CELEX: 62020TJ0540
Subsiidiumid
Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete import
Rakendusmäärus (EL) 2020/870
Lõplik tasakaalustav tollimaks ja ajutise tasakaalustava tollimaksu sissenõudmine
Kaitseõigused
Subsiidiumi omistatavus
Ilmne hindamisviga
Imporditollimaksu tagastamissüsteem
Vahetuskursist tingitud kahju maksustamislahendus
Allalöömismarginaali arvutamine

)
ELTL artikli 263 alusel esitatud hagis palub hageja Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE tühistada komisjoni 24. juuni 2020. aasta rakendusmäärus (EL) 2020/870, millega kehtestatakse lõplik tasakaalustav tollimaks Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete impordi suhtes ja nõutakse lõplikult sisse sellise impordi suhtes kehtestatud ajutine tasakaalustav tollimaks ning kehtestatakse lõplik tasakaalustav tollimaks Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete registreeritud impordi suhtes (
ELT 2020, L 201, lk 10
) (edaspidi „vaidlustatud rakendusmäärus“), osas, milles see puudutab teda.
I.

Vaidluse taust
Hageja on Egiptuse Araabia Vabariigi õiguse alusel asutatud äriühing, mille aktsionärid on Hiina üksused. Hageja toodab ja ekspordib teatavaid kootud või nõeltöödeldud klaaskiust kangaid ja klaasfilamentkiust tooteid, mis on peamine tooraine, millest klaaskiust kangast toodetakse. Neid tooteid müüakse eelkõige Euroopa Liidus.
A.

Hiina-Egiptuse Suessi majandus- ja kaubanduskoostöötsoon
Hageja on asutatud Hiina-Egiptuse Suessi (Egiptus) majandus- ja kaubanduskoostöötsoonis (edaspidi „SETC-tsoon“). SETC‑tsooni moodustasid Egiptuse Araabia Vabariik ja Hiina Rahvavabariik ühiselt. See sai alguse 1990. aastatel. Hiina ja Egiptuse peaminister allkirjastasid 1997. aastal vastastikuse mõistmise memorandumi, milles need kaks riiki leppisid kokku „koostöös Suessi lahe põhjakaldal asuva vabamajandustsooni arendamises“.
2002. aastal määratles Egiptuse valitsus suurema, 20 km
suuruse ala, milles SETC-tsoon asus, ametlikult erimajandustsoonina, mistõttu hakati ka SETC-tsoonile kohaldama Egiptuse seaduse nr 83/2002 eriliste majanduspiirkondade kohta (edaspidi „seadus 83/2002“) sätteid.
Seejärel asutasid Hiina ja Egiptuse riigi omandis olevad üksused äriühingu Egypt TEDA Investment Co. (edaspidi „Egypt TEDA“), millest 80% kuulub Hiina valitsusele ja ülejäänud 20% Egiptuse valitsusele.
2012. aastal, kui Egiptuse president külastas Hiinat, nimetas ta SETC-tsooni kahe riigi kahepoolse koostöö kõige olulisemaks projektiks. Samuti avaldas ta lootust, et järjest arvukamad Hiina ettevõtjad hakkavad SETC-tsooni investeerima ning osalevad seeläbi Egiptuse taastamisprogrammis.
2013. aastal sõlmisid Egypt TEDA ja Egiptuse võimud lepingu SETC‑tsooni laiendamiseks 6 km
võrra. Alates samast aastast on SETC-tsooni edasi arendatud ka Hiina majandusvööndi ja maanteede algatuse („One Belt, One Road“) egiidi all. Vastavalt Hiina riiginõukogu 13. mai 2015. aasta suunavale arvamusele (rahvusvahelise tootmisvõimsuse ja seadmete tootmise alase koostöö edendamise kohta) hõlmab see algatus „välisriiki laienevatele“ äriühingutele võimalust saada kasu maksu- ja maksutoetuspoliitikast, saada sooduslaene, finantstoetust sündikaatlaenude kaudu, ekspordikrediiti, projektide rahastamist, omakapitaliinvesteeringuid ja ekspordikrediidikindlustust.
