CELEX: 62017CJ0017
Predhodno odločanje
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Direktiva 2008/94/ES
Člen 8
Pokojninski načrti dodatnega zavarovanja
Varstvo pravic do dajatev za starost
Raven zajamčenega minimalnega varstva

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8 Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (
UL 2008, L 283, str. 36
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med Grenvillom Hampshirom in Board of the Pension Protection Fund (uprava sklada za varstvo pokojnin, v nadaljevanju: uprava sklada PPF) o izračunu njegovih pravic do dajatev za starost.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodni izjavi 3 Direktive 2008/94 je navedeno:
„V primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba zavarovati delavce in jim zagotoviti minimalno raven zaščite, zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev ter, kakor tudi hkrati upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v [Evropski uniji] uravnotežen. V ta namen bi morale države članice ustanoviti organ, ki zagotavlja plačilo neporavnanih terjatev delavcev.“
V skladu s členom 1(1) te direktive se ta uporablja za terjatve delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, do delodajalcev, ki so plačilno nesposobni v smislu člena 2(1) te direktive.
Člen 8 navedene direktive določa:
„Države članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustili delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov [dajatev za starost], vključno z družinskimi prejemki, iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“
Člen 12(a) Direktive 2008/94 določa, da ta direktiva ne vpliva na možnost držav članic, da sprejmejo ukrepe za preprečevanje zlorab.
Pravo Združenega kraljestva
Kar zadeva varstvo pravic delavcev do dajatev za starost, je bila Direktiva 2008/94 prenesena v pravo Združenega kraljestva v bistvu s Pensions Act 2004 (zakon o pokojninah iz leta 2004, v nadaljevanju: zakon iz leta 2004).
S tem zakonom je bil ustanovljen zakonsko predpisan sklad za varstvo pokojnin, imenovan „
Pension Protection Fund
“ (v nadaljevanju: sklad PPF), ki ga upravlja uprava sklada PPF. V primeru plačilne nesposobnosti delodajalca sklad PPF pod nekaterimi pogoji prevzame odgovornost za terjatve delavcev na podlagi poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja. Za financiranje te naloge sklad PPF pobira prispevek, ki je naložen vsem odobrenim poklicnim pokojninskim načrtom dodatnega zavarovanja.
Kadar delodajalec, ki sodeluje v odobrenem pokojninskem načrtu z določenimi dajatvami, postane plačilno nesposoben, uprava sklada PPF prevzame odgovornost za načrt na podlagi zakona iz leta 2004, če so izpolnjeni nekateri pogoji.
Med njimi je tudi pogoj iz člena 127(2)(a) zakona iz leta 2004, da je „vrednost sredstev načrta ob upoštevnem času nižja od zneska zavarovanih obveznosti“.
Zavarovane obveznosti, določene v členu 131 zakona iz leta 2004, ne zajemajo vseh pravic do pokojnine za vse delavce poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja, temveč le stroške za zagotavljanje dajatev, ki ustrezajo nadomestilu, ki bi ga bilo treba plačati v skladu z določbami o nadomestilu pokojnine, če bi uprava sklada PPF prevzela odgovornost za načrt (v nadaljevanju: nadomestilo sklada PPF).
Za delavce, ki so ob nastanku plačilne nesposobnosti svojega delodajalca že dosegli običajno upokojitveno starost glede na svoj načrt pokojninskega zavarovanja, zakon iz leta 2004, zlasti člen 162 tega zakona, ne določa zmanjšanja pravic. Delavci, ki ob nastanku plačilne nesposobnosti še niso dosegli običajne upokojitvene starosti, pa so upravičeni le do 90 % vrednosti svojih pridobljenih pravic. Poleg tega se za njihove pravice uporablja zgornja omejitev v skladu s točko 26 priloge 7 k zakonu iz leta 2004.
Znesek zgornje omejitve za nadomestilo, ki velja za delavce posamezne starostne skupine, določi sklad PPF. Uprava sklada PPF objavi aktuarske faktorje, s katerimi se zmanjša zgornja omejitev za člane, ki svoje nadomestilo prejemajo, ko so stari manj kot 65 let. V skladu s točko 26(7) priloge 7 k zakonu iz leta 2004 zgornja meja nadomestila ni sama zgornja omejitev, ampak ustreza 90 % zneska zgornje omejitve.
Točka 28 priloge 7 k zakonu iz leta 2004 določa tudi, da se najvišje stopnje prilagodijo glede na inflacijo, vendar za največ 2,5 % letno. Vendar pa prilagoditev najvišje stopnje v skladu s to določbo ni predvidena za nadomestila, ki temeljijo na zaposlitvi iz obdobja pred 6. aprilom 1997.
