CELEX: 62021CJ0068
Eelotsusetaotlus
Õigusaktide ühtlustamine
Mootorsõidukid
Direktiiv 2007/46/EÜ
Tehniline kirjeldus
Pakkumine tarnida konkreetse kaubamärgi originaalvaruosadega samaväärseid varuosi
Tüübikinnituse puudumine
Pakkuja kinnitus samaväärsuse kohta originaaliga
Mõiste „tootja“
Tõendid
Riigihanked
Direktiiv 2014/25/EL

Eelotsusetaotlused käsitlevad küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiivi 2007/46/EÜ, millega kehtestatakse raamistik mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks mõeldud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike kinnituse kohta (raamdirektiiv) (
ELT 2007, L 263, lk 1
), artikli 3 punkti 27, artikleid 10, 19 ja 28 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/25/EL, milles käsitletakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate üksuste riigihankeid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2004/17/EÜ (
ELT 2014, L 94, lk 243
), artikleid 60 ja 62.
Taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses, mille üks pool on mõlemas kohtuasjas Iveco Orecchia SpA ja teine pool kohtuasjas C‑68/21 APAM Esercizio SpA ning kohtuasjas C‑84/21 Brescia Trasporti SpA ning mis puudutavad kahe viimati nimetatud äriühinguga sõlmitud riigihankelepinguid.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2007/46
Direktiivi 2007/46 põhjendustes 2, 3 ja 14 on esitatud:
„(2)
Ühenduse siseturu loomise ja toimimise eesmärgil on asjakohane asendada liikmesriikide tüübikinnituse süsteemid ühenduse tüübikinnitusmenetlusega, mis põhineb täieliku ühtlustamise põhimõttel.
(3)
Süsteemidele, osadele, eraldi seadmestikele ja sõidukitele kohaldatavad tehnilised nõuded tuleks õigustloovates aktides ühtlustada ja täpsustada. Õigustloovate aktidega tuleks eelkõige püüda tagada liiklusohutuse kõrge tase, tervise- ja keskkonnakaitse, energiatõhusus ning kaitse omavolilise kasutamise eest.
[…]
(14)
Sõidukite tüübikinnitust käsitlevate õigusaktide peamine eesmärk on tagada, et turule viidavad uued sõidukid, osad ja eraldi seadmestikud tagaksid kõrge ohutuse ja keskkonnakaitse taseme. […]“.
Selle direktiivi artiklis 1 „Sisu“ on sätestatud:
„Käesolev direktiiv kehtestab ühtlustatud raamistiku, mis sisaldab haldusnorme ja üldisi tehnilisi nõudeid tüübikinnituse andmiseks kõigile selle reguleerimisalasse kuuluvatele uutele sõidukitele, nimetatud sõidukite süsteemidele, osadele ja eraldi seadmestikele, eesmärgiga hõlbustada nende registreerimist, müüki ja kasutuselevõtmist ühenduse piires.
Käesolevas direktiivis nähakse ette ka sätted käesoleva direktiivi alusel tüübikinnituse saanud sõidukite jaoks ette nähtud osade ja seadmete müügi ja kasutuselevõtmise kohta.
Sõidukite ehitust ja töötamist käsitlevad tehnilised erinõuded sätestatakse käesoleva direktiivi rakendamist reguleerivates aktides, mille täielik loetelu on esitatud IV lisas.“
Selle direktiivi artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse tüübikinnituse andmisel maanteedel kasutamiseks mõeldud ning ühes või mitmes etapis konstrueeritud ja valmistatud sõidukitele ning nimetatud sõidukite jaoks konstrueeritud ja valmistatud süsteemidele, osadele ja eraldi seadmestikele.
[…]“.
Sama direktiivi artiklis 3 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis ja IV lisas loetletud õigustloovates aktides kasutatakse järgmisi mõisteid, kui neis ei ole sätestatud teisiti:
1.
„õigustloov akt“ – üksikdirektiiv või määrus või 1958. aasta muudetud kokkuleppele lisatud ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eeskiri;
2.
„üksikdirektiiv või määrus“ – käesoleva direktiivi IV lisa I osas loetletud direktiiv või määrus. Käesolev termin hõlmab ka nende rakendusakte;
3.
„tüübikinnitus“ – menetlus, millega liikmesriik tõendab, et sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku tüüp vastab asjakohastele haldusnormidele ja tehnilistele nõuetele;
[…]
5.
„EÜ tüübikinnitus“ – menetlus, millega liikmesriik tõendab, et sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku tüüp vastab asjakohastele haldusnormidele ja tehnilistele nõuetele, mis sisalduvad käesolevas direktiivis ja IV või XI lisas loetletud õigustloovates aktides;
[…]
23.
„süsteem“ – seadmete kogum, mis on ühendatud sõidukis ühe või mitme konkreetse ülesande täitmiseks ja mille kohta kehtivad õigustloovate aktide nõuded;
24.
„osa“ – seade, mille kohta kehtivad õigustloova akti nõuded ja mis on ette nähtud sõidukile paigaldamiseks selle osana ning millele võib anda tüübikinnituse sõidukist eraldi, kui õigustloov akt sisaldab sellekohaseid selgesõnalisi sätteid;
25.
„eraldi seadmestik“ – seade, mille kohta kehtivad õigustloova akti nõuded ja mis on ette nähtud sõidukile paigaldamiseks selle osana ning millele võib anda eraldi tüübikinnituse, kui õigustloov akt sisaldab sellekohaseid selgesõnalisi sätteid, kuid seda ainult ühe või mitme kindla sõidukitüübi suhtes;
26.
„originaalosad või -seadmed“ – osad või seadmed, mis on toodetud vastavalt sõiduki tootja poolt kõnealuse sõiduki monteerimiseks vajalike osade või seadmete tootmiseks ette nähtud spetsifikaatidele ja tootmisstandarditele. Siia kuuluvad osad või seadmed, mis on toodetud samal tootmisliinil kui originaalosad või -seadmed. Kuni vastupidise tõestamiseni eeldatakse, et osad on originaalosad, kui osade tootja tõendab, et osade kvaliteet vastab kõnealuse sõiduki monteerimiseks kasutatud osade kvaliteedile ning et need on toodetud vastavalt sõiduki tootja poolt ettenähtud spetsifikaatidele ja tootmisstandarditele;
27.
„tootja“ – isik või asutus, kes vastutab tüübikinnitusasutuse ees kõigi tüübikinnitusprotsessi aspektide eest ning toodangu vastavuse tagamise eest. See isik või asutus ei tarvitse olla otseselt seotud tüübikinnitusprotsessi alla kuuluva sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku valmistamise kõigi etappidega;
[…]“.
Direktiivi 2007/46 artiklis 5 „Tootjate kohustused“ on sätestatud:
„1.   Tootja vastutab tüübikinnitusasutuse ees tüübikinnitusmenetluse kõigi aspektide ja toodangu vastavuse tagamise eest, olenemata sellest, kas tootja on otseselt kaasatud sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku valmistamise kõigisse etappidesse või mitte.
[…]“.
Selle direktiivi artikkel 10 „Süsteeme, osasid või eraldi seadmestikke käsitlevad erisätted“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid annavad EÜ tüübikinnituse süsteemile, mis vastab teatmikus esitatud andmetele ja asjakohases üksikdirektiivis või määruses sätestatud tehnilistele nõuetele, nagu on sätestatud IV või XI lisas.
2.   Liikmesriigid annavad osa või eraldi seadmestiku EÜ tüübikinnituse osale või eraldi seadmestikule, mis vastab teatmikus esitatud andmetele ja asjakohases üksikdirektiivis või määruses sätestatud tehnilistele nõuetele, nagu on sätestatud IV lisas.
[…]“.
Selle direktiivi artiklis 19 „EÜ tüübikinnitusmärk“ on sätestatud:
„1.   Osa või eraldi seadmestiku, mis on süsteemi osaks või mitte, tootja tähistab iga tüübikinnitusega vastavuses toodetud osa või eraldi seadmestiku asjakohase üksikdirektiivi või määrusega nõutava EÜ tüübikinnitusmärgiga.
2.   Kui EÜ tüübikinnitusmärki ei nõuta, lisab tootja vähemalt oma kaubanime või kaubamärgi ning tüübinumbri ja/või valmistajatehase tähise.
[…]“.
Sama direktiivi artikli 28 „Osade ja eraldi seadmestike müük ja kasutuselevõtmine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Liikmesriigid lubavad osade ja eraldi seadmestike müüki ja kasutuselevõtmist siis ja ainult siis, kui need vastavad asjakohaste õigustloovate aktide nõuetele ning on vastavalt artiklile 19 nõuetekohaselt tähistatud.“
Direktiivi 2007/46 artikli 38 „Osade või eraldi seadmestike tootjatele mõeldud teave“ lõikes 1 on sätestatud:
„Sõiduki tootja teeb osade või eraldi seadmestike tootjatele kättesaadavaks kõik osade või eraldi seadmestike EÜ tüübikinnituseks või artikli 31 alusel loa saamiseks vajalikud andmed, sealhulgas õigustloova akti lisas või liites eraldi loetletud joonised.
