CELEX: 62020CJ0161
Tühistamishagi
Nõukogu otsus, mis sisaldub alaliste esindajate komitee (COREPER) 5. veebruari 2020. aasta aktis, millega kiidetakse heaks Rahvusvahelisele Mereorganisatsioonile (IMO) ettepaneku esitamine seoses olelusringi suuniste kehtestamisega kestlikest alternatiivkütustest (allikast paagini) tekkivate kasvuhoonegaaside heitkoguste prognoosimiseks
ELL artikli 17 lõige 1
Euroopa Liidu esindamine välissuhetes
Ettepaneku edastamine IMO-le nõukogu eesistujariigiks oleva liikmesriigi poolt liikmesriikide ja komisjoni nimel

Euroopa Komisjon palub oma hagiavalduses tühistada alaliste esindajate komitee (COREPER) 5. veebruari 2020. aasta aktis sisalduva Euroopa Liidu Nõukogu otsuse, millega kiidetakse heaks Rahvusvahelisele Mereorganisatsioonile (IMO) ettepaneku esitamine seoses olelusringi suuniste kehtestamisega kestlikest alternatiivkütustest (allikast paagini) tekkivate kasvuhoonegaaside heitkoguste prognoosimiseks, et nõukogu eesistujariik esitaks selle liikmesriikide ja komisjoni nimel IMO-le (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Õiguslik raamistik
Resolutsioon 65/276
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) Peaassamblee 3. mai 2011. aasta resolutsioonis 65/276 (edaspidi „resolutsioon 65/276“) on märgitud:
„Peaassamblee
[…]
Tunnistades
, et iga piirkondlik organisatsioon määrab kindlaks oma välissuhetes esindamise korra,
Tuletades meelde
oma 11. oktoobri 1974. aasta resolutsiooni 3208 (XXIX), millega ta andis Euroopa Majandusühendusele vaatleja staatuse,
Tuletades samuti meelde
, et asjakohaste õigusnormide kohaselt asendas Euroopa Liit Euroopa Ühenduse, on paljude ÜRO egiidi all sõlmitud kokkulepete osaline ning on seotud mitme Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni eriorganisatsiooni ja -organite tööga vaatlejana või osalejana,
[…]
1. […]
2.
Otsustab
võtta vastu käesoleva resolutsiooni lisas sätestatud korra Euroopa Liidu esindajate osalemiseks vaatlejana selle istungitel ja töös ning selle komisjonide ja töögruppide töös, tema egiidi all korraldatud rahvusvahelistel kohtumistel ja konverentsidel ning ÜRO konverentsidel;
[…]“.
IMOga seotud aktid
IMO asutati Genfis 6. märtsil 1948 alla kirjutatud Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni asutamiskonventsiooniga (
United Nations Treaty Series
, 289. kd, lk 3) käesolevas kohtuasjas asjasse puutuvas redaktsioonis (edaspidi „IMO konventsioon“) ning see on ÜRO spetsialiseeritud asutus, kes vastutab muu hulgas laevade põhjustatava mere- ja atmosfäärireostuse vältimise eest.
IMO konventsiooni artiklis 4 on ette nähtud:
„Organisatsiooni liikmeks võivad saada kõik riigid vastavalt III osa tingimustele.“
Kõik liidu liikmesriigid on IMO konventsiooni osalised.
Liit seevastu ei ole IMO konventsiooni osaline.
Konventsiooni artikli 25 punktis a on sätestatud:
„[IMO] nõukogu võib […] sõlmida lepinguid ja kokkuleppeid organisatsiooni suhete kohta teiste organisatsioonidega […].“
Konventsiooni artiklis 66 on märgitud:
„Oma pädevusse kuuluvates küsimustes võib [IMO] teha koostööd ka teiste valitsusvaheliste organisatsioonidega, kes ei ole Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni spetsialiseeritud asutused, kuid kelle huvid ja tegevus on kooskõlas [IMO] eesmärkidega.“
Komisjon sõlmis 28. juunil 1974 oma presidendi ja IMO peasekretäri vahelise kirjavahetuse teel EMÜ asutamislepingu artikli 229 alusel IMOga koostöölepingu (edaspidi „1974. aasta koostööleping“). Selles lepingus, mis on endiselt jõus, on sisuliselt ette nähtud, et IMO sekretariaat ja komisjon teevad koostööd ning konsulteerivad ühise huvi valdkondades vastavalt korrale, mis tuleb nende vahel igal üksikjuhtumil kindlaks määrata, vahetavad teavet ja hoiavad teineteist kursis kogu tegevusest ning kõikidest kavandatavatest tööprogrammidest, mis võivad ühe või teise lepinguosalise jaoks huvi pakkuda. Lisaks kutsub IMO sekretariaat selle lepingu kohaselt komisjoni üles saatma vaatlejaid IMO korraldatud konverentsidele ja IMO organite koosolekutele, mis võivad mõjutada liidu huve puudutavaid küsimusi.