V primeru plačilne nesposobnosti, ki spada pod zakon iz leta 2004, se obdobje ocenjevanja prične na podlagi člena 132 tega zakona, v tem obdobju pa se oceni višina financiranja iz načrta, da bi se ugotovilo, ali mora sklad PPF prevzeti odgovornost za zadevni načrt v skladu s členom 127(2) (v nadaljevanju: obdobje ocenjevanja). Člen 138 zakona iz leta 2004 določa, da se morajo v tem obdobju ocenjevanja dajatve, ki se izplačujejo članom, znižati na raven nadomestila, ki bi se izplačevalo, če bi sklad PPF moral prevzeti odgovornost za načrt.
V skladu s členoma 143 in 144 zakona iz leta 2004 ocena zavarovanih obveznosti in sredstev načrta, izvedena v obdobju ocenjevanja, postane – razen v primeru izpodbijanja – zavezujoča, če jo je potrdila uprava sklada PPF, in ta ocena je odločilna za presojo, ali je izpolnjen pogoj iz člena 127(2)(a) navedenega zakona za prenos pristojnosti na sklad PPF.
Če se šteje, da sredstva načrta zadostujejo za plačilo stroškov zavarovanih obveznosti na datum plačilne nesposobnosti, načrt v skladu s členom 154 zakona iz leta 2004 ostane zunaj sklada PPF, skrbniki slednjega pa načrt likvidirajo. V tem primeru mora zadevni načrt dodatnega pokojninskega zavarovanja delavcem izplačati dajatve za starost v vrednosti nadomestila sklada PPF iz preostalih sredstev. V skladu s členom 154(7) zakona iz leta 2004 je poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja pri tem vezan na navodila sklada PPF.
Če se ugotovi, da sredstva načrta ne zadostujejo za poplačilo zavarovanih obveznosti, uprava sklada PPF prevzame odgovornost za načrt. V zvezi s tem člen 161(2) zakona iz leta 2004 določa:
„Posledica prevzema odgovornosti za načrt s strani uprave [sklada PPF] je, da:
(a)
se premoženje, pravice in obveznosti načrta prenesejo na upravo [sklada PPF] brez dodatnega zagotovila z veljavnostjo od trenutka, ko skrbniki ali upravitelji prejmejo obvestilo o prenosu;
(b)
so skrbniki ali upravitelji načrta od tega trenutka razrešeni svojih pokojninskih obveznosti;
(c)
je od tega trenutka uprava [sklada PPF] odgovorna za zagotovitev, da je (bilo) nadomestilo plačano v skladu z določbami o nadomestilu pokojnine, skladno s tem pa je treba takoj potem šteti, da je bil načrt likvidiran.“
V skladu s Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Order 2006 (odlok iz leta 2006 – sklad za varstvo pokojnin (zgornja omejitev nadomestila pokojnine)) je od 1. aprila 2006 zgornja omejitev za starost 65 let znašala 28.944,45 funtov šterlingov (GBP).
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
G. Hampshire je bil zaposlen pri družbi Turner & Newall plc (v nadaljevanju: T&N) med letoma 1971 in 1998. V tem celotnem obdobju je bil vključen v načrt pokojninskega zavarovanja za družbo T&N (v nadaljnjem besedilu: načrt T&N).
Potem ko mu je bila po prevzemu družbe T&N s strani družbe Federal-Mogul Corporation of America leta 1998 odpovedana pogodba o zaposlitvi, se je G. Hampshire predčasno upokojil pri starosti 51 let, medtem ko je bila običajna upokojitvena starost delavcev, vključenih v načrt T&N, 62 let. Skrbniki načrta T&N so ga obvestili, da naj bi njegova pokojnina znašala 48.781,80 GBP letno, pred odbitkom davkov, z letnim zvišanjem vsaj 3 %.
Potem ko je družba Federal-Mogul Corporation of America leta 2001 v Združenih državah zaprosila za varstvo v primeru insolventnosti, je sklad PPF 10. julija 2006 v Združenem kraljestvu začel postopek za oceno zavarovanih obveznosti in sredstev načrta T&N. Na ta datum je bil G. Hampshire star 58 let.
Po končani oceni je uprava sklada PPF 19. septembra 2011 potrdila oceno, da so na dan 10. julija 2006 sredstva načrta T&N presegala njegove zavarovane obveznosti, tako da je bilo dovolj sredstev za zagotovitev izplačila dajatev za starost v vrednosti, ki ustreza nadomestilu sklada PPF (v nadaljevanju: odločba z dne 19. septembra 2011). Tako naj uprava sklada PPF ne bi prevzela odgovornosti za ta načrt.