[…]“.
Direktiivi 2007/46 IV lisa „Sõidukite EÜ tüübikinnituse nõuete loetelu“ koosneb kahest osast. Selle lisa I osas on liidu õigustloovate aktide loetelu ja II osas on loetletud teatavad ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni (UNECE) eeskirjad, täpsustades, et nende eeskirjade alusel antud tüübikinnitus loetakse võrdväärseks alternatiiviks I osa tabelis toodud üksikdirektiivi või määruse kohaselt antud EÜ tüübikinnitusele.
Määrus (EÜ) nr 1400/2002
Komisjoni 31. juuli 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1400/2002 asutamislepingu artikli 81 lõike 3 kohaldamise kohta teatavat liiki vertikaalsete kokkulepete ja kooskõlastatud tegevuse suhtes mootorsõidukisektoris (
EÜT 2002, L 203, lk 30
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 158), mis selle määruse artikli 12 lõike 3 kohaselt kaotas kehtivuse 31. mail 2010, artikli 1 punktis u oli määratletud:
„
samaväärse kvaliteediga varuosad
– ainult sellised varuosad, mille tootja suudab igal ajal tõendada, et kõnealuste osade kvaliteet vastab kõnealuse mootorsõiduki kokkupanekul kasutatavate või kasutatud sõidukiosade kvaliteedile“.
Direktiiv 2014/25
Direktiivi 2014/25 põhjendused 56 ja 83 on sõnastatud järgmiselt:
„(56)
Käesolev direktiiv ei tohiks ühelgi viisil takistada selliste meetmete kehtestamist või elluviimist, mis on vajalikud avaliku korra, kõlbluse, julgeoleku, tervishoiu, inimeste ja loomade elu, taimede kaitse või muude keskkonnameetmete jaoks, ning eelkõige säästva arengu seisukohalt, kui need meetmed on kooskõlas ELi toimimise lepinguga.
[…]
(83)
[…]
Seega tuleks tehnilised kirjeldused koostada nii, et need ei vähendaks kunstlikult konkurentsi teatavat ettevõtjat soosivate nõuetega, kirjeldades vastava ettevõtja poolt tavapäraselt pakutavate asjade, teenuste või ehitustööde põhiomadusi. Kõige paremini aitab seda eesmärki saavutada see, kui tehnilise kirjelduse koostamisel lähtutakse funktsionaalsetest nõuetest ja kasutusomadustest. […]
[…]“.
Selle direktiivi artiklis 1 „Reguleerimisese ja kohaldamisala“ on sätestatud:
„1.   Käesoleva direktiiviga kehtestatakse võrgustiku sektori hankijate tehtavate riigihangete menetluseeskirjad seoses selliste hankelepingute ja ideekonkurssidega, mille eeldatav maksumus ei jää artiklis 15 sätestatud piirmääradest allapoole.
2.   Hangete all mõeldakse käesolevas direktiivis ühe või mitme võrgustiku sektori hankija poolt ehitustööde, asjade või teenuste hankimist asjade, ehitustööde ja teenuste hankelepingutega kõnealuste võrgustiku sektori hankijate valitud ettevõtjatelt, tingimusel et kõnealused ehitustööd, asjad või teenused on ette nähtud mõne artiklites 8–14 osutatud tegevuse teostamiseks.“
Nimetatud direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel on „avaliku sektori hankijad“ riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused, avalik-õiguslikud isikud, ühe või mitme sellise omavalitsuse või avalik-õigusliku isiku moodustatud ühendused.“
Direktiivi 2014/25 artikli 4 lõike 1 punktis a on sätestatud:
„Käesoleva direktiivi kohaldamisel on võrgustiku sektori hankijad üksused, kes:
a)
on avaliku sektori hankijad või avalik-õiguslikud äriühingud ja kes tegelevad ühe artiklites 8–14 osutatud tegevusega“.
Direktiivi artiklis 11 „Transporditeenused“ on sätestatud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse tegevuste suhtes, mis on seotud võrgustike käitamise või avalikkusele transporditeenuse pakkumisega rongiga, automaatsüsteemidega, trammiga, trollibussiga, bussiga või köisteedel.
[…]“.
Nimetatud direktiivi artikkel 15 nägi põhikohtuasjade asjaoludele kohaldatavas redaktsioonis ette, et seda kohaldatakse asjade hankelepingutele, mille eeldatav maksumus käibemaksuta on 414000 eurot või ületab seda, tingimusel et need riigihanked ei ole direktiivi kohaldamisalast välja jäetud artiklites 18–23 ette nähtud erandite alusel või vastavalt artiklile 34, mis puudutab selles käsitletud tegevust.
Sama direktiivi artikkel 60 „Tehnilised kirjeldused“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   VIII lisa punktis 1 määratletud tehniline kirjeldus esitatakse hankedokumentides. Tehnilises kirjelduses määratakse kindlaks ehitustöö, teenuse või asja nõutavad omadused.
[…]
2.   Tehniline kirjeldus peab võimaldama kõigile ettevõtjatele võrdse juurdepääsu hankemenetlusele ega tohi tekitada põhjendamatuid takistusi riigihangete avamisel konkurentsile.
3.   Ilma et see piiraks kohustuslike siseriiklike tehniliste eeskirjade kohaldamist, kuivõrd need on liidu õigusega kooskõlas, sõnastatakse tehniline kirjeldus ühel järgmisel viisil:
[…]
b)
viidates tehnilisele kirjeldusele ja tähtsuse järjekorras Euroopa standardeid ülevõtvatele riiklikele standarditele, Euroopa tehnilisele hinnangule, ühistele tehnilistele kirjeldustele, rahvusvahelistele standarditele, muudele Euroopa standardimisorganite kehtestatud tehnilistele etalonsüsteemidele või nendest mõne puudumisel riiklikele standarditele, riiklikele tehnilistele tunnustustele või riiklikele tehnilistele kirjeldustele ehitustööde projekteerimise, arvutuste ja tööde teostamise ning asjade kasutamise kohta; [igale viitele peavad järgnema sõnad „või samaväärne“] [täpsustatud sõnastus];
[…]
4.   Tehnilises kirjelduses ei nimetata kindlat marki ega allikat või eri protsessi, mis iseloomustab konkreetse ettevõtja tooteid või teenuseid, ega kaubamärki, patenti, liiki, kindlat päritolu ega teatavat tootmisviisi, mis võiks teatavaid ettevõtjaid või tooteid soosida või need välistada, välja arvatud juhul, kui see on hankelepingu eseme seisukohast põhjendatud. Erandkorras lubatakse sellist nimetamist, kui hankelepingu eset ei ole lõike 3 kohaselt võimalik piisavalt täpselt ja arusaadavalt kirjeldada. Sellisele viitele lisatakse märge „või samaväärne“.
5.   Kui võrgustiku sektori hankija kasutab lõike 3 punktis b osutatud tehnilisele kirjeldusele viitamise võimalust, ei saa ta pakkumust tagasi lükata põhjusel, et pakutavad ehitustööd, asjad või teenused ei vasta tema poolt viidatud tehnilisele kirjeldusele, kui pakkuja tõendab oma pakkumuses mis tahes asjakohasel viisil, sealhulgas kasutades artikli 62 kohast tõendusmaterjali, et pakutavad lahendused rahuldavad tehnilises kirjelduses määratletud nõudeid samaväärsel viisil.
[…]“.
Direktiivi 2014/25 artiklis 62 „Katsearuanded, sertifitseerimine ja muu tõendusmaterjal“ on sätestatud:
„1.   Võrgustiku sektori hankija võib ettevõtjatelt nõuda vastavushindamisasutuse katsearuande või sellise asutuse väljastatud tõendi esitamist tõendamaks tehnilises kirjelduses, lepingu pakkumuste hindamise või hankelepingu täitmise tingimustes esitatud nõude või kriteeriumi täitmist.
Kui võrgustiku sektori hankija nõuab konkreetse vastavushindamisasutuse koostatud sertifikaatide esitamist, aktsepteerib võrgustiku sektori hankija ka samaväärsete muude vastavushindamisasutuste sertifikaate.