Lisaks peamistele organitele, milleks on assamblee, nõukogu ja sekretariaat, on IMO‑l viis komiteed, sealhulgas merekeskkonna kaitse komitee (edaspidi „MEPC“) ja meresõiduohutuse komitee, millel on otsustuspädevus tema egiidi all vastu võetud konventsioonide rakendamisel või mille eest ta on vastutav.
13. juuni 2018. aasta muudetud dokumendi meresõiduohutuse komitee ja MEPC ning nende allorganite töökorralduse ja töömeetodite kohta (MSC-MEPC.1/Circ.5/Rev.1; edaspidi „MSC-MEPC töökord“) punktis 1.5 „Eesmärgid“ on sätestatud:
„Käesoleva dokumendi sätete eesmärk on saavutada järgmised eesmärgid:
[…]
6.
tagada kõigi liikmeks olevate riikide ja vaatleja staatusega organisatsioonide võimalikult suur osalemine komiteede ja nende allorganite töös;
[…]“.
Vastavalt MEPC töökorra artikli 5 lõikele 3 kutsub selle komitee peasekretär teisi valitsustevahelisi organisatsioone, kellega on sõlmitud leping või erikokkulepe, ning rahvusvahelisi vabaühendusi, kellega IMO on sõlminud suhted, üles volitama vaatlejaid end esindama komitee igal istungil, kus on kavas neid otseselt puudutavad küsimused.
Vaidluse taust
IMO egiidi all sõlmitud konventsioonide hulgas on 2. novembril 1973 Londonis alla kirjutatud rahvusvaheline laevade põhjustatava merereostuse vältimise konventsioon, mida on täiendatud 1978. ja 1997. aastal vastu võetud kahe protokolliga (edaspidi „MARPOLi konventsioon“). Kõik liikmesriigid on selle konventsiooni osalised, kuid liit ei ole.
MARPOLi konventsiooni alusel võttis IMO vastu teatud hulga kohustuslikke meetmeid, mille eesmärk on vähendada rahvusvahelises laevanduses tekkivaid kasvuhoonegaaside heitkoguseid. Praegu kaalutakse muid meetmeid.
MEPC on MARPOLi konventsiooni rakendamise eest vastutav otsustusorgan.
IMO nõukogu kiitis heaks MEPC otsuse, millega asutati laevadelt pärit kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise istungitevaheline töörühm (Intersessional Working Group on Reduction of GHG Emissions from Ships, edaspidi „ISWG-GHG“), kelle ülesanne on aruannete esitamine MEPC‑le selle istungite ajal.
MEPC volitas ISWG-GHGd tegema konkreetseid ettepanekuid, et julgustada vähese süsinikdioksiidiheitega või süsinikdioksiidiheiteta alternatiivkütuste kasutuselevõtmist, kusjuures need ettepanekud peavad muu hulgas käsitlema olelusringi kasvuhoonegaaside/CO
-mahukuse suuniste kindlaksmääramist kõikide asjasse puutuvate kütuseliikide jaoks ning alternatiivkütuste kasutamise stimuleerimiskavade väljatöötamist.
Selle volituse raames kutsus ISWG-GHG oma 11.–15. novembrini 2019 toimunud kohtumisel „huvitatud liikmeks olevaid riike ja rahvusvahelisi organisatsioone tegema koostööd ja esitama ettepanekuid kõigi asjasse puutuvate kütuseliikide olelusringi kasvuhoonegaaside/CO
-mahukuse suuniste eelnõude kohta“.
20. detsembril 2019 edastas komisjon nõukogule oma talitustelt pärineva töödokumendi „Union submission to the seventh meeting of the [ISWG-GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well-to[-]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level“ („Liidu ettepanek Londonis 23.–27. märtsini 2020 toimuva IMO [ISWG-GHG] seitsmenda kohtumise jaoks seoses olelusringi käsitlevate suuniste kehtestamisega selleks, et prognoosida kestlikest alternatiivkütustest (allikast paagini) tekkivaid kasvuhoonegaaside heitkoguseid, et julgustada kogu maailmas kasutama kestlikke alternatiivkütuseid“) (SWD(2019) 456 (final)).
