spôsob výpočtu dĺžky odbornej praxe použitý MO „nebol v [oznámení podpredsedu Komisie SEC (2004) 638 z 25. mája 2004 o potrebách prekladu] predpísaný ako povinné kritérium výberu na pripustenie k účasti na skúškach výberového konania určeného konkrétne na prijatie právnikov lingvistov“, „nie je uvedený v oznámení o výberovom konaní“, „nebol ani uverejnený spôsobom prístupným alebo nevyhnutne známym výberovej komisii alebo dotknutým uchádzačom“, „nezodpoved[al] kritériám, ktoré používajú prekladateľské služby iných inštitúcií, ktoré majú prístup k rezervnému zoznamu z výberového konania, aby prípadne prijali svojich právnikov lingvistov“, a že teda nešlo o „spoločné kritérium inštitúcií Únie“. Na základe týchto úvah Súd pre verejnú službu dospel k záveru, že MO „nemohol použiť výlučne interný spôsob výpočtu Komisie, ktorý preto nie je medziinštitucionálny a ukazuje sa tak irelevantný pre prijatie v tomto prípade právnikov lingvistov a nezáväzný voči osobám z externého prostredia inštitúcie“.
V bode 93 napadnutého rozsudku tak Súd pre verejnú službu rozhodol, že analýza Komisie, „aj keby bola prijateľná…, [sa nezakladala] na žiadnom právne relevantnom ustanovení, na ktoré sa možno priamo odvolávať voči [FE], a predstav[ovala] tak zjavné pochybenie zo strany MO, ktoré je ľahko zistiteľné Súdom pre verejnú službu“, a vyhovel druhému žalobnému dôvodu, ktorý pred ním uvádzala FE.
Podľa Komisie skutočnosť, že oznámenie o výberovom konaní nepočíta s určitou metódou započítania odbornej praxe, nemôže brániť tomu, aby ju výberová komisia použila. Navyše otázka prípadného nedodržania podmienky týkajúcej sa odbornej praxe môže vzniknúť do okamihu prijatia do zamestnania. Neuplatnenie kritérií započítania okrem toho zjavne odporuje požiadavke rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi. Napokon záver Súdu pre verejnú službu je vnútorne rozporný, a teda v rozpore s povinnosťou odôvodnenia vzhľadom na bod 93 napadnutého rozsudku, v ktorom tento súd uznal, že uplatnenie kritérií prevodu používaných Komisiou možno považovať za „prijateľné“, čo v zmysle judikatúry k pojmu zjavne nesprávneho posúdenia vylučuje existenciu takéhoto pochybenia.
FE namieta, že bez úpravy metódy započítania v relevantných ustanoveniach môžu služby Komisie uplatniť tieto metódy svojvoľne a netransparentne, zatiaľ čo výberová komisia je viazaná týmito ustanoveniami. Navyše to, či pravidlo prevodu má internú alebo medziinštitucionálnu povahu, nemá žiaden vplyv na posúdenie odôvodnenia napadnutého rozsudku, ktorý sa zakladá na možnosti odvolávať sa na toto pravidlo. Napokon odkaz na „prijateľnosť“ analýzy odbornej praxe FE je rečníckym zvratom, ktorý naznačuje čisto hypotetickú povahu tohto predpokladu, ako aj nadbytočnosť ostatných tvrdení, ktoré FE uviedla v rámci druhého žalobného dôvodu v prvostupňovom konaní.
Treba uviesť, že Súd pre verejnú službu oprel svoj záver, podľa ktorého sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia o konštatovanie, že spôsob výpočtu, ktorý MO použil, teda započítanie dĺžky odbornej praxe podľa pomeru päť strán prekladu za deň (pozri bod 90 napadnutého rozsudku), sa jednak nezakladal na žiadnom známom právnom ustanovení a jednak nebol spoločný pre všetky inštitúcie Únie. Podľa Súdu pre verejnú službu totiž použitie tohto spôsobu predstavovalo zjavne nesprávne posúdenie najmä z dôvodu, že išlo o výlučne interný spôsob Komisie, ktorý ako taký nebol ani relevantný, ani záväzný pre osoby z externého prostredia inštitúcie, ako bola napríklad FE (bod 92 napadnutého rozsudku).