2015. aastal koondati eespool punktis 4 nimetatud erimajandustsoon, mille hulka kuulub SETC-tsoon, ametlikult Suessi kanali majandustsooni (edaspidi „SC-tsoon“), mis on laiem piirkond ja hõlmab Suessi kanali ümber olevat ala, mida reguleerib seadus nr 83/2002 Egiptuse algatatud „Suessi kanali piirkonna arengukava“ raames.
2016. aastal kuulutasid Hiina ja Egiptuse president pidulikult alustatuks SETC-tsooni 6 km
suuruse laiendamisprojekti ning sõlmisid 21. jaanuaril 2016 Hiina ja Egiptuse valitsuse vahel lepingu (edaspidi „2016. aasta koostööleping“), milles täpsustati SETC-tsooni tähtsust ja õiguslikku seisundit.
2016. aasta koostöölepingu kohaselt arendavad kahe riigi valitsused SETC-tsooni ühiselt. Nad teevad seda kooskõlas kummagi riigi riikliku strateegiaga, Hiina puhul majandusvööndi ja maanteede algatusega („One Belt, One Road“) ning Egiptuse puhul Suessi kanali piirkonna arengukavaga. Egiptuse valitsuse panus sellesse on maa, tööjõud ja teatavad maksuvabastused, tsoonis tegutsevad Hiina äriühingud aga käitavad tootmisrajatisi, kasutades selleks oma vahendeid ja juhte. Egiptuse rahapuuduse kompenseerimiseks toetab Hiina valitsus seda projekti vajalike rahaliste vahendite andmisega Egypt TEDA ja SETC-tsoonis tegutsevate Hiina äriühingute käsutusse.
B.

Menetlus, mille tulemusel võeti vastu vaidlustatud rakendusmäärus
Menetlusse astuja Association des producteurs de fibres de verre européens (Euroopa klaasfilamentkiu tootjate ühendus, APFE) esitas 24. aprillil 2019 nende tootjate nimel, kes esindasid 71% Euroopa toodangust, komisjonile kaebuse, mille kohaselt oli Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete import subsideeritud ja tekitanud liidu tootmisharule kahju.
Selle kaebuse põhjal algatas komisjon Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2016. aasta määruse (EL) 2016/1037 kaitse kohta subsideeritud impordi eest riikidest, mis ei ole Euroopa Liidu liikmed (
ELT 2016, L 176, lk 55
; edaspidi „subsiidiumivastane alusmäärus“), artikli 10 alusel 7. juunil 2019 subsiidiumivastase uurimise klaasfilamentkiust toodete impordi kohta ja täpsemalt kuni 50 mm pikkuste tükeldatud klaaskiudude, klaaskiust heide (v.a klaaskiust heie, mida on immutatud ja mille pinda on töödeldud ning mille põletuskadu on üle 3%, nagu on kindlaks määratud ISO standardiga 1887) ning klaasfilamentkiust mattide (v.a klaasvillast matid) kohta, nagu nähtub selle uurimise algatamise teate punktist 2.
Subsiidiumide ja kahju uurimine puudutas ajavahemikku 1. aprillist 2018 kuni 31. märtsini 2019, samas kui kahju hindamise seisukohast oluliste suundumuste uurimine hõlmas ajavahemikku 1. jaanuarist 2016 kuni uurimisperioodi lõpuni.
Uurimisperioodil müüs hageja klaasfilamentkiudu sõltumatutele klientidele nii Egiptuses kui ka välismaal. Ta müüs klaasfilamentkiudu kolmele seotud kliendile liidus: Jushi Spain SA-le, Jushi France SASile ja Jushi ltalia Srl-ile, ning äriühingule Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics SAE (edaspidi „Hengshi“), mis asus samuti SETC‑tsoonis.