Selles töödokumendis märkis komisjon, et lisas sisalduv ettepanek kuulub liidu ainuvälispädevusse ning et see esitati nõukogule, et teha kindlaks liidu seisukoht selle IMO‑le edastamiseks. Töödokumendi 1. joonealuses märkuses oli lisaks märgitud järgmist: „[Liidu] ainuvälispädevusse kuuluvates küsimustes ettepanekute või teabedokumentide esitamine IMO‑le kujutab endast esindamist välissuhetes. Ettepanekud peab esitama mõni liidu esindaja, kes on aluslepingu kohaselt pädev esindama liitu välissuhetes, st küsimustes, mis ei kuulu ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) valdkonda, komisjon vastavalt ELL artikli 17 lõikele 1 või liidu delegatsioon vastavalt ELTL artiklile 221“.
Lõpuks oli ettepaneku enda alapealkirjas märgitud, et selle „esitab Euroopa Komisjon Euroopa Liidu nimel“.
Nõukogu meretranspordi töögrupp otsustas 31. jaanuaril 2020 esiteks pakkuda COREPERile välja, et ettepanek esitatakse IMO-le mitte liidu, vaid 27 liikmesriigi ja komisjoni nimel. Teiseks palus ta pärast komisjoni ettepaneku projekti alapealkirja muutmist COREPERil selliselt muudetud ettepanek heaks kiita, et edastada see IMO-le nõukogu eesistujariigi poolt.
COREPER kiitis 5. veebruaril 2020 selliselt muudetud ettepaneku (edaspidi „vaidlusalune ettepanek“) vaidlustatud otsusega heaks, et nõukogu eesistujariik edastaks selle liikmesriikide ja komisjoni nimel IMO-le.
Horvaatia Vabariik, kes oli sel ajal nõukogu eesistujariik, edastas 7. veebruari 2020. aasta e-kirjaga vaidlusaluse ettepaneku IMO-le 27 liikmesriigi ja komisjoni nimel.
Poolte nõuded ja menetlus Euroopa Kohtus
Komisjon palub Euroopa Kohtul tühistada vaidlustatud otsus ja säilitada selle toime ning mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja komisjonilt. Teise võimalusena palub ta Euroopa Kohtul säilitada vaidlustatud otsuse tühistamise korral selle toime.
Euroopa Kohtu presidendi 15. septembri, 24. septembri, 25. septembri, 1. oktoobri, 6. oktoobri, 8. oktoobri ja 13. oktoobri 2020. aasta otsustega lubati Belgia Kuningriigil, Tšehhi Vabariigil, Taani Kuningriigil, Saksamaa Liitvabariigil, Kreeka Vabariigil, Prantsuse Vabariigil, Madalmaade Kuningriigil, Soome Vabariigil ja Rootsi Kuningriigil astuda menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
Hagi
Euroopa Kohtu pädevus
Kreeka Vabariik väidab sisuliselt, et komisjoni hagi põhineb eeldusel, millele nõukogu vastu vaidleb, et liidul on IMOs vaatleja staatus. Seetõttu peaks Euroopa Kohus selle hagi lahendamiseks kõigepealt tõlgendama IMO konventsiooni, et teha kindlaks, kas liidul on see staatus või mitte. Euroopa Kohus ei ole aga selleks pädev, kuna nimetatud konventsioon ei kuulu liidu õiguse hulka.
Sellega seoses piisab, kui nentida ühelt poolt, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 44–46 sisuliselt märkis, ei vaidle Kreeka Vabariik vastu sellele, et vaidlustatud otsus on vaidlustatav akt ELTL artikli 263 tähenduses. Lisaks on Euroopa Kohus juba tunnistanud vastuvõetavaks tühistamishagi, mis on esitatud COREPERi otsuse peale, millega esitatakse aruteludokument rahvusvahelise lepingu alusel asutatud komisjonile, kuivõrd selle otsuse eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi (vt selle kohta 20. novembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Antarktika merekaitsealad),
C‑626/15 ja C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, punktid
–
).