[…]
2.   Võrgustiku sektori hankija aktsepteerib lisaks lõikes 1 osutatud tõenditele ka muid asjakohaseid tõendeid, nagu tootja tehniline toimik, kui asjaomasel ettevõtjal puudub juurdepääs lõike 1 kohastele sertifikaatidele või katsearuannetele ning tal ei ole võimalik neid ette nähtud tähtaja jooksul hankida, tingimusel et selline juurdepääsu puudumine ei johtu asjaomasest ettevõtjast ning et see ettevõtja tõendab, et ehitustööd, asjad või teenused vastavad tehnilises kirjelduses, pakkumuste hindamise kriteeriumides või hankelepingu täitmise tingimustes sätestatud nõuetele või kriteeriumidele.
[…]“.
Itaalia õigus
Taristu- ja transpordiministeeriumi 28. aprilli 2008. aasta dekreet nr 32721
Direktiiv 2007/46 võeti Itaalia õigusesse üle taristu- ja transpordiministeeriumi 28. aprilli 2008. aasta dekreediga nr 32721, millega võetakse üle Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiiv 2007/46/EÜ, millega kehtestatakse raamistik mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks mõeldud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike kinnituse kohta (decreto n
o
32721 del Ministero delle Infrastrutture e dei Trasporti – Recepimento della direttiva 2007/46/CE del Parlamento europeo e del Consiglio del 5 settembre 2007, relativa all’omologazione dei veicoli a motore e dei loro rimorchi, nonché dei sistemi, componenti ed entità tecniche destinati a tali veicoli (
GURI
nr 162 regulaarne lisa, 12.7.2008)).
Selle dekreedi artikli 3 punkti ff kohaselt on „tootja“ määratletud kui „isik või asutus, kes vastutab tüübikinnitusasutuse ees kõigis tüübikinnitusmenetluse küsimustes või loa andmise ja toodangu vastavuse tagamise eest. See isik või asutus ei tarvitse olla otseselt seotud tüübikinnitusmenetluse alla kuuluva sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku valmistamise kõigi etappidega“.
Vabariigi presidendi 28. detsembri 2000. aasta dekreet nr 445
Vabariigi presidendi 28. detsembri 2000. aasta dekreedi nr 445 – haldusdokumente käsitlevate seaduste ja määruste konsolideeritud redaktsiooni (decreto del Presidente della Repubblica n
o
445 – Testo unico delle disposizioni legislative e regolamentari in materia di documentazione amministrativa (
GURI
nr 42 regulaarne lisa, 20.2.2001)) artiklis 49 on sätestatud, et „[…] päritolusertifikaate, EÜ vastavustunnistusi, kaubamärgi- või patenditunnistusi ei või asendada muu dokumendiga, kui valdkondlikes õigusaktides ei ole sätestatud teisiti“.
18. aprilli 2016. aasta seadusandlik dekreet nr 50
18. aprilli 2016. aasta seadusandliku dekreedi nr 50 – riigihangete seadustik (decreto legislativo n. 50 – Codice dei contratti pubblici) (
GURI
nr 91 regulaarne lisa, 19.4.2016)), artiklis 68 on sätestatud:
„1.   XIII lisa punktis 1 nimetatud tehniline kirjeldus esitatakse hankedokumentides ja neis määratletakse ehitustööde, teenuste või asjade nõutavad omadused. […]
[…]
5.   Ilma et see piiraks kohustuslike riigisiseste tehniliste eeskirjade kohaldamist, sõnastatakse tehniline kirjeldus ühel järgmisel viisil: […] b) viidates tehnilisele kirjeldusele ja tähtsuse järjekorras Euroopa standardeid ülevõtvatele riiklikele standarditele, Euroopa tehnilisele hinnangule, ühisele tehnilisele kirjeldusele, rahvusvahelistele standarditele, muudele Euroopa standardimisorganite kehtestatud tehnilistele etalonsüsteemidele või nendest mõne puudumisel riiklikele standarditele, riiklikele tehnilistele tunnustustele või riiklikule tehnilisele kirjeldusele ehitustööde projekteerimise, arvutuste ja tööde teostamise ning asjade kasutamise kohta. Igale viitele peavad järgnema sõnad „või samaväärne“; […]
6.   Tehnilises kirjelduses ei nimetata kindlat marki ega allikat või eri protsessi, mis iseloomustab konkreetse ettevõtja tooteid või teenuseid, ega kaubamärki, patenti, liiki, kindlat päritolu ega teatavat tootmisviisi, mis võiks teatavaid ettevõtjaid või tooteid soosida või need välistada, välja arvatud juhul, kui see on hankelepingu eseme seisukohast põhjendatud. Erandkorras lubatakse sellist nimetamist, kui lepingu reguleerimiseset ei ole lõike 5 kohaselt võimalik piisavalt täpselt ja arusaadavalt kirjeldada. Sellisele viitele lisatakse märge „või samaväärne“.
7.   Kui avaliku sektori hankija kasutab lõike 5 punktis b osutatud tehnilisele kirjeldusele viitamise võimalust, ei saa ta pakkumust tunnistada mittevastavaks või tagasi lükata põhjusel, et pakutavad ehitustööd, asjad või teenused ei vasta tema poolt viidatud tehnilisele kirjeldusele, kui pakkuja tõendab oma pakkumuses mis tahes asjakohasel viisil, sealhulgas kasutades artikli 86 kohast tõendusmaterjali, et pakutavad lahendused rahuldavad tehnilises kirjelduses määratletud nõudeid samaväärsel viisil.“
Selle seadusandliku dekreedi artikli 86 lõikes 5 on sätestatud, et „[e]ttevõtja tehnilist suutlikkust võib vastavalt ehitustööde, asjade või teenuste laadile, kogusele või tähtsusele ja kasutusviisile tõendada XVII lisa II osas loetletud ühe või mitme dokumendiga“.
Seadusandliku dekreedi XVII lisa II osa punktis k on sätestatud, et tarnitavate toodete tehnilise vastavuse tõendamiseks sobivad „i) näidised, kirjeldused või fotod, mille autentsust tuleb hankija nõudel tõendada; ii) ametlike kontrolliasutuste või pädevaks tunnistatud ametite koostatud tõendid, mis kinnitavad toodete vastavust, viidates selgesti tehnilisele kirjeldusele või standardile“.
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Kohtuasi C‑68/21
Riigi osalusega äriühing APAM Esercizio, kes tegutseb Mantovas (Itaalia) kohaliku ühistranspordi sektoris, algatas 21. augustil 2018 avaldatud hanketeatega hankemenetluse, et sõlmida raamleping „Iveco marki bussi originaalvaruosade või samaväärsete osade“ tarnimiseks, mille eeldatav maksumus oli 710000 eurot.
Hankedokumentide artiklis 5.1 „Varuosade liigid“ eristati kolme järgmist liiki varuosi: „sõiduki ohutuse ja keskkonnakaitse otstarbega varuosad“, „originaalvaruosad (või algse tootja valmistatud)“ ja „samaväärsed varuosad“; viimased olid määratletud kui „originaaliga samaväärse kvaliteediga varuosad (osad, komponendid, seadmed) ehk varuosad, mille kvaliteet vastab vähemalt mootorsõiduki kokkupanekul kasutatavate osade kvaliteedile ja mis toodetakse vastavalt originaalvaruosi tootva sõidukitootja tehnilistele nõuetele ja tootmisstandarditele“.
Seejuures täpsustati, et „need [samaväärsed] varuosad võivad olla toodetud vastavalt liidu õigusnormidele ja kehtivatele õigusnormidele mis tahes ettevõtja poolt, kes on vastavalt kehtivatele õigusnormidele (UNI-CEI-ENISO/IEC‑17050) võimeline igal ajal tõendama, et toodetud varuosade kvaliteet vastab asjaomaste mootorsõidukite kokkupanekul kasutatavate originaalosade kvaliteedile“.
Hankedokumentide artiklis 5.2 „Sertifikaadid ja kinnitused“ oli märgitud, et samaväärse varuosa tarnimise puhul peab pakkuja „hankemenetluses esitama iga väljapakutud samaväärse varuosa kohta tootja ja/või volitatud tüübikinnitusasutuse ja/või ISO 45000 standardi alusel sertifitseeritud katselaboratooriumi väljastatud vastavussertifikaadi või varuosadele eriomase tüübikinnituse“.
Hankedokumentide artiklis 15 „Haldusdokumendid“ loetletud pakkumusega koos esitatavate ametlike dokumentide hulgas oli selle artikli 15 punktis d nimetatud „asjakohane tehniline dokumentatsioon iga pakutava samaväärse varuosa kohta, millele on lisatud: […] toote tüübikinnitustunnistus, mille on välja andnud pakutava samaväärse varuosa tootja, kui see on kohustuslik; väljapakutud samaväärse varuosa tootja väljastatud sertifikaat, mis kinnitab pakutud toote samaväärsust vastava originaaltootega (või algse tootja valmistatud tootega) selles mõttes, et sellega saab ilma igasuguste kohandusteta üks ühele asendada varuosa tervikuna või süsteemis, millesse toode monteeritakse, ning see vastab jõudlusomadustele, mis tagavad toote nõuetekohase toimivuse ja ohutuse süsteemis ning samasuguse kasutusea“.