Hageja esitas 24. juunil 2019 märkused subsiidiumide ja kahju kohta ning esitasid 2019. aasta juulis oma vastuse subsiidiumivastasele küsimustikule. Komisjon tegi ka kontrollkäigu hageja ruumidesse.
Egiptuse valitsus esitas 7. augustil 2019 samuti oma vastuse subsiidiumivastasele küsimustikule.
12. veebruaril 2020 muutis komisjon 7. juuni 2019. aasta algatamisteatist, kuna ta avastas lisatõendeid subsiidiumide kohta, mida tuleb subsiidiumivastases uurimises arvesse võtta, nimelt sooduslaenud, mida hageja väidetavalt sai Hiina avaliku sektori pankatelt või riigi kontrolli all olevatelt pankadelt, ning leidis, et on põhjendatud lisada need subsiidiumid käimasolevasse uurimisesse vastavalt subsiidiumivastase alusmääruse artikli 10 lõikele 7. Komisjon lisas, et ta uurib ka seda, kas Egiptuse valitsuse ja Hiina valitsuse koostöö mõjutas muid subsiidiumikavu.
Pärast algatamisteate muutmist saatis komisjon 12. veebruaril 2020 hagejale ja Egiptuse valitsusele teabenõude uurimise alla kuuluvate muude subsiidiumikavade kohta.
Komisjon saatis 14. veebruaril 2020 oma eelavalikustamise dokumendi, milles teavitas hagejat oma kavatsusest kehtestada klaasfilamentkiu toodete impordi suhtes ajutised tasakaalustusmeetmed. Samal päeval avaldas komisjon ka 13. veebruari 2020. aasta rakendusmääruse (EL) 2020/199, millega kehtestatakse Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete impordi registreerimise nõue (
ELT 2020, L 42, lk 10
). Hageja esitas oma märkused selle avalikustamise kohta 19. veebruaril 2020.
Egiptuse valitsus esitas 17. veebruaril 2020 vastuseks komisjoni teabenõudele oma seisukohad, milles ta palus teabenõue tagasi võtta, kuna tal ei ole mingit õiguslikku pädevust, et kooskõlastada väljaspool oma suveräänset territooriumi asuvate Hiina üksuste vastust. Komisjon vastas 20. veebruaril 2020 Egiptuse valitsuse kirjale, rõhutades, et nõutud teavet võib esitada see valitsus üksi või koostöös Hiina valitsusega. Egiptuse valitsus saatis 27. veebruaril 2020 veel ühe kirja, milles kordas oma palvet, et komisjon võtaks tagasi oma teabenõude põhjusel, et Hiina üksuste tegevust ei saa õiguspäraselt Egiptuse valitsusele omistada ja et komisjon rikkus tema kaitseõigusi. Selles kirjas palus ta samuti, et ärakuulamise eest vastutava ametniku juures korraldataks ärakuulamine, mis toimus 1. aprillil 2020.
Egiptuse valitsus ja hageja esitasid lõpuks oma vastused komisjoni teabenõudele 5. märtsil 2020.
Komisjon edastas 4. märtsil 2020 hagejale eelneva avalikustamise. Järgmisel päeval võttis ta vastu rakendusmääruse (EL) 2020/379, millega kehtestatakse Egiptusest pärit klaasfilamentkiust toodete impordi suhtes ajutine tasakaalustav tollimaks (
ELT 2020, L 69, lk 14
; edaspidi „ajutine rakendusmäärus“). See rakendusmäärus avaldati
Euroopa Liidu Teatajas
6. märtsil 2020 ja sellega kehtestati hagejale ajutine tasakaalustav tollimaks määraga 8,7%.
Komisjon teatas 18. märtsi 2020. aasta kirjas hagejale, et teabenõudele antud vastuste põhjal peab ta kaaluma subsiidiumivastase alusmääruse artikli 28 sätete kohaldamist seoses teatava nõutud teabega. Hageja vastas sellele kirjale 20. märtsil 2020.