Teiselt poolt ei vaidle Kreeka Vabariik vastu sellele, et väited, millega komisjon oma hagi põhjendab, puudutavad aluslepingute rikkumist, kuna see rikkumine on üks ELTL artikli 263 teises lõigus ette nähtud tühistamishagi algatamise juhtudest, mille kohta Euroopa Kohus on pädev otsust tegema.
On tõsi, et Euroopa Kohtul puudub põhimõtteliselt pädevus kontrollida liidu õigusaktide õiguspärasust sellise rahvusvahelise lepingu sätete alusel, mille osaline liit ei ole (vt selle kohta 21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et kui liit otsustab oma pädevust teostada, tuleb seda teha asjaomast rahvusvahelist õigust järgides (24. novembri 1992. aasta kohtuotsus Poulsen ja Diva Navigation,
C‑286/90
,
EU:C:1992:453
, punkt
, ning 20. novembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Antarktika merekaitsealad),
C‑626/15 ja C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, punkt
).
Sellest järeldub, et Euroopa Kohus peab eelkõige ELTL artiklist 263 tuleneva pädevuse raames võtma arvesse asjaomaseid rahvusvahelise õiguse norme niivõrd, kuivõrd see on tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks vajalik.
Käesoleval juhul on Euroopa Kohtul aga käesoleva vaidluse lahendamiseks vaja võtta arvesse IMO konventsiooni, et teha kindlaks, kas liidul on selles organisatsioonis staatus või mitte.
Neil asjaoludel on Euroopa Kohus pädev komisjoni hagi lahendama.
Sisulised küsimused
Komisjon esitab oma hagi põhjendamiseks kaks väidet. Esimese väite kohaselt on rikutud ELTL artikli 3 lõiget 2 ja seega liidu ainuvälispädevust selle sätte tähenduses, kuna rahvusvahelise lepinguga loodud organi poolt vastu võetav akt „võib mõjutada ühiseeskirju või muuta nende reguleerimisala“. Teise väite kohaselt on rikutud ELL artikli 17 lõike 1 kuuendat lauset ja seega komisjoni institutsioonilisi õigusi.
Teist väidet tuleb analüüsida esimesena.
Teine väide
–
Poolte argumendid
Teise väite põhjendamiseks väidab komisjon, et kuna vaidlustatud otsus ei puuduta ÜVJPd, siis on tal käesolevas asjas vastavalt ELL artikli 17 lõike 1 kuuendale lausele pädevus esindada liitu välissuhetes. Sel põhjusel ja arvestades liidu ainupädevust valdkonnas, kuhu vaidlusalune ettepanek kuulub, pakkus ta välja, et selle esitaks „Euroopa Komisjon Euroopa Liidu nimel“.
Komisjon lisab, et nimetatud ettepaneku esitamine liidu nimel ei ole vastuolus IMOga tehtavale koostööle kohaldatavate eeskirjadega, sealhulgas 1974. aasta koostöölepinguga, arvestades resolutsiooni 65/276, ega MSC-MEPC töökorraga, eriti selle punktiga 1.5.6.
Otse vastupidi, mis puudutab ühest küljest resolutsiooni 65/276, siis sellega tunnustatakse pärast Lissaboni lepingu jõustumist uut liidu institutsioonilist raamistikku. Resolutsioonis on eraldi rõhutatud, et „iga piirkondlik organisatsioon määratleb oma välissuhetes esindamise korra“. Kuna selline tunnustamine on üldine, ei mõjuta asjaolu, et nimetatud resolutsioon ei ole kohaldatav ÜRO spetsialiseeritud asutuste suhtes, kuidagi selle asjakohasust liidu ja liidu institutsioonide seisukoha kindlaksmääramisel spetsialiseeritud asutuste suhtes. Pealegi teavitasid nõukogu ja komisjon 27. novembri 2009. aasta ühise verbaalnoodiga IMOd Lissaboni lepingu jõustumisest tulenevatest õiguslikest tagajärgedest, nimelt et alates 1. detsembrist 2009„teostab Euroopa Liit kõiki Euroopa Ühenduse õigusi ja võtab endale kõik kohustused, sealhulgas tema staatuse selles organisatsioonis“, ning et „sellest tulenevad muudatused tehakse esindamise korra osas õigel ajal teatavaks“.
Teisest küljest võimaldab MSC-MEPC töökorra punkt 1.5.6 sõnaselgelt osaleda vaatleja staatusega organisatsioonidel MEPC töös.