Hankemenetluses osalesid kolm ettevõtjat, sealhulgas kaks Itaalias asuvat ettevõtjat: Veneta Servizi International Srl unipersonale (edaspidi „VSI“) ja Iveco Orecchia.
APAM Esercizio tunnistas lõpuks 29. jaanuari 2019. aasta otsusega edukaks pakkujaks VSI.
Iveco Orecchia, kes oli paremusjärjestuses paigutatud teisele kohale, vaidlustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescias (Lombardia maakonna halduskohus – Brescia osakond, Itaalia) VSI edukaks tunnistamise. Oma kaebuse põhjendustes tõi Iveco Orecchia muu hulgas esile, et VSI oleks tulnud hankemenetlusest kõrvale jätta, kuna tema esitatud pakkumus oli ebatäielik, sest see ettevõtja ei olnud esitanud väidetavalt tema poolt toodetud varuosade tehnilisele kirjeldusele vastavuse tõendamiseks tüübikinnitus- või vastavustunnistusi ega tehnilisi dokumente, mis tuli hankedokumentide kohaselt esitada ning mille järgimata jätmise korral oli ette nähtud hankemenetlusest kõrvale jätmine. Iveco Orecchia sõnul oli VSI nimelt piirdunud sellega, et esitas nende varuosade samaväärsuse kohta enda välja antud üldise kinnituse, väites, et ta on neid varuosi tootev sõidukitootja ja tootja, olgugi et ta on vaid edasimüüja.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Lombardia maakonna halduskohus – Brescia osakond) jättis 25. juuni 2019. aasta otsusega Iveco Orecchia kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Nimetatud kohus leidis muu hulgas, et hanketeatele lisatud eeskirjad pakkujate esitatavate dokumentide kohta nõuavad konkreetse vastavus- või tüübikinnitustunnistuse esitamist, mis tähendab, et piisas sellise tunnistuse esitamisest. Ka ei ole Iveco Orecchia asjaomase hankega hõlmatud iga varuosa kohta tõendanud, milline õiguslik alus oleks nõudnud ka nende varuosade tüübikinnitustunnistuse esitamist.
Iveco Orecchia esitas seejärel apellatsioonkaebuse Consiglio di Statole (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu).
Kohtuasi C‑84/21
Riigi osalusega äriühing Brescia Trasporti, kes tegutseb Brescias (Itaalia) kohaliku ühistranspordi sektoris, algatas 21. novembril 2018 avaldatud hanketeatega hankemenetluse „varuosade tellimiseks Iveco mootoriga Iveco kaubamärgi busside jaoks – Cig 7680570EDB“, mille eeldatav maksumus oli 2100000 eurot.
Hanke alusdokumentidele lisatud tehnilise kirjelduse artiklis 1 „Tehnilised mõisted“ olid määratletud kolme liiki varuosad, nimelt „originaalvaruosad“, „algse tootja valmistatud originaalvaruosad“ ja „samaväärsed varuosad“, kusjuures viimati nimetatud on määratletud kui „[varuosad], mille kvaliteet on vähemalt võrdne sõiduki kokkupanekul kasutatavate osadega ja mis on toodetud vastavalt originaalvaruosi tootva sõidukitootja tehnilistele nõuetele ning tootmisstandarditele“.
Tehnilise kirjelduse artikli 3 kohaselt tuleb „samaväärse kvaliteediga varuosade“ puhul pakkumusele lisada „varuosade tootja sertifikaat, mis tõendab iga varuosa puhul, et i) varuosade kvaliteet on piisavalt hea selleks, et nende kasutamine ei kahjusta volitatud võrgustiku mainet; ii) need on üks ühele asendatavad originaalvaruosadega […] ilma varuosa tervikuna või süsteemis, millesse toode monteeritakse, mis tahes viisil kohandamata“, ning selle nõude järgimata jätmise korral oli ette nähtud hankemenetlusest kõrvale jätmine. See säte nägi ka ette, et„[t]arnija peab lisaks esitama toote tüübikinnitustunnistuse, kui see on kohustuslik. Piduri hõõrdkatete, piduriketaste ja -trumlite kohta peab tarnija lisaks eespool nimetatud dokumentidele esitama [UNECE eeskirja nr 90] kohase ühenduse tüübikinnituse“.
Hankemenetluses osalesid kaks ettevõtjat, nimelt samuti Itaalias asuv äriühing VAR Srl ja Iveco Orecchia.
Brescia Trasporti tunnistas lõpuks 28. veebruari 2019. aasta otsusega edukaks pakkujaks VARi.
Iveco Orecchia, kes oli paremusjärjestuses paigutatud teisele kohale, vaidlustas Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescias (Lombardia maakonna halduskohus – Brescia osakond) VARi edukaks tunnistamise. Oma kaebuse toetuseks väitis Iveco Orecchia muu hulgas, et VAR oleks tulnud hankemenetlusest kõrvale jätta, kuna tema esitatud pakkumus oli ebatäielik, sest see ettevõtja ei olnud esitanud pakutavate varuosade kohta varuosa tootja sertifikaati, mis tõendaks selle ettevõtja pakutavate varuosade samaväärsust. VARi enda poolt väljastatud sertifikaadid ei ole asjakohased, kuna ta on varuosade müüja/turustaja, mitte nende tootja/sõidukitootja. Lisaks ei esitanud VAR nende varuosade tüübikinnitustunnistusi ega teavet nende võimaliku tüübikinnituse kohta.
Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia – Sezione staccata di Brescia (Lombardia maakonna halduskohus – Brescia osakond) jättis 26. augusti 2019. aasta otsusega Iveco Orecchia kaebuse põhjendamatuse tõttu rahuldamata. Nimetatud kohus leidis muu hulgas, et pakkujat, kes tõendab oma toodete samaväärsust, ei saa hankemenetlusest kõrvale jätta ja et asjaomased õigusnormid ei nõua, et sõiduki igal osal oleks tüübikinnitus. Väide, et kõigil direktiivi 2007/46 IV lisas loetletud õigustloovates aktides nimetatud varuosadel peab olema tüübikinnitus, ei ole põhjendatud. Asjaolu, et VARi pakutavatel samaväärsetel varupiduritrumlitel puudub tüübikinnitus, mida nõuab UNECE eeskiri nr 90, ei ole asjakohane, kuna seda eeskirja kohaldatakse üksnes pärast 2016. aasta novembrit registreeritud sõidukitele.
Iveco Orecchia esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Menetlusse astusid kaks Itaalias bussihoolduse turul tegutsevat äriühingut: Di Pinto & Dalessandro Spa ja Bellizzi srl.
Eelotsuse küsimused
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et kõnealuste hankemenetluste puhul tuleb eristada kahte aspekti, nimelt esiteks pakkujate pakutud varuosade samaväärsust originaalvaruosadega, mis eeldab kõnealuste varuosade kvaliteedi hindamist ja asjaomaste toodete võrdlemist, ning teiseks selliste varuosade tüübikinnitust, mis näitab, et need vastavad Euroopa või liikmesriigi tehnilistele normatiividele.
Nimetatud kohus toob lisaks esile, et põhimõtte, mille kohaselt on hankemenetluses lubatud samaväärsed tooted, eesmärk on tagada pakkujate vaba konkurents ja võrdne kohtlemine.
Varuosi, millele kehtib tüübikinnituse nõue, eriti kui need võivad ohustada sõidukite ohutust ja keskkonnatoimet, on võimalik müüa vaid juhul, kui nad on saanud tüübikinnitusasutuselt tüübikinnituse ja loa. Selle kohta on direktiivi 2007/46 IV lisas esitatud üksikasjalik loetelu sõidukiosade kategooriatest, mille puhul on olemas tüübikinnitust puudutavad asjakohased ja konkreetsed õigusnormid.
Põhikohtuasjades kõne all olevates hankemenetlustes oli hanketeate eeskirjades pakkujate esitatavate dokumentide kohta nõutud tüübikinnitustunnistuse esitamine juhul, kui selline tüübikinnitus on kohustuslik. Käesoleval juhul olid edukad pakkujad aga esitanud – ja hankijad sellega nõustunud – alternatiivse tõendina pakkuja kinnituse, et pakutavad varuosad on originaalvaruosadega samaväärsed, millele ei olnud lisatud nõutavat tüübikinnitustunnistust või muid samaväärseid tehnilisi dokumente, näiteks vastavuskontrolli testide tulemusi.