Bruto znesek pokojnine G. Hampshira je bil po prilagoditvi zaradi upoštevanja pavšalnega zneska 89.965 GBP, ki ga je ta prejel po upokojitvi v letu 1998, določen na znesek 19.819 GBP letno, pri čemer se je zlasti upoštevalo dejstvo, da do 10. julija 2006 še ni dosegel običajne upokojitvene starosti načrta T&N in da se je zato zanj uporabljalo pravilo o zgornji omejitvi, določeno v točki 26 priloge 7 k zakonu iz leta 2004.
Posledično je G. Hampshire utrpel zmanjšanje za približno 67 % v primerjavi s pravico do letnega zneska 60.240 GBP, do katerega bi bil upravičen, če njegov delodajalec ne bi postal plačilno nesposoben.
Ker je poleg tega njegovo delovno razmerje večinoma obsegalo obdobje pred 6. aprilom 1997, je bil prikrajšan tudi za večino svojih pravic do letnega zvišanja svoje pokojnine. Zato naj bi po svojih izračunih prejemal približno 25 % svojih pridobljenih pokojninskih pravic, ki izhajajo iz njegove zaposlitve pri družbi T&N.
G. Hampshire je, tako kot petnajst drugih nekdanjih zaposlenih pri družbi T&N, ki so jih zadevala podobna znižanja, pri Pension Protection Fund Ombudsman (ombudsman sklada za varstvo pokojnin, Združeno kraljestvo) izpodbijal oceno načrta T&N, kot jo je potrdila uprava sklada PPF v odločbi z dne 19. septembra 2011.
Ker je bila pobuda G. Hampshira 19. februarja 2014 zavrnjena, je ta vložil tožbo pri High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (višje sodišče (Anglija in Wales), oddelek za gospodarske spore, Združeno kraljestvo).
To sodišče je s sodbo z dne 23. decembra 2014 tožbo G. Hampshira zavrnilo. Slednji je vložil pritožbo pri Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek), Združeno kraljestvo).
G. Hampshire je v bistvu trdil, da določbe zakona iz leta 2004, na katerih je temeljila odločba z dne 19. septembra 2011, niso v skladu s členom 8 Direktive 2008/94, kot ga razlaga Sodišče, ker so zaradi teh določb nekateri delavci posledično prejemali manj kot 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic do dajatev za starost.
Sklad PPF je trdil, da sodna praksa Sodišča v zvezi s členom 8 te direktive zahteva samo, da morajo sistemi varstva v povprečju vsem delavcem, vključenim v poklicni pokojninski načrt dodatnega zavarovanja, zagotavljati nadomestilo v višini vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic. Ne bi pa naj se zahtevalo, da vsak delavec posamično prejme nadomestilo v višini vsaj 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic.
V teh okoliščinah je Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (pritožbeno sodišče (Anglija in Wales) (civilni oddelek)) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali člen 8 Direktive [Sveta] 80/987/EGS [z dne 20. oktobra 1980 o približevanju zakonodaje držav članic o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 5, zvezek 1, str. 217)] (zdaj nadomeščen s členom 8 Direktive [2008/94]) zahteva, da države članice vsakemu zaposlenemu zagotovijo vsaj 50 % vrednosti njegovih pridobljenih pravic do dajatev za starost v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca (z edino izjemo primera zlorabe, za katerega se uporablja člen 10(a) navedene direktive)?
2.
Podredno, glede na dejstva, ki so jih v tej zadevi ugotovila nacionalna sodišča: ali zadostuje, da ima država članica v skladu s členom 8 Direktive [80/987] sistem varstva, po katerem zaposleni navadno prejmejo več kot 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic do dajatev za starost, vendar pa nekateri posamezniki prejmejo manj kot 50 % [te vrednosti] zaradi:
(a)
finančne omejitve zneska nadomestila, izplačanega zaposlenim (zlasti zaposlenim, ki ob nastopu plačilne nesposobnosti delodajalca v svojem pokojninskem načrtu še niso dosegli običajne upokojitvene starosti); in/ali
(b)
pravil, ki omejujejo letna zvišanja nadomestila, plačanega zaposlenim, ali letno indeksacijo njihovih pravic, preden dosežejo upokojitveno starost?
3.