Napriek tomu v bodoch 86 a 94 napadnutého rozsudku sa Súd pre verejnú službu nevyjadril k otázke, či posúdenie odbornej praxe FE zo strany MO možno akceptovať ako prijateľné (bod 93 napadnutého rozsudku), a radšej svoje preskúmanie zakončil konštatovaním, že na tento spôsob výpočtu, ktorý MO použil, sa nebolo možné odvolávať voči FE. Takýmto záverom však Súd pre verejnú službu v skutočnosti nerozhodol o výhrade týkajúcej sa zjavne nesprávneho posúdenia, ale skôr o výhrade týkajúcej sa údajného porušenia zásady právnej istoty.
V prvom rade totiž, ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 57 vyššie, je na preukázanie, že pri posúdení skutkového stavu došlo k zjavnému pochybeniu, ktoré môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia, nevyhnutné preukázať, že posúdenia zohľadnené v spornom rozhodnutí nie sú prijateľné.
Keďže Súd pre verejnú službu v bode 93 napadnutého rozsudku rozhodol, že MO sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia bez toho, aby sa vyjadril k prijateľnosti či neprijateľnosti analýzy odbornej praxe FE, ktorú MO urobil, porušil povinnosť odôvodnenia upravenú v článku 36 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.
V druhom rade, pokiaľ ide o zásadu právnej istoty, treba uviesť, ako to urobil Súd pre verejnú službu v bode 42 napadnutého rozsudku, že oznámenie o výberovom konaní by bolo pozbavené svojho účelu, ktorým je informovať uchádzačov o podmienkach, ktoré treba splniť na to, aby sa mohli uchádzať o pracovné miesto, ak by administratíva mohla vylúčiť uchádzača z dôvodu výslovne neuvedeného v uvedenom oznámení alebo v služobnom poriadku, alebo z dôvodu, ktorý nebol uverejnený (pozri, pokiaľ ide o oznámenie o voľnom pracovnom mieste, rozsudky zo 14. apríla 2011, Šimonis/Komisia,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
, bod
, a z 15. októbra 2014, Moschonaki/Komisia,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
, bod
).
Aj keď táto požiadavka bráni tomu, aby sa voči uchádzačovi vo výberovom konaní bolo možné odvolávať na podmienku pripustenia k účasti, ktorá nebola uvedená najmä v oznámení o výberovom konaní, nemožno ju vykladať tak, že zaväzuje MO, aby v oznámení o výberovom konaní presne uviedol aj možnú metódu alebo metódy výpočtu pre uplatnenie takýchto podmienok pripustenia k účasti. Okrem toho treba uviesť, že takýto výklad by úplne negoval širokú mieru voľnej úvahy, ktorú má výberová komisia pri posúdení dodržania kritérií stanovených v oznámeniach o výberových konaniach.
Nemožno sa teda domnievať, že prijatím sporného rozhodnutia MO porušil zásadu právnej istoty.
V duplike FE tvrdí, že na rozdiel od prejednávanej veci oznámenie o výberovom konaní, o ktoré išlo v rozsudku z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), obsahovalo výslovný a podrobný opis povahy požadovanej odbornej praxe, ako aj pracovných miest, na ktorých ju bolo možné získať. Navyše tento rozsudok podľa nej potvrdzuje, že je to práve výberová komisia výberového konania, vybavená širokou mierou voľnej úvahy, ktorej prináleží posúdiť, či uchádzači spĺňajú podmienky. Rozhodnutia výberovej komisie, ktorej MO nedal žiaden pokyn k výkonu jej voľnej úvahy, však MO nemôže dodatočne spochybniť na základe kritérií, ktorými výberová komisia nebola nijako viazaná.
Túto argumentáciu treba zamietnuť. Prejednávaný odvolací dôvod sa totiž týka relevantnosti spôsobu výpočtu, ktorý v prejednávanej veci použil MO, a možnosti odvolávať sa na tento spôsob, a nie otázky voľnej úvahy, ktorú výberová komisia vykonáva v rámci podmienok pripustenia k účasti stanovených oznámením o výberovom konaní.