Esiteks tekib seega küsimus, kas samaväärsete varuosade puhul, mille suhtes kehtib tüübikinnituse nõue, pidi pakkuja – või vastasel korral jäetakse ta hankemenetlusest kõrvale – samuti esitama tüübikinnitustunnistuse tõendina selle kohta, et need osad on tõesti originaalvaruosadega samaväärsed, või vähemalt esitama konkreetsed tõendid selle kohta, et varuosal on tüübikinnitus, või piisab sellest, kui nende dokumentide asemel esitab pakkuja kinnituse, et tema pakkumuses pakutavad varuosad on samaväärsed originaalvaruosadega.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates ilmneb, et kui varuosa kuulub mõne direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloova akti kohaldamisalasse, saab seda turustada üksnes juhul, kui see on eelnevalt saanud tüübikinnituse vastavalt selle direktiivi asjakohastele sätetele ning kooskõlas võrdse kohtlemise, mõistlikkuse, nõuetekohase toimimise ja erapooletuse põhimõttega. Ei ole aga välistatud, et sellise kinnitamise tõendamise asemel piisab, kui esitatakse samaväärsustunnistus, milles kinnitatakse, et varuosa vastab kõnealuses hanketeates ette nähtud tehnilisele kirjeldusele.
Teiseks tuleb kindlaks teha, milline üksus peaks samaväärsustunnistusi välja andma, ja eelkõige, kas need peab tingimata koostama pakutava varuosa tootja või võib neid koostada ka edasimüüja või vahendaja.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul võiks direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 27 määratletud mõistet „tootja“ tõlgendada kitsalt, mis viiks selleni, et see kattuks mõistega „sõidukitootja“. Määruse nr 1400/2002 artikli 1 lõike 1 punkt u toetab sellist lähenemist. Seevastu võib seda mõistet mõista ka laiemalt, see tähendab nii, et see hõlmab tootjat tarbijakaitset käsitlevate liidu õigusnormide tähenduses või ettevõtjat, kes viib turule ja turustab enda nimel ja omal vastutusel teiste toodetud samaväärseid osi.
Neil asjaoludel otsustas Consiglio di Stato (Itaalia kõrgeima halduskohtuna tegutsev riiginõukogu) mõlemas põhikohtuasjas menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused, mis on mõlemas kohtuasjas sõnastatud ühtemoodi:
„1.
„Kas liidu õigusega – täpsemalt direktiivi [2007/46] nõuetega (mis on sätestatud selle artiklites 10, 19 ja 28) ning võrdse kohtlemise, erapooletuse, vaba konkurentsi ja hea halduse põhimõttega – on kooskõlas konkreetselt see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud aktsepteerida teatud sõidukile mõeldud varuosi, mille on valmistanud mõni muu sõidukitootja kui asjaomase sõiduki tootja ning mis ei ole seega koos sõidukiga tüübikinnitust läbinud ning kuuluvad ühte direktiivi [2007/46] IV lisas („Sõidukite EÜ tüübikinnituse nõuete loetelu“) loetletud tehnilistes õigusnormides käsitletavasse sõidukiosade tüüpi, kusjuures pakkumusele ei ole lisatud tüübikinnitustunnistust ega mingeid andmeid tüübikinnituse tegeliku olemasolu kohta, lähtudes seega eeldusest, et tüübikinnitust ei ole vaja ja et piisab üksnes pakkuja enda kinnitusest samaväärsuse kohta tüübikinnituse saanud originaalosadega?
2.
Kas liidu õigusega – täpsemalt direktiivi [2007/46] artikli 3 punktiga 27 – on kooskõlas, kui avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses on ühel pakkujal lubatud määratleda end teatud sõidukile mõeldud mitteoriginaalvaruosa „tootjana“, eriti kui see osa kuulub ühte direktiivi [2007/46] IV lisas […] loetletud tehnilistes õigusnormides käsitletavasse osade tüüpi, või peaks see pakkuja hoopis tõendama – iga niiviisi pakutava varuosa kohta, et tõendada nende vastavust hanke tehnilisele kirjeldusele –, et ta on isik, kes vastutab pädeva tüübikinnitusasutuse ees kõigi tüübikinnitusprotsessi aspektide ning toodangu vastavuse ja selleks vajaliku kvaliteeditaseme eest, ning et ta teostab ise vähemalt mõningad tüübikinnitamisele kuuluvate osade valmistamisetapid, ning kui vastus on jaatav, siis kuidas tuleb seda tõendada?“
Menetlus Euroopa Kohtus
16. märtsi 2021. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑68/21 ja C‑84/21 kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Alustuseks tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades peab Euroopa Kohus talle esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastama. Nimelt on Euroopa Kohtu ülesanne tõlgendada kõiki liidu õiguse sätteid, mida liikmesriigi kohtud vajavad oma menetluses olevate kohtuasjade lahendamiseks, isegi kui viimati nimetatud ei ole neid sätteid Euroopa Kohtule esitatud küsimustes otseselt maininud (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Selleks võib Euroopa Kohus tuletada liikmesriigi kohtu esitatud teabe ja eelkõige eelotsusetaotluse põhjenduste hulgast need liidu õiguse aspektid, mida tuleb põhikohtuasjade vaidluse eset arvestades tõlgendada (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Nederlands Uitgeversverbond ja Groep Algemene Uitgevers,
C‑263/18
,
EU:C:2019:1111
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kuigi käesoleval juhul viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsuse küsimustes küll vaid direktiivi 2007/46 teatud sätetele ning mitmele õiguspõhimõttele, nähtub nii selle kohtu selgitustest kui ka eelotsuse küsimustest, et need küsimused puudutavad tõendeid, mille esitamist võib või tuleb pakkujatelt hankemenetluses nõuda. Sellest järeldub, et esitatud küsimustele tarviliku vastuse andmiseks tuleb arvesse võtta ka liidu õigusnorme, mis käsitlevad konkreetselt tõendeid, mille esitamist võib või tuleb pakkujatelt hankemenetluses nõuda, et teha kindlaks, kas nende pakkumused vastavad asjaomases hanketeates ette nähtud tehnilisele kirjeldusele.
Need sätted tulenevad põhikohtuasjades viidatud hankemenetluste puhul direktiivi 2014/25 artiklitest 60 ja 62. Nagu ka komisjon oma kirjalikes seisukohtades märkis, kuuluvad mõlemad põhikohtuasjades kõne all olevad hanked selle direktiivi kohaldamisalasse vastavalt selle direktiivi artikli 1 lõigetele 1 ja 2, artikli 4 lõikele 1, artikli 11 lõikele 1 ning artiklile 15, kuna nende eesmärk on asjade ostmine selliste avaliku sektori hankijate poolt, kes tegelevad bussidega teostatava ühistransporditeenuse osutamiseks mõeldud võrgustiku haldamisega, ja need asjad on ette nähtud selle tegevuse jaoks ning kuna põhikohtuasjades kõne all olevate lepingute maksumus ületab selles direktiivis sätestatud piirmäära.
Teiseks tuleb märkida, et kuigi vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2018. aasta määruse (EL) 2018/858 mootorsõidukite ja mootorsõidukite haagiste ning nende jaoks ette nähtud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike tüübikinnituse ja turujärelevalve kohta, ning millega muudetakse määruseid (EÜ) nr 715/2007 ja (EÜ) nr 595/2009 ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2007/46 (
ELT 2018, L 151, lk 1
), artiklile 88 tunnistati direktiiv 2007/46 kehtetuks alates 1. septembrist 2020, tuleneb sellegipoolest eelotsusetaotlusest, et põhikohtuasjade aluseks olevad asjaolud toimusid enne seda kuupäeva. Seega on eelotsuse küsimustele vastamisel asjakohased direktiivi 2007/46 sätted.
Kolmandaks nähtub eelotsuse küsimustest, et need puudutavad üksnes õigusnorme, mis käsitlevad selliseid busside varuosi, mis kuuluvad seda liiki osade alla direktiivi 2007/46 artikli 3 punkti 24 tähenduses, mida reguleerivad õigustloovad aktid selle direktiivi artikli 3 punkti 1 tähenduses ja mis on loetletud direktiivi IV lisas.
Esimene küsimus
Esimese küsimusega, mis jaguneb kaheks osaks, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2007/46 artikli 10 lõiget 2, artikli 19 lõiget 1 ja artikli 28 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud vastavaks tunnistada pakkumus, milles pakutakse direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktide kohaldamisalasse kuuluvaid sõidukiosi, millele ei ole lisatud nende varuosade tüübikinnitustunnistust ega andmeid tüübikinnituse tegeliku olemasolu kohta, või kui direktiivi 2014/25 artiklites 60 ja 62 silmas peetu osas piisab selliseks vastavaks tunnistamiseks selle pakkuja väljastatud kinnitusest, et need osad on originaalosadega samaväärsed.