Komisjon märgib aga, et pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist saatis nõukogu eesistujariik vaidlusaluse ettepaneku IMO-le „liikmesriikide ja komisjoni“ nimel, mitte liidu nimel.
Lisaks leidis nõukogu ekslikult, et liidul oli ainupädevus ainult seoses ühe osaga vaidlusalusest ettepanekust ja et ettepanekut tuleb pidada olemuselt hübriidseks. Lisaks, kui viidet „komisjonile“ tuleks mõista kui kaudset viidet liidule, oleks vaidlustatud otsus takistanud komisjonil tagada liidu esindamist välissuhetes ettepaneku selle osa puhul.
Igal juhul tähendab aluslepingutega komisjonile antud õigus liitu esindada seda, et nõukogu eesistujariik ei saa kunagi liitu õiguslikult esindada ega teostada liidu välispädevust. Kuna vaidlusaluse ettepaneku saatmine IMO‑le e-posti teel kujutab endast esindamist välissuhetes, toimus see vastuolus ELL artikli 17 lõikega 1.
Samuti ei anna ainuüksi asjaolu, et liit ei ole rahvusvahelise organisatsiooni liige, liikmesriigile rahvusvahelises organisatsioonis liikmena individuaalselt osalemise raames õigust võtta kohustusi, mis võivad mõjutada aluslepingu eesmärkide saavutamiseks kehtestatud liidu eeskirju.
Pealegi mõjutavad Lissaboni lepinguga tehtud muudatused, millest tulenevad eelkõige ELL artikkel 1, artikli 17 lõige 1 ja artikkel 47 ning ELTL artikkel 220, seda, kuidas ühendus, nüüd liit, osaleb ÜRO spetsialiseeritud asutuste töös. Eelkõige teostab liit alates Lissaboni lepingu jõustumisest kõiki ühenduse õigusi ja täidab selle kohustusi, sealhulgas tema staatusega seotud õigusi ja kohustusi rahvusvahelistes organisatsioonides, millega komisjon säilitas suhted vastavalt EMÜ asutamislepingu artiklile 229 (nüüd EÜ artikkel 302). Pealegi on neid õiguslikke muudatusi rahvusvahelisel tasandil nüüdseks üldiselt tunnustatud. Selle tunnustamise kõige märkimisväärsem väljendus ongi resolutsioon 65/276.
Nõukogu hinnangul, keda toetavad kõik menetlusse astunud liikmesriigid, on teine väide põhjendamatu.
–
Euroopa Kohtu hinnang
Oma teises väites on komisjon seisukohal, et käesoleval juhul annab ELL artikli 17 lõige 1 komisjonile ainupädevuse tagada liidu esindamine välissuhetes, mistõttu oli selle institutsiooni ülesanne edastada vaidlusalune ettepanek IMO-le. Lisaks, kuna see ettepanek tehti valdkonnas, mis kuulub liidu ainupädevusse, oleks see tulnud esitada liidu nimel, mitte liikmesriikide ja komisjoni nimel.
Sellega seoses tuleb kõigepealt täpsustada, et kuna komisjoni argumente võib mõista nii, et nendega heidetakse vaidlustatud otsusele ette nõukogu eesistujariigile loa andmist edastada vaidlusalune ettepanek IMO‑le mitte ainult liikmesriikide, vaid ka komisjoni nimel, kuigi komisjon oli sellele vastu, siis on need argumendid ilmselgelt hilinenud, kuna need esitati esimest korda alles repliigis. Järelikult tuleb neid argumente pidada vastuvõetamatuks.
Mis puudutab käesoleva väite sisu, siis tuleb esimesena meenutada, et ELL artikli 17 lõike 1 kuuenda lause sõnastuse kohaselt tagab komisjon liidu esindamise välissuhetes, välja arvatud ÜVJP ning muud aluslepingutes ette nähtud juhud, mis ei ole käesoleval juhul asjakohased.
See säte ei tee aga mingit vahet selle järgi, kas liit teostab oma ainuvälispädevust vastavalt ELTL artikli 3 lõikele 2 või liikmesriikidega jagatud välispädevust, kas ta teeb seda koos liikmesriikidega või kas nõukogu tugineb võimalusele saavutada nõutav häälteenamus, et liit saaks üksi seda välispädevust teostada (vt selle kohta 20. novembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Antarktika merekaitsealad),
C‑626/15 ja C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, punkt
).