Hageja esitas 18. märtsil 2020 ka oma seisukohad ajutise rakendusmääruse kohta ning seejärel toimus selle rakendusmääruse kohta komisjoniga ärakuulamine.
Komisjon edastas 29. aprillil 2020 hagejale oma lõpliku avalikustamise, mille kohta hageja esitas oma märkused 9. mail 2020. Seejärel toimus selle avalikustamise kohta komisjoniga ärakuulamine.
Komisjon võttis 24. juunil 2020 vastu vaidlustatud rakendusmääruse. Nimetatud rakendusmäärus kehtestati hageja liitu suunatud klaasfilamentkiu impordile lõplik tasakaalustav tollimaks määras 13,1%.
II.

Poolte nõuded
Hagejad paluvad Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud rakendusmäärus teda puudutavas osas;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt;
–
jätta menetlusse astuja kohtukulud tema enda kanda.
Komisjon, keda toetab menetlusse astuja, palub Üldkohtul:
–
jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
III.

Õiguslik käsitlus
[…]
A.

Esimene väide, et on rikutud subsiidiumivastase alusmääruse artikli 2 punkte a ja b, artikli 3 punkti 1 alapunkti a, artikli 4 lõikeid 2 ja 3 ning artikli 28 lõiget 1
[…]
1.

Esimese väite teine osa, et on rikutud subsiidiumivastase alusmääruse artikli 2 punkte a ja b ning artikli 3 punkti 1 alapunkti a
Hageja esitab selle väiteosa põhjenduseks kolm peamist etteheidet. Esiteks leiab ta, et see, kuidas komisjon tõlgendas subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a, ei ole liidu õiguse seisukohast põhjendatud. Teiseks leiab ta, et komisjonil ei olnud alust tugineda Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) õigusele selle määruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a tõlgendamisel. Kolmandaks ei ole tema sõnul tõlgendus, mille komisjon andis subsiidiumide ja tasakaalustusmeetmete lepingu (edaspidi „subsiidiumide leping“) artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktile 1, kooskõlas WTO praktikaga ja rahvusvahelise avaliku õigusega.
Esimese etteheite põhjenduseks väidab hageja, et subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a – mille sõnastus on selge ja täpne ning mida ei ole pealegi vaja tõlgendada 23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (edaspidi „Viini konventsioon“) alusel – ja ÜRO rahvusvahelise õiguse komisjoni 2001. aasta artiklite, mis käsitlevad riigi vastutust rahvusvahelise õiguse rikkumisel (edaspidi „rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklid“), grammatilisest tõlgendusest tuleneb, et mitte üksnes rahalist toetust andev valitsus ei pea asuma ekspordi lähteriigi territooriumil, vaid ka see rahaline toetus ise peab lähtuma sealt territooriumilt. Seda tõlgendust toetab tema sõnul subsiidiumivastase alusmääruse üldine kontekst, eelkõige selle artikli 10 lõige 7 ja artikli 13 lõige 1.
Teise etteheite põhjendamiseks väidab hageja, et komisjon eksis, kui ta tõlgendas subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a WTO õiguse alusel. Ta märgib, et kuigi kohtupraktika kohaselt võib liidu kohus kontrollida liidu akti õiguspärasust WTO eeskirjade alusel, kui liit soovib täita WTO raames võetud teatud kohustust, ei saa käesolevas asjas siiski tugineda WTO õiguse alusel tõlgendatud subsiidiumivastase alusmääruse sätetele, mis erinevad subsiidiumide lepingu sätetest. Hageja sõnul erineb subsiidiumide lepingu sõnastus ilmselgelt sellest, mida on kasutatud selles määruses mõiste „subsiidium“ määratluse osas.