Mis puudutab selle küsimuse esimest osa, siis tuleb kõigepealt korrata, et direktiivi 2007/46 põhjenduste 2 ja 3 kohaselt on selle direktiivi eesmärk „asendada liikmesriikide tüübikinnituse süsteemid ühenduse tüübikinnitusmenetlusega, mis põhineb täieliku ühtlustamise põhimõttel“, ning et „[s]üsteemidele, osadele, eraldi seadmestikele ja sõidukitele kohaldatavad tehnilised nõuded tuleks õigustloovates aktides ühtlustada ja täpsustada“.
Nii on direktiivi 2007/46 artikli 1 esimese lõigu kohaselt selle direktiivi eesmärk kehtestada „ühtlustatud raamisti[k], mis sisaldab haldusnorme ja üldisi tehnilisi nõudeid tüübikinnituse andmiseks kõigile selle reguleerimisalasse kuuluvatele uutele sõidukitele, nimetatud sõidukite süsteemidele, osadele ja eraldi seadmestikele, eesmärgiga hõlbustada nende registreerimist, müüki ja kasutuselevõtmist ühenduse piires“.
Nimetatud direktiivi artikli 1 teise lõigu kohaselt nähakse selles „ette ka sätted käesoleva direktiivi alusel tüübikinnituse saanud sõidukite jaoks ettenähtud osade ja seadmete müügi ja kasutuselevõtmise kohta“.
Peale selle tuleb esimese küsimuse ulatuse piiritlemisel esiteks silmas pidada, et kuigi direktiiv 2007/46 eristab mitut liiki tüübikinnitusi, võib selles küsimuses esitatud viitest konkreetselt selle direktiivi artiklitele 10, 19 ja 28 järeldada, et esimene eelotsuse küsimus puudutab üksnes EÜ tüübikinnitust nimetatud direktiivi artikli 3 punkti 5 tähenduses, see tähendab akti, millega liikmesriik tõendab, et sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku tüüp vastab asjakohastele haldusnormidele ja tehnilistele nõuetele, mis sisalduvad samas direktiivis ja selle IV või XI lisas loetletud õigustloovates aktides, kusjuures viimati nimetatu käsitleb eriotstarbelisi sõidukeid ja neile kohaldatavaid sätteid.
Direktiivi 2007/46 artikkel 10 asub nimelt selle direktiivi IV peatükis „EÜ tüübikinnitusmenetluste läbiviimine“, samas kui selle direktiivi artiklis 19, nagu nähtub selle pealkirjast, on käsitletud „EÜ tüübikinnitusmärki“ ja sama direktiivi artikli 28 lõikes 1, millele viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus oma eelotsusetaotluses, on viidatud direktiivi 2007/46 artiklile 19.
Teiseks olgu märgitud, et direktiivi 2007/46 artiklis 6 on sõidukitüübi kaupa kehtestatud sõidukite EÜ tüübikinnitusmenetluste kord ning artiklis 7 süsteemide, osade või eraldi seadmestike EÜ tüübikinnitusmenetluse kord. Kuna eelotsusetaotlusest nähtub, et põhikohtuasjades kõne all olevad sõidukiosad ei ole saanud tüübikinnitust koos selle sõidukitüübiga, mille jaoks pakkujad neid välja pakkusid, vaid need olid esitatud samaväärsena selle sõidukitüübiga koos tüübikinnituse saanud sõidukiosadega, siis tuleb asuda seisukohale, et käesolevas kohtuasjas on asjakohased direktiivi 2007/46 sätted, mis käsitlevad süsteemi, osa või eraldi seadmestiku EÜ tüübikinnitust.
Kõigepealt tuleb seoses sellega märkida, et direktiivi 2007/46 artikli 10 lõike 2 sõnastusest nähtub, et liikmesriigid annavad osa EÜ tüübikinnituse sõidukiosale, mis vastab esiteks tootja teatmikus esitatud andmetele ja teiseks asjakohases üksikdirektiivis või määruses sätestatud tehnilistele nõuetele, nagu on sätestatud selle direktiivi IV lisas.
Seejärel olgu märgitud, et direktiivi 2007/46 artikli 19 lõige 1 näeb ette, et sõidukiosa tootja tähistab iga tüübikinnitusega vastavuses toodetud osa asjakohase üksikdirektiivi või määrusega nõutava EÜ tüübikinnitusmärgiga.
Lõpuks, vastavalt direktiivi 2007/46 artikli 28 lõikele 1 lubavad liikmesriigid sõidukiosade müüki ja kasutuselevõtmist siis ja ainult siis, kui need vastavad asjakohaste õigustloovate aktide nõuetele ning on vastavalt selle direktiivi artiklile 19 nõuetekohaselt tähistatud.
Esiteks nähtub selle direktiivi artikli 10 lõikest 2, artikli 19 lõikest 1, artikli 28 lõikest 1 ja IV lisast nende koostoimes, et direktiivi artikli 3 punktis 1 loetletud õigustloovates aktides nimetatud sõidukiosade suhtes kehtib tüübikinnituse kohustus, kui need õigustloovad aktid näevad ette sellise kinnitamise.
Teiseks tuleneb sellest, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 51, et tüübikinnitus on vahend, mille liidu seadusandja on direktiivis 2007/46 valinud tõendamaks, et sõidukiosad vastavad selle direktiivi IV lisas nimetatud õigustloovates aktides kehtestatud nõuetele.
Sellist tõlgendust kinnitab sõidukite tüübikinnitust käsitlevate õigusaktide peamine eesmärk, milleks vastavalt direktiivi 2007/46 põhjendusele 14 „on tagada, et turule viidavad uued sõidukid, osad ja eraldi seadmestikud tagaksid kõrge ohutuse ja keskkonnakaitse taseme“. Nagu nähtub direktiivi 2007/46 artikli 3 lõikest 5, tõendab asjaomane liikmesriik sõidukiosa EÜ tüübikinnituse abil, et see osa vastab asjakohastele tehnilistele nõuetele, mis sisalduvad kõnealuses direktiivis ja selle IV või XI lisas loetletud õigustloovates aktides, kinnitades sellega, et see osa tagab kõrge ohutuse ja keskkonnakaitse taseme.
Samas tuleneb direktiivi 2007/46 artikli 19 lõikest 2, et kõigi sõidukiosade puhul ei nõuta EÜ tüübikinnitust. See säte puudutab olukorda, kui EÜ tüübikinnitusmärki ei nõuta, mis tähendab, et teatud sõidukiosade liigid võivad olla sellise tüübikinnituse saamise kohustusest vabastatud.
See järeldus ei mõjuta siiski käesoleva kohtuotsuse punktis 73 esitatud järeldust, et direktiivi 2007/46 IV lisas loetletud õigustloovates aktides nimetatud sõidukiosadele kehtib tüübikinnituse kohustus, kui need õigustloovad aktid näevad ette sellise kinnitamise. Järelikult saab neid sõidukiosi vastavalt selle direktiivi artikli 28 lõikele 1 ja artikli 19 lõikele 1 müüa või kasutusele võtta üksnes juhul, kui need on saanud tüübikinnituse.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla võrdse kohtlemise, erapooletuse, vaba konkurentsi ja hea halduse põhimõte, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab. Mis puudutab esiteks võrdse kohtlemise põhimõtet, siis tuleb meelde tuletada, et kui teatav sõidukiosa peab saama tüübikinnituse, siis lasub see kohustus igal sõidukitootjal. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 sisuliselt märkis, ei tulene see tüübikinnituse saamise kohustus seega mingist diskrimineerimisest originaalvaruosadega samaväärsete varuosade tootjate kahjuks võrreldes originaalvaruosi tootvate sõidukitootjatega.
Mis teiseks puudutab tüübikinnituse kohustuse mõju konkurentsile, siis lisaks asjaolule, et – nagu äsja tõdetud – see kohustus on kõigil sõidukiosi tootvatel sõidukitootjatel, piisab märkimisest, et vastavalt direktiivi 2007/46 artikli 38 lõikele 1 peab sõiduki tootja tegema seda tüüpi sõiduki osi tootvatele sõidukitootjatele kättesaadavaks kõik nende sõidukiosade EÜ tüübikinnituseks vajalikud andmed.
Kolmandaks, eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole selgitanud, mil moel võiks erapooletuse ja hea halduse põhimõte olla asjakohane esimeses küsimuses käsitletavate direktiivi 2007/46 sätete tõlgendamisel.
Mis puudutab esimese küsimuse teist osa, millega soovitakse välja selgitada, kas hankija võib sellises hankemenetluses, nagu on selles küsimuses kõne all, tunnistada vastavaks direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktide kohaldamisalasse kuuluvate sõidukiosade pakkumuse, milles ei ole tõendatud, et need sõidukiosad on saanud tüübikinnituse, kui sellisele pakkumusele on lisatud pakkuja kinnitus, et need sõidukiosad on samaväärsed tüübikinnitusega originaalosadega, siis tuleb esile tuua, mida kohtujurist märkis oma ettepaneku punktis 59, et mõistetel „tüübikinnitus“ ja „samaväärsus“ on erinev tähendus.