Sellest järeldub, et komisjoni pädevus esindada liitu tema välispädevuse teostamisel ei saa sõltuda sellest, kas välispädevus on ainupädevus või jagatud pädevus, mis tuleneb üksnes liidusisestest normidest, mis ei ole kolmandatele riikidele või muudele rahvusvahelistele organisatsioonidele siduvad.
Teisena, kuigi on tõsi, nagu sisuliselt väidab komisjon, et aluslepingud piiravad komisjoni pädevust tagada liidu esindamine välissuhetes üksnes ELL artikli 17 lõikes 1 sõnaselgelt nimetatud erandite alusel, tuleb siiski – nagu juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 32 – juhul, kui liit otsustab oma pädevust teostada rahvusvahelise õiguse subjektina, seda teostada asjaomast rahvusvahelist õigust järgides.
Ühelt poolt tuleneb IMO konventsiooni artiklist 4, et konventsiooniga võivad ühineda üksnes riigid. Nii on IMO liikmed kõik liidu liikmesriigid, liit ise seda ei ole.
Teiselt poolt on tõsi, et vastavalt konventsiooni artikli 25 punktile a võib IMO nõukogu sõlmida lepinguid või võtta meetmeid suhete kohta teiste organisatsioonidega, ning et konventsiooni artikli 66 kohaselt võib IMO oma pädevusse kuuluvates küsimustes teha koostööd teiste valitsustevaheliste organisatsioonidega, kes ei ole küll ÜRO spetsialiseeritud asutused, kuid kellel on tema taotletavate eesmärkidega seotud huvid ja tegevused.
Just selles kontekstis sõlmiski komisjon EMÜ asutamislepingu artikli 229 alusel IMOga 1974. aasta koostöölepingu, mis näeb muu hulgas ette komisjoni võimaluse osaleda vaatlejana IMO töös ja võimaldab tal seega enda nimel edastada sellele organisatsioonile ettepaneku.
Selge on siiski see, et ei ühendus ega liit – kes on ühenduse asendanud – ole IMOga lepingut sõlminud, mistõttu liidul ei ole selles organisatsioonis mingit staatust.
Toimiku materjalidest ja kohtuistungil toimunud vaidlustest aga tuleneb, et IMO talitused leiavad organisatsioonile kohaldatavate õigusaktide alusel, et üksnes valitsustevahelised organisatsioonid, kellega ta on sõlminud kokkulepped, võivad tema töös osaleda, eelkõige ettepanekute esitamisega õigusaktide vastuvõtmise eesmärgil. Pealegi just sellele kaalutlusele tuginedes keeldus IMO peasekretär 14. veebruaril 2005 vastu võtmast ettepanekut, mille Madalmaade Kuningriik esitas ühenduse nimel vastuseks IMO poolt valitsustevahelistele organisatsioonidele adresseeritud üleskutsele, kuna ühendus ei olnud IMO liige ja tal ei olnud selles organisatsioonis vaatleja staatust.
Selles kontekstis on esiteks küll tõsi, et MSC-MEPC töökorra punktis 1.5.6 on ette nähtud vaatleja staatusega organisatsioonide aktiivne osalemine MEPC töös, teiseks, et vastavalt MEPC töökorra artikli 5 lõikele 3 võivad volitada vaatlejaid ennast selles komitees esindama muud valitsustevahelised organisatsioonid peale IMO, kellega on sõlmitud leping või erikokkulepe, ning rahvusvahelised vabaühendused, kellega IMO on sõlminud suhted, ning kolmandaks, et vaidlusalune ettepanek edastati IMO-le vastuseks käesoleva kohtuotsuse punktis 18 mainitud ISWG-GHG kutsele, mis oli adresseeritud „liikmesriikidele ja huvitatud rahvusvahelistele organisatsioonidele“. Need asjaolud ei tähenda siiski, et liit, kes ei olnud rahvusvaheline organisatsioon, kellel on vaatleja staatus IMO juures ja kellega ta ei ole sõlminud lepingut või erikokkulepet, nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 57, oli pädev vaidlusalust ettepanekut enda nimel esitama.
Sellest järeldub, et vastupidi komisjonile, kes sõlmis IMOga 1974. aasta koostöölepingu, ei ole liidul ühtegi alust, mis võimaldaks tal endal osaleda selle organisatsiooni institutsioonide ja komiteede töös.