Kolmanda etteheite põhjenduseks väidab hageja, et isegi kui eeldada, et subsiidiumivastases alusmääruses kasutatud väljendi „valitsus“ tõlgendamiseks tuleb arvesse võtta WTO õigust, on komisjoni tõlgendus subsiidiumide lepingu artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktile 1 väär, kuna see eirab Viini konventsiooni artikli 31 lõikeid 1 ja 3. Nimelt nähtub sellest subsiidiumide lepingu artiklist selgelt, et kolmandate riikide valitsuste toiminguid ei saa omistada päritoluriigi või ekspordiriigi valitsusele. Seda tõlgendust kinnitavad ka teised selle lepingu sätted, nagu artikli 13 lõiked 1, 2 ja 4 ning artikli 18 lõike 1 punkt a.
Lisaks ei ole nende sõnul rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklite artikkel 11 subsiidiumide lepingu artikli 1 lõike 1 punkti a alapunktis 1 sisalduva väljendi „valitsus“ tõlgendamise tarvis rahvusvahelise õiguse „asjaomane“ norm Viini konventsiooni artikli 31 lõike 3 punkti c tähenduses. Nende sõnul ei otsustanud WTO apellatsioonikogu teisiti juhtumis „Ühendriigid. Teatavate Hiina toodete suhtes kehtestatud lõplikud dumpinguvastased ja tasakaalustavad tollimaksud“ (WT/DS 379/AB/R). Repliigis lisab hageja, et kui selles uurimises kohaldatav õigus oleks olnud subsiidiumivastase alusmääruse asemel subsiidiumide leping, oleks komisjon võinud Hiina üksuste poolt hagejale makstud rahalised toetused kvalifitseerida subsiidiumideks vastavalt subsiidiumide lepingu artikli 1 lõikele 1, ilma et ta oleks pidanud seda rahalist toetust Egiptuse valitsusele „omistama“ vastavalt rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklite artiklile 11. Rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklite artikkel 11 ei ole käesolevas asjas mingil juhul kohaldatav, kuna selle eesmärk on reguleerida teise riiki integreeritud riigi tegevust pärast sellise territooriumi omandamist, kus selline tegevus on omistatav õigusjärglasele riigile, või ka seda, kui riik on hiljem eraviisiliselt toime pannud või toime panemas õigusvastast tegevust. Nimelt reguleerivad riigi vastutust teise riigi tegevuse eest rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklite artiklid 16–18, mitte aga artikkel 11.
Komisjon, keda toetab menetlusse astuja, vaidleb neile argumentidele vastu.
Nagu nähtub eespool punktist 39, on hageja seisukohal, et see, kuidas komisjon tõlgendas subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a, eelkõige mõistet päritolu- või ekspordiriigi „valitsus“, ei ole liidu õiguse seisukohast põhjendatud.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt tuleb igat liidu õigusnormi käsitada selle kontekstis ja tõlgendada liidu õigust kui tervikut silmas pidades, arvestades õiguse eesmärke ja arengutaset kuupäeval, mil kõnealust normi tuleb kohaldada (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus Association France Nature Environnement,
C‑379/15
,
EU:C:2016:603
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses olgu esiteks meenutatud, et subsiidiumivastase alusmääruse artikkel 3 sätestab, et subsiidium loetakse olemasolevaks, kui punktide 1 ja 2 sätestatud tingimused on täidetud, st kui on olemas päritolu- või ekspordiriigi valitsuse „rahaline toetus“ ja kui seeläbi saadakse „kasu“.
Nimetatud määruse artikli 2 punktis b on mõiste „valitsus“ määratletud kui päritolu- või ekspordiriigi territooriumil asuv valitsus või muu riigiorgan.
Selles artiklis sisalduv mõiste „valitsus“ piirdub aga sellega, et tõlgendatakse mõistet „valitsus“ nii, et see hõlmab päritoluriigi või ekspordiriigi riigiorganeid. See säte ei välista siiski seda, et konkreetseid kättesaadavaid tõendeid arvestades võib rahalist toetust omistada asjaomase toote päritolu- või ekspordiriigi valitsusele.