Nagu nähtub direktiivi 2007/46 artikli 3 punktist 5, kinnitab pädevate asutuste läbiviidud nõuetekohase kontrolli tulemusel antud tüübikinnitus, et EÜ tüübikinnituse korral vastab sõidukiosa tüüp direktiivi 2007/46 nõuetele, sealhulgas selle direktiivi IV lisas loetletud õigustloovates aktides sätestatud tehnilistele nõuetele.
Mõistet „samaväärsus“ ei ole direktiivis 2007/46 määratletud ja tavatähenduses tähendab see, et sellel on sama väärtus või ülesanne. Seega puudutab ühe sõidukiosa samaväärsus küsimust, kas see sõidukiosa on sama kvaliteediga kui teine sõidukiosa, olenemata sellest, kas viimati nimetatul on tüübikinnitus või mitte. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 62 märkis, ei ole tüübikinnituse ja samaväärsuse tõendid seega omavahel asendatavad, kuna tüübikinnitusega sõidukiosa ei pruugi olla samaväärne hanketeates nimetatud originaalosaga.
Loomulikult ei ole välistatud, et tüübikinnitust mitteomavad sõidukiosad on tegelikult samaväärsed kõnealuses hankemenetluses käsitletud originaalosadega. Kuna liidu seadusandja on siiski otsustanud – nagu on esile toodud käesoleva kohtuotsuse punktis 77 –, et seda tüüpi sõidukiosi, mille puhul direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovad aktid näevad ette tüübikinnituse, võib selle direktiivi artikli 28 lõike 1 ja artikli 19 lõike 1 kohaselt müüa või kasutusele võtta üksnes juhul, kui need on saanud tüübikinnituse, siis tuleb asuda seisukohale, et seda tüüpi sõidukiosade puhul ei saa tõendit tüübikinnituse kohta asendada pakkuja väljastatud kinnitus, et need osad on samaväärsed.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla direktiivi 2014/25 artiklid 60 ja 62, mis käsitlevad tehnilist kirjeldust, mis võib esineda niisugustes hankemenetlustes nagu need, mille alusel algatati põhimenetlus, ja tõendeid, mille alusel pakkujad saavad tõendada, et nende pakkumused vastavad tehnilisele kirjeldusele.
Selle direktiivi artikli 60 lõikest 2 tuleneb, et tehniline kirjeldus, milles nimetatud artikli lõike 1 kohaselt määratletakse selle direktiiviga hõlmatud ehitustööde, teenuste või asjade nõutavad omadused, peab andma kõigile ettevõtjatele võrdse võimaluse osaleda hankemenetluses ega tohi tekitada põhjendamatuid takistusi riigihangete avamisel konkurentsile.
Direktiivi 2014/25 artikli 60 lõige 4 lubab erandkorras, et tehnilises kirjelduses võib esitada viite, mis iseloomustab konkreetset „kaubamärki, patenti, liiki, kindlat päritolu [või] teatavat tootmisviisi“, kui see on vajalik lepingu eseme piisavalt täpseks ja arusaadavaks kirjeldamiseks ning kui sellisele viitele lisatakse märge „või samaväärne“; sellist võimalust on kasutatud põhikohtuasjades käsitletavates hanketeadetes.
Sellisel juhul lubab direktiivi 2014/25 artikli 60 lõige 5 pakkujal tõendada, et tema pakutud lahendused vastavad tehnilises kirjelduses määratletud nõuetele „mis tahes asjakohasel viisil, sealhulgas kasutades [selle direktiivi] artikli 62 kohast tõendusmaterjali“, mis hõlmab lisaks direktiivi artikli 62 lõikes 1 nimetatud viise, milleks on vastavushindamisasutuse koostatud sertifikaat ja muud „asjakohased tõendid“ sama direktiivi artikli 62 lõike 2 tähenduses.
Nende sätete eesmärk on, nagu tuleneb ka direktiivi 2014/25 põhjendusest 83, lähtuda tehnilise kirjelduse koostamisel funktsionaalsetest nõuetest ja kasutusomadustest ning vältida seda, et tehniline kirjeldus vähendab kunstlikult konkurentsi konkreetset ettevõtjat soosivate nõuetega, kirjeldades vastava ettevõtja poolt tavapäraselt pakutavate asjade, teenuste või ehitustööde põhiomadusi.
Siiski tuleb märkida, et vastavalt direktiivi 2014/25 põhjendusele 56 ei saa tähelepanuta jätta teiste liidu õigusnormidega kehtestatud kohustuslikke nõudeid, eelkõige ohutuse ja keskkonnakaitse valdkonnas, näiteks tüübikinnituse nõuet, mis on samadel põhjustel kehtestatud direktiiviga 2007/46.
Seega, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 80 märkis, ei või direktiiv 2014/25 piirata direktiivi 2007/46 kohaldamist, kuna selle eesmärk on vastavalt selle põhjendusele 3 tagada liiklusohutuse kõrge tase, tervise- ja keskkonnakaitse, energiatõhusus ning kaitse omavolilise kasutamise eest. Kuna direktiiv 2007/46 nõuab just nimelt nende eesmärkide saavutamiseks konkreetsete sõiduki varuosade tüübikinnitust, muutub niisugune nõue möödapääsmatuks ja sellest ei saa direktiivi 2014/25 alusel mööda minna.
Põhikohtuasjades nägid hanketeated ette selliste sõidukiosade tarnimise, mis võisid olla Iveco originaalosad või nendega samaväärsed. Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 77, saab direktiivi 2007/46 IV lisas loetletud sõidukiosi, millele kehtib tüübikinnituse kohustus, müüa või kasutusele võtta ainult siis, kui need on kinnitatud.
Järelikult, kuna neil sõidukiosadel on tüübikinnituse kohustus, võib direktiiviga 2007/46 kehtestatud kohustuslike nõuete täitmisel pidada üksnes sõidukiosi, mis on saanud tüübikinnituse ja mida saab seega turustada, samaväärseks nimetatud asjaomaste hanketeadete tähenduses.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2007/46 artikli 10 lõiget 2, artikli 19 lõiget 1 ja artikli 28 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud tunnistada vastavaks pakkumus, milles pakutakse direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktide kohaldamisalasse kuuluvaid sõidukiosi, millele ei ole lisatud nende varuosade tüübikinnitustunnistust ega andmeid tüübikinnituse tegeliku olemasolu kohta, kui need õigustloovad aktid näevad ette sellise kinnitamise.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/25 artikleid 60 ja 62 tuleb tõlgendada nii, et lähtudes direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 27 esitatud mõiste „tootja“ määratlusest, on nendega vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud aktsepteerida tõendina direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktidega hõlmatud ja pakkuja pakutud sõidukiosade samaväärsuse kohta selle pakkuja väljastatud kinnitust, et need osad on samaväärsed, kui see pakkuja, kes ise nimetab end nende sõidukiosade tootjaks, on üksnes edasimüüja või vahendaja.
Euroopa Kohus leidis 12. juuli 2018. aasta kohtuotsuses VAR ja ATM (
C‑14/17
,
EU:C:2018:568
, punkt
) seoses Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ, millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate tellijate hankemenetlused (
ELT 2004, L 134, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 19), artikli 34 tõlgendamisega, et „kui hankemenetluse alusdokumentides toodud tehniline kirjeldus viitab kindlale kaubamärgile, päritolule või tehasele, siis peab hankija nõudma, et pakkuja esitaks juba pakkumuse tegemisel tõendi selle kohta, et tema pakutavad tooted on tehnilises kirjelduses määratletud toodetega samaväärsed“.
Selles otsuses sedastas Euroopa Kohus ka, et hankijal on „kaalutlusõigus nende vahendite kindlaksmääramisel, mida pakkujad võivad oma pakkumuste samaväärsuse tõendamiseks kasutada. Seda kaalutlusõigust tuleb kasutada nii, et hankija poolt tunnustatud tõendusvahendid võimaldavad tal temale esitatud pakkumusi tegelikult hinnata ega lähe selleks vajalikust kaugemale“.
Sama tõlgendust tuleb kohaldada ka direktiivi 2014/25, millega asendati direktiiv 2004/17, artiklite 60 ja 62 puhul, kuna nendes artiklites on sarnaselt viimati nimetatud direktiivi artikliga 34 nõutud, et pakkuja, kes soovib kasutada õigust esitada selliste toodetega samaväärseid tooteid, mis on määratletud viitega kaubamärgile, päritolule või tehasele, tõendaks mis tahes asjakohasel viisil juba oma pakkumuse tegemisel samaväärsust asjaomaste toodetega.