Lisaks tunnistas komisjon soovituses nõukogule anda komisjonile volitused alustada ja pidada läbirääkimisi IMOga Euroopa Ühenduse ühinemistingimuste ning korra üle (SEK(2002) 381 (lõplik)), et ühendusel ei olnud õigust osaleda IMO töös ja et seega oli tema huvides ühineda IMO konventsiooniga.
Komisjon väidab siiski, et Lissaboni lepingu jõustumine – eelkõige ELL artikli 1 kolmanda lõigu ja artikli 47 ning ELTL artikli 220 lisamine – tähendab, et liidul oli õigus IMOs enda nimel tegutseda.
Ühest küljest, mis puudutab ELL artikli 1 kolmandat lõiku ja artiklit 47, siis need sätted näevad vastavalt ette, et liit asendab ühenduse ja on selle õigusjärglane ning ta on juriidiline isik. Nõukogu ja komisjon teatasid sellest Lissaboni lepinguga seotud õiguslikust tagajärjest IMO-le 27. novembri 2009. aasta ühise verbaalnoodiga ning seda võeti ÜRO Peaassamblee resolutsioonis 65/276 arvesse.
Lisaks asjaolule – nagu kinnitas ÜRO peasekretär 1. juuni 2011. aasta teatises –, et see resolutsioon ei ole kohaldatav ÜRO spetsialiseeritud asutuste suhtes, ei saa see resolutsioon ega 27. novembri 2009. aasta verbaalnoot, kuna see on ühepoolne, siiski mingil juhul anda liidule IMOs staatust, mida ühendusel ei olnud.
Teisest küljest, mis puudutab ELTL artiklit 220, siis on tõsi, et see annab liidule pädevuse seada sisse „kõik asjakohased koostöövormid Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni organite ja selle allasutuste[ga]“, samas kui EMÜ asutamislepingu artikkel 229 tegi komisjonile ülesandeks „tagada kõigi asjakohaste suhete säilimine Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni [ja] selle spetsialiseeritud asutuste[ga]“.
ELTL artikli 220 vastuvõtmise tulemusel ei asendanud liit siiski komisjoni viimase poolt EMÜ asutamislepingu artikli 229 alusel sõlmitud koostöölepingute, näiteks 1974. aasta koostöölepingu poolena. Nimelt, kuigi vastavalt ELL artikli 1 kolmandale lõigule asendas liit Lissaboni lepingu jõustumisel ühenduse ja on tema õigusjärglane, ei näinud viimati nimetatud säte ega aluslepingute ükski muu säte ette, et liit võiks komisjoni asendada.
Kolmandana ei takista asjaolu, et liit ei ole IMO liige ega ole IMOga sõlminud erikokkuleppeid, mis võimaldaksid tal osaleda selle organisatsiooni töös, tema välispädevuse tegelikku teostamist selles valdkonnas.
Selleks peab ühelt poolt olema tagatud, et liit saab teostada oma sisepädevust ja et seejuures määrab liit vastavalt asjaomases valdkonnas kohaldatavale menetlusele kindlaks oma seisukoha.
Teiselt poolt, kui liit ei ole rahvusvahelise organisatsiooni liige ja seega takistab rahvusvaheline õigus tal teostada sellises organisatsioonis oma välispädevust, võivad seda pädevust teostada eelkõige liikmesriigid, kes tegutsevad ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustuse alusel ühiselt liidu huvides. Selles kontekstis ei saa liikmesriike keelata edastamast ettepanekuid sellele organisatsioonile, olenemata sellest, kas need puudutavad valdkondi, mis kuuluvad liidu ainupädevusse või liikmesriikidega jagatud pädevusse (vt selle kohta 19. märtsi 1993. aasta arvamus 2/91 (ILO konventsioon nr 170),
EU:C:1993:106
, punkt
; 12. veebruari 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
, punkt
, ja 14. oktoobri 2014. aasta arvamus 1/13 (kolmandate riikide ühinemine Haagi konventsiooniga),
EU:C:2014:2303
, punkt
).
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et nõukogu kiitis komisjoni ettepanekul heaks IMO-le edastatava liidu ettepaneku, mille heakskiitmise korda ega sisu komisjon ei vaidlusta, nagu ta kinnitas kohtuistungil.
Samas ei saanud seda ettepanekut käesoleva kohtuotsuse punktides 53–66 esitatud põhjustel ja sõltumata asjaolust, kas see kuulub liidu ainupädevusse või liidu jagatud pädevusse, igal juhul IMO-le esitada liidu nimel, rikkumata selle organisatsiooni tööd reguleerivaid eeskirju. Seega leidis nõukogu õigesti, et liikmesriigid peavad vaidlusaluse ettepaneku esitama enda nimel, tegutsedes ühiselt liidu huvides.