Teiseks olgu märgitud, et selle määruse põhjenduses 5 on sätestatud, et „[s]ubsiidiumi olemasolu kindlaksmääramisel on vaja näidata, et valitsus või riigi territooriumil asuv avalik-õiguslik asutus on andnud rahalist toetust või et on saadud mingil kujul tulu või hinnatoetust GATT 1994 XVI artikli tähenduses ning et toetust saanud ettevõte on seeläbi kasu saanud“.
Selles põhjenduses kasutatud mõiste „riigi territooriumil“ ei tähenda, et rahaline toetus peaks pärinema vahetult päritolu- või ekspordiriigi valitsuselt. Vastupidi, nagu märgib ka komisjon, ei välista selle mõiste kasutamine võimalust järeldada, et rahalist toetust võib omistada asjaomase toote päritolu- või ekspordiriigi valitsusele.
Seega ei välista subsiidiumivastane alusmäärus seda, et rahalist toetust võiks päritolu- või ekspordiriigi valitsusele omistada, isegi kui toetus ei pärine otseselt selliselt valitsuselt.
Eelnev järeldus on seda asjakohasem SETC‑tsooni konkreetses kontekstis, kus hageja tegutseb.
Esimesena võttis komisjon vaidlustatud rakendusmääruse põhjenduses 78 arvesse kahe Egiptuse presidendi avaldust SETC‑tsooni kohta. Esimene, mis pärineb 2012. aastast, määratles selle ala Egiptuse ja Hiina kahepoolse koostöö põhiprojektina. Teine, mis pärineb 2014. aastast, oli seotud majandusvööndi ja maanteede algatusega („One Belt, One Road“) ning täpsustas muu hulgas, et see algatus andis Egiptusele taastumiseks suurepärase võimaluse ning Egiptuse pool oli valmis selles aktiivselt osalema ja seda toetama. Egiptuse pool soovis teha Hiinaga koostööd muu hulgas Suessi kanali koridori ja SETC-tsooni arendamisel ning meelitada Hiina ettevõtjaid Egiptusesse investeerima.
Sellega seoses on vaidlustatud rakendusmääruse põhjenduses 79 märgitud, et Hiina majandusvööndi ja maanteede algatuse („One Belt, One Road“) olemus on avalikult teada ning riiginõukogu 13. mai 2015. aasta suunavate arvamuste (rahvusvahelise tootmisvõimsuse ja seadmete tootmise alase koostöö edendamise kohta) kohaselt on poliitilised toetused, mida „välismaale suunduvad äriühingud“ võivad saada, muu hulgas eelarve- ja maksutoetuspoliitika, sooduslaenud, finantstoetus sündikaatlaenude kaudu, ekspordikrediit, projektide rahastamine, omakapitaliinvesteeringud ja lõpuks ekspordikrediidikindlustus.
Teisena võttis komisjon vaidlustatud rakendusmääruse põhjenduses 81 arvesse asjaolu, et Hiina ja Egiptuse valitsused sõlmisid SETC-tsooni kohta 2016. aasta koostöölepingu. Selle lepingu artiklis 1 on eelkõige sätestatud, et Hiina Rahvavabariigil on õigus kohaldada SETC-tsoonis oma teatavaid õigusnorme. Nimetatud lepingu artikli 4 lõige 1 näeb ette, et „Hiina valitsus käsitab [SETC]-tsooni Hiina majandus- ja kaubanduskoostöö tsoonina välismaal“ ning et „koostöötsoonil on ehitamise, ettevõtjate ligimeelitamise ja käitamise ajal õigus saada asjakohast poliitilist toetust ja abi, mida Hiina valitsus pakub ülemere majandus- ja kaubanduskoostöötsoonidele“. Samuti on lepingu artikli 5 lõikes 1 sätestatud, et Hiina valitsus toetab koostöötsooni sellega, et „soovitab asjaomastel finantsasutustel pakkuda rahastamisvahendeid koostöötsoonis asuvatele investeerimisprojektidele, tingimusel et laenutingimused ja laenu kasutamise nõuded on täidetud“.