Vzhľadom na uvedené treba dospieť k záveru, že Súd pre verejnú službu sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že spôsob výpočtu, ktorý MO použil, nebol ani relevantný, ani sa naň nebolo možné odvolávať v prejednávanej veci, a že jeho použitím sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.
Druhému odvolaciemu dôvodu treba preto vyhovieť.
O čiastočnom zrušení napadnutého rozsudku
Keďže prvá časť, druhá časť a prvá výhrada vznesená v rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu, ako aj druhý odvolací dôvod, boli vyhlásené za dôvodné, treba napadnutý rozsudok zrušiť v rozsahu, v akom sa v ňom vyslovuje zrušenie sporného rozhodnutia z dôvodu, že MO nemal právomoc na jeho prijatie a dopustil sa zjavne nesprávneho posúdenia.
Za týchto okolností nemá žiadny právny základ rozhodnutie Súdu pre verejnú službu zaviazať Komisiu, aby zaplatila FE náhradu škody, ktoré sa zakladalo na konštatovaní, že z preskúmania prvého žalobného dôvodu uvedeného na tomto súde vyplynulo, že sporné rozhodnutie je protiprávne (pozri bod 121 napadnutého rozsudku).
Z toho vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tretí odvolací dôvod, treba zrušiť body 1 a 2 výroku napadnutého rozsudku.
Naproti tomu nie je potrebné zrušiť bod 3 výroku napadnutého rozsudku, v ktorom Súd pre verejnú službu zamietol žalobu FE v zostávajúcej časti, keďže toto rozhodnutie nie je dotknuté tým, že prvá časť, druhá časť a prvá výhrada vznesená v rámci tretej časti prvého odvolacieho dôvodu, ako aj druhý odvolací dôvod, boli vyhlásené za dôvodné.
Napokon, vzhľadom na čiastočné zrušenie napadnutého rozsudku, treba zrušiť aj rozhodnutie Súdu pre verejnú službu o trovách konania, a teda bod 4 výroku napadnutého rozsudku.
O žalobe podanej v prvostupňovom konaní
Podľa článku 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1192 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (
Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137
), ak Všeobecný súd zruší rozhodnutie Súdu pre verejnú službu, ale súčasne dospeje k záveru, že stav konania dovoľuje rozhodnúť vo veci, komora, ktorá rozhoduje o odvolaní, sama rozhodne vo veci. To je prípad v prejednávanej veci.
V tejto súvislosti treba spresniť, že vzhľadom na to, že napadnutý rozsudok sa zrušuje iba v rozsahu, v akom je postihnutý vadami zistenými v bodoch 35, 47, 62, 65, 67 a 90 vyššie, ktoré sa týkajú tvrdení uvádzaných v rámci prvého a druhého žalobného dôvodu v prvostupňovom konaní a založených na nedostatku právomoci MO, zjavne nesprávnom posúdení a porušení zásady právnej istoty, sú ostatné posúdenia Súdu pre verejnú službu konečné.
Treba najmä uviesť, že v rámci prejednávaného odvolania nebol výslovne spochybnený záver Súdu pre verejnú službu nachádzajúci sa v bode 105 napadnutého rozsudku, podľa ktorého návrhy FE na zrušenie podané proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti nemajú samostatný obsah a v dôsledku toho ich treba považovať za formálne podané proti spornému rozhodnutiu tak, ako ho spresňuje rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti. To isté platí pre posúdenie Súdu pre verejnú službu nachádzajúce sa v bodoch 101 až 109 napadnutého rozsudku, ktorým tento súd zamietol tretí žalobný dôvod uvádzaný v prvostupňovom konaní a založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti, ako aj na nedodržaní primeranej lehoty.
Je teda potrebné, aby Všeobecný súd prijal konečné rozhodnutie o žalobe, ktorú FE pôvodne podala na Súd pre verejnú službu, tým, že rozhodne o výhradách vznesených v rámci druhého a štvrtého žalobného dôvodu, ktoré Súd pre verejnú službu nepreskúmal.