Sellest kohtupraktikast tuleneb, et vaatamata hankijale selles osas antud kaalutlusõigusele, peavad tema tunnustatud tõendusvahendid võimaldama pakkumust tegelikult hinnata, et teha kindlaks, kas see on kooskõlas kõnealuses hankemenetluses määratletud tehnilise kirjeldusega.
Selleks et direktiivi 2014/25 artikli 60 lõike 5 ja artikli 62 lõike 2 tähenduses oleks tegemist „asjakohase viisiga“, peab kinnituse samaväärsuse kohta olema väljastanud instants, kes on võimeline samaväärsuse tagama, mis eeldab, et see instants vastutab tehniliselt kõnealuste sõidukiosade eest ja tal on vajalikud vahendid nende sõidukiosade kvaliteedi tagamiseks. Neid tingimusi saab täita vaid nende osade valmistaja või sõidukitootja.
Niisugust tõlgendust kinnitavad direktiivi 2014/25 artikli 62 lõike 2 sätted, mis näevad ette, et asjakohane tõend võib olla „[sõiduki]tootja tehniline toimik“, mis tähendab, et selle tõendi on väljastanud asjaomase varuosa valmistaja. See tõlgendus on kooskõlas ka määruse nr 1400/2002 artikli 1 punktiga u, mille kohaselt on selle määruse tähenduses „samaväärse kvaliteediga varuosad“„ainult sellised varuosad, mille tootja suudab igal ajal tõendada, et kõnealuste osade kvaliteet vastab kõnealuse mootorsõiduki kokkupanekul kasutatavate või kasutatud sõidukiosade kvaliteedile“. Kuigi see määrus kaotas kehtivuse 31. mail 2010, kinnitas selle artikli 1 punkt u, et selleks, et kinnitust samaväärsuse kohta saaks pidada asjakohaseks, peab selle olema väljastanud tootja.
Peale selle on direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 27 mõiste „tootja“ määratletud kui „isik või asutus, kes vastutab tüübikinnitusasutuse ees kõigi tüübikinnitusprotsessi aspektide eest ning toodangu vastavuse tagamise eest“, kusjuures see isik või asutus ei tarvitse olla otseselt seotud tüübikinnituse nõudega sõiduki, süsteemi, osa või eraldi seadmestiku valmistamise kõigi etappidega.
Kuigi see määratlus hõlmab ainult tüübikinnituse nõudega sõidukeid ja varuosi, annab see kasulikke juhiseid tegemaks kindlaks, keda võib pidada sõidukiosa „tootjaks“, et saaks kontrollida, kas asjakohaseks tõendiks võib olla kinnitus samaväärsuse kohta, mille on väljastanud isik, kes ise nimetab end selle sõidukiosa „tootjaks“. Nimelt nähtub sellest määratlusest, et selleks, et ettevõtjat saaks kvalifitseerida sõidukiosa „tootjaks“, ei tarvitse see ettevõtja olla otseselt seotud selle osa valmistamise kõigi etappidega.
Selles kontekstis on kasulik ka direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 26 esitatud mõiste „originaalosad või -seadmed“ määratlus, mille kohaselt „[k]uni vastupidise tõestamiseni eeldatakse, et osad on originaalosad, kui osade tootja tõendab, et osade kvaliteet vastab kõnealuse sõiduki monteerimiseks kasutatud osade kvaliteedile ning et need on toodetud vastavalt sõiduki tootja poolt ette nähtud spetsifikaatidele ja tootmisstandarditele“.
Nimelt nähtub sellest määratlusest, et tõendamaks, et varuosa puhul on tegemist originaalvaruosaga, peab sellekohase kinnituse olema väljastanud seda osa valmistav sõidukitootja, olenemata asjaolust, et nimetatud osa valmistamine toimus vastavalt selle sõiduki tootja ette nähtud spetsifikaatidele ja tootmisstandarditele, mille jaoks see on mõeldud.
Seega tuleb asuda seisukohale, et niisuguse hankemenetluse raames, nagu on kõne all põhikohtuasjades, saab asjakohaseks tõendiks pidada sellist kinnitust sõidukiosa samaväärsuse kohta, mille on väljastanud selle sõidukiosa tootja, kuigi see tootja ei tarvitse olla otseselt seotud selle osa valmistamise kõigi etappidega.
Seevastu ei saa asjakohaseks tõendiks pidada edasimüüja või vahendaja kinnitust samaväärsuse kohta.
Kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kindlaks teha, kas põhikohtuasjades võib pakkuja kvalifitseerida tema pakutavate sõidukiosade „tootjaks“, tuleb sellele kohtule tarviliku vastuse andmiseks täpsustada, et vastupidi sellele, mida mõned Euroopa Kohtu menetluses osalenud pooled on väitnud, ei ole asjaolu, et pakkuja toodab muid varuosi kui need, mida asjaomane hange puudutas, et ta on registreeritud kaubanduskoja juures või et tema tegevus on läbinud kvaliteedi sertifitseerimise, oluline selle kindlaksmääramisel, kas kõnealust pakkujat saab pidada tema poolt pakkumuses pakutavate osade tootjaks.
Samuti tuleb tagasi lükata argument, et mõistet „tootja“ tuleb tõlgendada laiendavalt seetõttu, et liidu teatud tarbijakaitsealaste direktiivide, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. mai 1999. aasta direktiivi 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (
EÜT 1999, L 171, lk 12
; ELT eriväljaanne 15/04, lk 223) artikli 1 lõike 2 punkti d ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2019. aasta direktiivi (EL) 2019/771 kaupade müügilepingute teatavate aspektide kohta, millega muudetakse määrust (EL) 2017/2394 ja direktiivi 2009/22/EÜ ning tunnistatakse kehtetuks direktiiv 1999/44/EÜ (
ELT 2019, L 136, lk 28
), artikli 2 punkti 4 kohaselt kuulub mõiste „tootja“ alla ka kaupleja, kes üksnes turustab toodet, kinnitades sellele oma kaubamärgi, ilma et ta oleks materiaalselt osalenud valmistamisprotsessis. Nende õigusnormide eesmärk on nimelt tagada tarbijakaitse, nagu nähtub direktiivi 1999/44 artikli 1 lõikest 1 ja direktiivi 2019/771 artiklist 1, ning need ei ole seega asjakohased liidu riigihankealaste õigusnormide tõlgendamisel.
Lõpuks tuleb korrata, nagu tuleneb ka käesoleva kohtuotsuse punktis 96 viidatud kohtupraktikast, et tõend pakkuja pakutud toodete samaväärsuse kohta hanketeates esitatud tehnilises kirjelduses määratletud toodetega tuleb esitada juba pakkumuse esitamisel ja et see tõend võimaldab hankijal talle esitatud pakkumusi tegelikult hinnata. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on kontrollida, kas see on nii põhikohtuasjades.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2014/25 artikleid 60 ja 62 tuleb tõlgendada nii, et lähtudes direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 27 esitatud mõiste „tootja“ määratlusest, on nendega vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud aktsepteerida tõendina direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktidega hõlmatud ja pakkuja pakutud sõidukiosade samaväärsuse kohta selle pakkuja väljastatud kinnitust, et need osad on samaväärsed, kui seda pakkujat ei saa pidada nende sõidukiosade tootjaks.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasjade poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. septembri 2007. aasta direktiivi 2007/46/EÜ, millega kehtestatakse raamistik mootorsõidukite ja nende haagiste ning selliste sõidukite jaoks mõeldud süsteemide, osade ja eraldi seadmestike kinnituse kohta (raamdirektiiv), artikli 10 lõiget 2, artikli 19 lõiget 1 ja artikli 28 lõiget 1
tuleb tõlgendada nii, et
nendega on vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud tunnistada vastavaks pakkumus, milles pakutakse direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktide kohaldamisalasse kuuluvaid sõidukiosi, millele ei ole lisatud nende varuosade tüübikinnitustunnistust ega andmeid tüübikinnituse tegeliku olemasolu kohta, kui need õigustloovad aktid näevad ette sellise kinnitamise.

2.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/25/EL, milles käsitletakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate üksuste riigihankeid ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2004/17/EÜ, artikleid 60 ja 62
tuleb tõlgendada nii, et
lähtudes direktiivi 2007/46 artikli 3 punktis 27 esitatud mõiste „tootja“ määratlusest, on nendega vastuolus see, kui hankijal on avaliku teenuse osutamiseks mõeldud busside varuosade riigihankemenetluses lubatud aktsepteerida tõendina direktiivi 2007/46 IV lisas nimetatud õigustloovate aktidega hõlmatud ja pakkuja pakutud sõidukiosade samaväärsuse kohta selle pakkuja väljastatud kinnitust, et need osad on samaväärsed, kui seda pakkujat ei saa pidada nende sõidukiosade tootjaks.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.