Neljandana ja viimasena, mis puudutab komisjoni argumenti, mille kohaselt ei saanud Horvaatia Vabariik vaidlusalust ettepanekut edastada ilma, et ta rikuks liidu välispädevust ja komisjoni välissuhetes esindamise pädevust, siis on tõsi, et ainuüksi asjaolu, et liit ei ole rahvusvahelise organisatsiooni liige, ei luba liikmesriigil iseseisvalt rahvusvahelises organisatsioonis osaledes võtta kohustusi, mis võiksid mõjutada aluslepingute eesmärkide saavutamiseks kehtestatud liidu eeskirju (12. veebruari 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Kreeka,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
, punkt
).
Käesolevas asjas ilmneb Horvaatia Vabariigi 7. veebruaril 2020 IMO‑le saadetud e-kirjast, et liikmesriikide ja komisjoni nimel tegutsedes piirdus ta sellele organisatsioonile liikmesriikide ning komisjoni vaidlusaluse ettepaneku edastamisega.
Võttes arvesse komisjoni ja IMO vahel 1974. aasta koostöölepingu alusel loodud suhteid ning kuivõrd asjaomane rahvusvaheline õigus ei näi seda välistavat, oleksid liikmesriigid tõepoolest võinud teha komisjonile ülesandeks tagada nende esindamine liidu huvides ühise välispädevuse teostamisel, mida liidul ei olnud võimalik teostada IMO konventsiooni kohaldatavate eeskirjade alusel.
Ükski aluslepingute säte ei nõua siiski, et liikmesriigid teeksid komisjonile ülesandeks tagada nende esindamine, isegi kui see ei ole vastuolus asjaomase rahvusvahelise õigusega.
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 84 sisuliselt märkis, annab ELL artikli 17 lõige 1 väljaspool selles sõnaselgelt nimetatud erandeid komisjonile ainupädevuse tagada üksnes liidu esindamine, mitte aga liikmesriikide esindamine, sealhulgas juhul, kui liikmesriigid tegutsevad ühiselt liidu huvides.
Seega tuleb tõdeda, et liikmesriikidele jääb vabadus otsustada igal üksikul juhul oma välissuhetes esindamise korra üle, sealhulgas juhul, kui see toimub ühiselt liidu huvides. Sel eesmärgil ei takista miski nimetatud liikmesriike volitamast enda seast nõukogu eesistujariigiks olevat liikmesriiki, tingimusel et see liikmesriik ei tegutse ei individuaalselt ega liidu nimel.
Eelnevat arvestades tuleb teine väide tagasi lükata.
Esimene väide
Komisjon esitab oma esimese väite üksnes selleks, et tõendada, et liidul oli käesoleval juhul ainupädevus ja et seega oleks vaidlusalune ettepanek tulnud esitada liidu nimel.
Käesoleva kohtuotsuse punktides 51, 52 ja 54 nimetatud põhjustel ei oleks liit, olenemata sellest, kas liidu välispädevus, millesse vaidlusalune ettepanek kuulub, on ainu- või jagatud pädevus, mingil juhul saanud seda IMO-le ise esitada asjaomast rahvusvahelist õigust järgides.
Järelikult, nagu märkis sisuliselt ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 97, on esimene väide tulemusetu ja tuleb seega tagasi lükata.
Kuna ühegi hagi väitega ei nõustutud, tuleb hagi rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 138 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna käesolevas asjas on komisjon kohtuvaidluse kaotanud, tuleb tema kohtukulud jätta tema enda kanda ja mõista temalt välja nõukogu kohtukulud, nagu see institutsioon on nõudnud.
Kodukorra artikli 140 lõike 1 alusel kannavad menetlusse astunud liikmesriigid ise oma kohtukulud. Järelikult tuleb Belgia Kuningriigi, Tšehhi Vabariigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi kohtukulud jätta nende endi kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista Euroopa Komisjonilt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud ja jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

3.
Jätta Belgia Kuningriigi, Tšehhi Vabariigi, Taani Kuningriigi, Saksamaa Liitvabariigi, Kreeka Vabariigi, Prantsuse Vabariigi, Madalmaade Kuningriigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi kohtukulud nende endi kanda.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.