V tejto súvislosti v prvom rade z analýzy prvého odvolacieho dôvodu vyplýva, že v prejednávanej veci sa podmienka pripustenia k účasti týkajúca sa minimálnej dĺžky predchádzajúcej odbornej praxe mala chápať tak, že odkazuje na dobu odpracovanú na plný úväzok a že pred prijatím FE do zamestnania bol MO povinný overiť, či FE spĺňala podmienky požadované na tento účel.
Navyše skutočnosť, že spôsob výpočtu predchádzajúcej odbornej praxe nebol upravený v oznámení o výberovom konaní, nemožno vykladať tak, že výberovú komisiu zbavovala povinnosti započítať dĺžku uvedenej praxe po prepočítaní na plný úväzok.
Za týchto okolnosti si MO pri preskúmaní spisu FE pred jej prijatím do zamestnania mohol všimnúť, že činnosť externého právnika lingvistu, na ktorú sa FE odvolávala, tvorila takmer polovicu jej odbornej praxe (15 mesiacov z celkovo 31 mesiacov) a takmer dve tretiny vyžadovanej minimálnej doby 24 mesiacov, že v tomto období FE preložila spolu 721 strán a že počas časti tejto činnosti zároveň študovala (pozri body 11, 19, 78 a 79 napadnutého rozsudku). Za týchto okolností sa treba domnievať, že MO bol oprávnený overiť dĺžku predchádzajúcej odbornej praxe FE.
V druhom rade, pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod, ktorý FE uplatnila v prvostupňovom konaní subsidiárne a v rámci neho po prvé o údajné zjavne nesprávne posúdenie MO, treba poznamenať, že spôsob výpočtu spočívajúci v číselnom vyjadrení vykonanej práce na základe počtu preložených strán je všeobecne používaný v oblasti prekladov, a to tak inštitúciami, ako aj v súkromnej sfére pravdepodobne preto, že sa považuje za najobjektívnejší. Okrem toho ho používa aj Súdny dvor Európskej únie, a to aj v prípade právnikov lingvistov, ako aj pri platení prekladateľských služieb dodávaných externe. Navyše treba uviesť, že objednávky Súdneho dvora Európskej únie, ktoré FE predložila, uvádzajú ako úlohu, ktorá sa má vykonať, „preklad dokumentu“, lehotu na preklad, počet strán daného dokumentu, cenu za stranu a celkovú sumu na úhradu. Navyše Súd pre verejnú službu neuviedol, že keď FE uvádzala svoju prax „externého právnika lingvistu“, predložila dôkazné prostriedky, ktoré preukazovali, že na tomto základe vykonávala pre Súdny dvor Európskej únie iné úlohy než preklad právnych dokumentov.
Okrem toho to, že MO použil kritérium počtu preložených strán denne podľa pomeru používaného prekladateľskými službami Komisie, a to päť strán za pracovný deň, nemožno samo osebe považovať za zjavne nesprávne.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že rozhodnutie výberovej komisie a rozhodnutie MO v prejednávanej veci nemajú rovnakú pôsobnosť. Ak prvé z týchto rozhodnutí vedie k pripusteniu alebo nepripusteniu uchádzača do výberového konania, rozhodnutie MO sa obmedzuje iba na prípadné prijatie úspešného uchádzača do zamestnania danou inštitúciou. Treba pripomenúť, že – na rozdiel od toho, čo, ako sa zdá, vyplýva najmä z bodov 62 až 72 napadnutého rozsudku, v ktorých Súd pre verejnú službu preskúmal „právomoc MO vylúčiť [FE] z rezervného zoznamu úspešných uchádzačov“, podľa ustálenej judikatúry založenej na zásade nezávislosti výberových komisií, MO nemá právomoc zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie prijaté výberovou komisiou výberového konania (rozsudky z 20. februára 1992, Parlament/Hanning,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
, bod
, a z 15. septembra 2005, Luxem/Komisia,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, body
a
). Keďže však FE chce byť prijatá do zamestnania do Komisie a keďže neexistuje všeobecne použiteľný medziinštitucionálny spôsob alebo pokyny k prípustnému výpočtu zo strany výberovej komisie, MO Komisie oprávnene uplatnil spôsob výpočtu, ktorý sa vo všeobecnosti používa interne v oblasti prekladov.