Kolmandana on vaidlustatud rakendusmääruse põhjenduses 48 märgitud, et 2016. aasta koostöölepingu rakendamise tagamiseks kehtestasid Hiina ja Egiptus kolmetasandilise konsulteerimismehhanismi, mis koosneb eelkõige koostöölepingust SETC-tsooni halduskomisjoni loomiseks, tsooni korralduskomiteest ning lõpuks sellest, et Egypt TEDA ja selle Egiptuse partnerid teavitasid probleemidest ja raskustest. Lisaks nähtub sama määruse põhjendusest 40, et Egypt TEDAs kuulub 80% Hiina poolele ja 20% Egiptuse poolele ning selle eesmärk oli hoogustada Egiptuses asuva SETC-tsooni arengut.
Lõpuks nähtub vaidlustatud rakendusmääruse põhjendusest 173, et hagejale antud rahaline toetus oli eriti märkimisväärne.
Seega oli Hiina ja Egiptuse valitsuse tihedas koostöös asutatud SETC-tsoon kui õigusliku ja majandusliku iseärasusega tsoon, mis võimaldas Hiina valitsusel anda selles tsoonis asutatud Hiina ettevõtjatele otse kõiki vahendeid, mis on seotud Hiina majandusvööndi ja maanteede algatusega („One Belt, One Road“).
Neil asjaoludel ei saa nõustuda, et sellise ulatusega majandus- ja õigusalane konstruktsioon nagu SETC-tsoon, mis on loodud kõige kõrgemal tasandil Hiina ja Egiptuse valitsuse tihedas koostöös, jääks välja subsiidiumivastase alusmääruse kohaldamisalast, ilma et see kahjustaks selle määruse soovitavat toimet või eesmärke.
Kolmandaks ja vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole komisjoni tõlgendus subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkti a kohta vastuolus sama määruse artikli 10 lõikega 7 ega artikli 13 lõikega 1. Mis puudutab nimelt artikli 10 lõiget 7, siis subsiidiumivastase alusmäärusega ei ole sugugi välistatud, et päritolu- või ekspordiriigi võimuorganitega võib konsulteerida neile omistatava rahalise toetuse osas. Käesolevas asjas nähtub pealegi toimikust, et komisjon kutsus Egiptuse valitsust üles alustama konsultatsioone sellistes küsimustes nagu Hiina üksuste antud sooduslaenud.
Mis puudutab nimetatud määruse artikli 13 lõiget 1, mis võimaldab muu hulgas päritolu- või ekspordiriigil subsiidiumi lõpetada, seda piirata või võtta teisi meetmeid selle mõju suhtes, siis selline võimalus kehtib ka juhul, kui rahalise toetuse võib omistada päritolu- või ekspordiriigi valitsusele. Nimelt oli Egiptuse valitsusel käesoleval juhul võimalus lõpetada tihe koostöö Hiina valitsusega rahalise toetuse osas või pakkuda meetmeid, et piirata kõnealuste subsiidiumide mõju.
Eeltoodut arvestades tuleb järeldada, et ei subsiidiumivastase alusmääruse artikli 3 punkti 1 alapunkt a ega selle määruse üldine ülesehitus ei välista, et kolmanda riigi valitsuse antud rahalise toetuse võiks sellises olukorras, nagu on kõne all käesolevas asjas, omistada päritolu- või ekspordiriigi valitsusele, võttes arvesse konkreetseid olemasolevaid tõendeid, nagu need on esitatud eespool punktides 53–58.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidavad hagejad, toetavad seda järeldust subsiidiumide lepingu artikli 1 sätted, millest lähtuvalt tuleb subsiidiumivastast alusmäärust tõlgendada. Sellega seoses tuleb meenutada, et eeldusel, et liit on soovinud täita WTO raames võetud teatud kohustust, või olukorras, kus liidu õigusakt viitab sõnaselgelt WTO lepingute konkreetsetele sätetele, peab liidu kohus kontrollima kõnealuse liidu akti õiguspärasust WTO eeskirjade alusel (vt analoogia alusel 14. juuli 2021. aasta kohtuotsus Interpipe Niko Tube ja Interpipe Nizhnedneprovsky Tube Rolling Plant vs. komisjon,
T‑716/19
,
EU:T:2021:457
, punkt
).
Kuid subsiidiumivastase alusmääruse põhjendusest 3 nähtub, et selle määruse eesmärk on eelkõige „kajastada“ liidu õiguses „nii palju kui võimalik“ subsiidiumide lepingu reegleid.
Lisaks on kohtupraktikas juba sedastatud, et subsiidiumivastase alusmääruse artikkel 3 „Subsiidiumi mõiste“ ning subsiidiumide lepingu artikkel 1 olid sõnastuse poolest suures osas identsed ning sisu osas täiesti identsed (vt selle kohta 10. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Jindal Saw ja Jindal Saw Italia vs. komisjon,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punkt
).
Lisaks ei nähtu subsiidiumivastase alusmääruse põhjendustest seadusandja tahet kalduda kõrvale subsiidiumide lepingu artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti 1 sisust. Vastupidi, nagu nähtub selle määruse põhjendusest 3, millele on viidatud eespool punktis 64, soovis seadusandja tõesti rakendada subsiidiumide lepingu raames võetud konkreetset kohustust vastavalt eespool punktis 63 viidatud kohtupraktikale.
Seega, vastupidi hageja väidetele tuleb subsiidiumivastase alusmääruse sätteid tõlgendada nii palju kui võimalik subsiidiumide lepingu vastavaid sätteid arvestades (10. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Jindal Saw ja Jindal Saw Italia vs. komisjon,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punkt
). Sama kehtib ka selle määruse artikli 3 kohta, mille eesmärk on rakendada subsiidiumide lepingu artikli 1 sisu (10. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Jindal Saw ja Jindal Saw Italia vs. komisjon,
T‑300/16
,
EU:T:2019:235
, punkt
)
Mis puudutab subsiidiumide lepingu artikli 1 lõike 1 punkti a alapunkti 1, siis tuleb esimesena märkida, et selles on toetus määratletud kui rahaline toetus, mida annab mõne WTO liikme territooriumil asuv valitsus või mis tahes riigiorgan. See sõnastus ei välista seega võimalust, et kolmanda riigi antud rahalist toetust võiks omistada päritolu- või ekspordiriigi valitsusele, kuna piisab sellest, kui rahaline toetus pärineb mõne WTO liikme territooriumil asuvalt valitsuselt või mis tahes riigiorganilt.
Teisena, subsiidiumide lepingu artiklid 13 ja 18, mis käsitlevad vastavalt konsultatsioone ja kohustusi, ei sea eeltoodud kaalutlusi kahtluse alla. Nimelt ei välista nende sätete sõnastus ja eesmärk olukordi, kus rahaline toetus omistatakse WTO liikmele, kuna esiteks võib liikmetega, kelle tooteid võidakse uurida, konsulteerida neile omistatava rahalise toetuse osas, ja teiseks võivad liikmed, kelle tooteid võidakse uurida, kehtestada neile omistatavatele toetustele piiranguid.
Eeltoodut arvestades tuleb märkida, et kuna komisjon tõlgendas subsiidiumivastast alusmäärust õigesti, tuginedes subsiidiumide lepingule, siis ei ole tähtsust asjaolul, kas ta võttis arvesse rahvusvahelise õiguse komisjoni artiklite artiklit 11 või mitte. Seetõttu tuleb tagasi lükata ka käesoleva väiteosa kolmas etteheide ja järelikult ka see väiteosa tervikuna.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Komisjoni kohtukulud.

3.
Jätta Association des producteurs de fibres de verre européens’i (APFE) kohtukulud tema enda kanda.

Kanninen
Jaeger
Półtorak
Porchia
Stancu
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 1. märtsil 2023 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.
(
)	Esitatakse vaid need käesoleva kohtuotsuse punktid, mida Üldkohus peab vajalikuks.