Navyše, pokiaľ ide o spresnenie Súdu pre verejnú službu, podľa ktorého išlo v prejednávanej veci, konkrétne o preklad právnych textov alebo overenie jazykovej a právnej zhody legislatívnych textov (bod 90 napadnutého rozsudku), treba poznamenať, že FE nepredložila dôkazné prostriedky preukazujúce, že na základe výpočtu uplatňujúceho iný pomer preložených strán denne, ktorý používa najmä Súdny dvor Európskej únie, by mohla splniť podmienku minimálne dvojročnej predchádzajúcej odbornej praxe.
Na základe toho treba dospieť k záveru, že spôsob výpočtu, ktorý MO použil, nebol neprimeraný a že FE nepreukázala, že na základe iného spôsobu výpočtu by MO mohol dospieť k inému rozhodnutiu. Použitie tohto spôsobu výpočtu teda nemožno považovať za zjavne nesprávne.
Napokon argumentáciu, podľa ktorej sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia, keď uviedol, že prax FE v advokátskej kancelárii W. v Bruseli trvala dva, a nie tri mesiace, treba zamietnuť ako neúčinnú. Aj keby sa totiž MO skutočne dopustil takéhoto pochybenia, tento záver by nemohol zmeniť jeho rozhodnutie, podľa ktorého FE nespĺňala podmienku pripustenia k účasti na výberovom konaní.
Po druhé treba zamietnuť aj výhradu, ktorú FE vzniesla v prvostupňovom konaní a ktorá sa zakladala na porušení zásady rovnosti zaobchádzania. FE totiž nepreukazuje, že situácia, v ktorej sa nachádzala, bola odlišná od situácie prekladateľov pracujúcich pre iné inštitúcie alebo prekladajúcich do iného jazyka než poľštiny.
Po tretie v prvostupňovom konaní FE tvrdila tiež to, že uplatnením zásady, podľa ktorej jej odborná prax mala zodpovedať zamestnaniu na plný úväzok, MO porušil oznámenie o výberovom konaní. Navyše toto oznámenie neuvádzalo žiadnu požiadavku na výkon alebo výkonnosť uchádzačov, ani také normy, aké uplatnil MO. Tieto tvrdenia treba zamietnuť z dôvodov uvedených najmä v bodoch 29 a 86 tohto rozsudku.
V treťom rade, pokiaľ ide o štvrtý žalobný dôvod uplatnený v prvostupňovom konaní a založený na protiprávnosti podmienky pripustenia k účasti na výberovom konaní týkajúcej sa odbornej praxe, FE prostredníctvom námietky protiprávnosti tvrdí, že táto podmienka pripustenia k účasti nachádzajúca sa v oznámení o výberovom konaní je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania, keďže ostatné oznámenia o výberovom konaní na prijatie právnikov lingvistov neupravujú žiadnu podmienku tohto typu.
Komisia navrhuje zamietnutie štvrtého odvolacieho dôvodu hlavne ako neprípustného a subsidiárne ako nedôvodného.
V bode 112 napadnutého rozsudku Súd pre verejnú službu rozhodol, že keďže prvému dôvodu na zrušenie založenému na nedostatku právomoci MO bolo vyhovené, nebolo už potrebné preskúmať štvrtý žalobný dôvod. Súd pre verejnú službu okrem toho spresnil, že „vzhľadom na podmienky uvedené v oznámení o výberovom konaní, pokiaľ ide o rozdelenie právomocí medzi MO a výberovú komisiu, [sa] zistilo, že MO bol viazaný rozhodnutím výberovej komisie pripustiť [FE] k účasti na výberovom konaní na základe podmienky vzťahujúcej sa na odbornú prax, pretože toto rozhodnutie nebolo zjavne nesprávne, prípadná protiprávnosť tejto podmienky účasti nemá za následok dodatočnú osobnú ujmu, ktorú možno [FE] nahradiť“.
Je ustálenou judikatúrou, že v rámci postupu prijímania do zamestnania, ktoré je komplexným administratívnym postupom pozostávajúcim z viacerých po sebe nasledujúcich rozhodnutí, môže uchádzač výberového konania v žalobe podanej proti neskoršiemu aktu uvádzať protiprávnosť skorších aktov, ktoré sú s ním úzko spojené (pozri rozsudok z 11. augusta 1995, Komisia/Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
, bod
a citovanú judikatúru), a odvolávať sa predovšetkým na protiprávnosť oznámenia o výberovom konaní, podľa ktorého bol daný akt prijatý (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. septembra 1993, Noonan/Komisia,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
, bod
, a z 5. decembra 2012, BA/Komisia,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
, bod
).
Pokiaľ ide o zásadu rovnosti zaobchádzania, ktorá sa uplatňuje v práve verejnej služby Únie, táto zásada je porušená vtedy, ak je na dve kategórie osôb, ktorých skutková a právna situácia sa podstatne neodlišuje, uplatnené odlišné zaobchádzanie bez toho, aby to bolo objektívne odôvodnené. Normotvorca je povinný pri prijímaní pravidiel uplatniteľných najmä v oblasti verejnej služby Únie dodržiavať všeobecnú zásadu rovnosti zaobchádzania (pozri rozsudok z 13. októbra 2015, Komisia/Verile a Gjergji,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že MO disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri stanovení podmienok pripustenia k účasti vo výberových konaniach v závislosti od záujmov služby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2001, Van Huffel/Komisia,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
, bod
a citovanú judikatúru). Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania spôsobené oznámením o výberovom konaní teda nemožno vyvodiť iba z toho, že niektoré ďalšie výberové konania na prijatie právnikov lingvistov, okrem iného organizované po výberovom konaní dotknutom v prejednávanej veci, neupravovali rovnakú podmienku minimálnej odbornej praxe ako dotknuté výberové konanie.
Navyše FE nepreukázala, že najmä z hľadiska záujmu služby sa uchádzači v dotknutom výberovom konaní nachádzali v rovnakej právnej a skutkovej situácii ako uchádzači v iných výberových konaniach na prijatie právnikov lingvistov.
Z toho vyplýva, že dotknuté oznámenie o výberovom konaní nie je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania.
V štvrtom rade, pokiaľ ide o návrh na náhradu škody, treba pripomenúť, že ak ujma, na ktorú žalobca poukazuje, bola spôsobená prijatím rozhodnutia, ktoré sa navrhuje zrušiť, zamietnutie tohto návrhu na zrušenie má spravidla za následok zamietnutie návrhu na náhradu škody, keďže tento návrh je úzko spätý s návrhom na zrušenie (pozri rozsudok z 11. decembra 2013, Andres a i./ECB,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba uviesť, že ujma, na ktorú FE poukazuje, bola spôsobená údajnou protiprávnosťou sporného rozhodnutia MO a že návrhy na zrušenie boli zamietnuté. V dôsledku toho treba zamietnuť návrh FE na náhradu škody.
Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že prvostupňová žaloba sa musí v celom rozsahu zamietnuť.
O trovách
Podľa článku 211 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Všeobecný súd sám rozhodne o veci, rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní podľa článku 211 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Okrem toho z článku 211 ods. 3 rokovacieho poriadku vyplýva, že v odvolaniach podaných inštitúciami znášajú inštitúcie výdavky, ktoré vynaložili bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 135 ods. 2 toho istého rokovacieho poriadku.
V prejednávanej veci je opodstatnené zaviazať Komisiu a FE, aby znášali svoje vlastné trovy odvolacieho konania. Pokiaľ ide o prvostupňové konanie, keďže FE nemala úspech vo svojich návrhoch a Komisia navrhla zaviazať ju na náhradu trov konania, treba FE uložiť povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora)
rozhodol takto:

1.
Body 1, 2 a 4 výroku rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) zo 6. októbra 2015, FE/Komisia (F‑119/14), sa zrušujú.

2.
Žaloba, ktorú FE podala na Súd pre verejnú službu vo veci F‑119/14, sa zamieta.

3.
Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy odvolacieho konania.

4.
FE znáša svoje vlastné trovy konania, ktoré vznikli v konaní na Súde pre verejnú službu, a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.

Jaeger
Prek
Frimodt Nielsen
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. septembra 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.