Ali ima člen 8 Direktive [80/987] neposredni učinek v okoliščinah obravnavane zadeve?“
Dopustnost predloga za sprejetje predhodne odločbe
Vlada Združenega kraljestva trdi, da je predlog za sprejetje predhodne odločbe nedopusten, ker so postavljena vprašanja hipotetična. Namreč, tudi če bi bile obveznosti načrta T&N ocenjene brez upoštevanja zgornje omejitve, ki jo določa nacionalna ureditev, naj bi sredstva tega načrta presegala zavarovane obveznosti in naj zato sklad PPF ne bi prevzel tega načrta, ki bi ga tako še naprej upravljali njegovi skrbniki. Tako naj bi G. Hampshire ob neobstoju horizontalnega neposrednega učinka člena 8 Direktive 2008/94 lahko uveljavljal svoje pravice le z odškodninskim zahtevkom do države, kar pa naj ne bi bil predmet postopka v glavni stvari.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je v okviru sodelovanja med Sodiščem in nacionalnimi sodišči, določenega v členu 267 PDEU, le nacionalno sodišče, ki odloča o sporu in ki mora prevzeti odgovornost za sodno odločitev, ki jo bo sprejelo, pristojno, da ob upoštevanju posebnosti zadeve presodi tako potrebo po izdaji predhodne odločbe, da bi lahko izdalo sodbo, kot tudi upoštevnost vprašanj, ki jih predloži Sodišču. Zato je Sodišče, kadar se predložena vprašanja nanašajo na razlago prava Unije, načeloma dolžno odločati (sodba z dne 23. januarja 2018, F. Hoffmann-La Roche in drugi,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da za vprašanja o razlagi prava Unije, ki jih nacionalno sodišče zastavi v pravnem in dejanskem okviru, ki ga opredeli v okviru lastne odgovornosti in katerega pravilnosti Sodišče ne preizkuša, velja domneva upoštevnosti. Sodišče lahko zavrne odločanje na podlagi predloga, ki ga vloži nacionalno sodišče, le če je očitno, da zahtevana razlaga prava Unije nima nikakršne zveze z dejanskim stanjem ali predmetom spora o glavni stvari, če gre za hipotetičen problem ali če Sodišče nima na voljo potrebnih dejanskih in pravnih elementov, da bi lahko koristno odgovorilo na postavljena vprašanja (sodba z dne 23. januarja 2018, F. Hoffmann-La Roche in drugi,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, točka
in navedena sodna praksa).
V tem primeru pa ni očitno razvidno, da zaprošena razlaga prava Unije ni v nikakršni povezavi s predmetom spora o glavni stvari. Ta vprašanja, ki se nanašajo na razlago člena 8 Direktive 2008/94, dejansko spadajo v okvir spora, ki se nanaša na skladnost pravil zakona iz leta 2004 o izračunu zavarovanih obveznosti z zahtevami te določbe. Ker je lahko posledica razlage te določbe s strani Sodišča nova ocena zavarovanih obveznosti s strani sklada PPF in posledično pokojninskih pravic G. Hampshira, obstaja zadostna povezava med predmetom spora o glavni stvari in navedenimi vprašanji za predhodno odločanje.
Poleg tega je vprašanje, ali ima člen 8 Direktive 2008/94 neposreden učinek v primeru, kot je ta v postopku v glavni stvari, upoštevno tudi glede na to, da bo za rešitev spora, o katerem odloča predložitveno sodišče, slednje morda moralo odločiti o tem, ali se G. Hampshire lahko sklicuje na navedeni člen 8 zoper upravo sklada PPF ali ne.
V teh okoliščinah so vprašanja za predhodno odločanje dopustna.
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
S prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8 Direktive 2008/94 razlagati tako, da mora biti vsak posamezen delavec upravičen do nadomestila v višini vsaj 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja v primeru plačilne nesposobnosti svojega delodajalca, ali pa zadostuje, da je to nadomestilo zajamčeno veliki večini delavcev, vendar na podlagi nekaterih omejitev, ki jih določa nacionalno pravo, nekateri od teh delavcev vseeno prejmejo nadomestilo, nižje od 50 % vrednosti svojih pridobljenih pravic.
Besedilo člena 8 Direktive 2008/94 določa, da države članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustile delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali prihodnjo upravičenostjo do dajatev za starost iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.
V zvezi s tem imajo države članice vsekakor široko polje proste presoje pri določanju tako mehanizma kot ravni tega varstva, kar izključuje zagotovitev obveznega jamstva v celoti (glej v tem smislu sodbe z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točke 36 in od 42 do 45; z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točka
, in z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, točka
).
Zato člen 8 Direktive 2008/94 ne preprečuje, da države članice pri uresničevanju legitimnih gospodarskih in socialnih ciljev in zlasti ob upoštevanju načela sorazmernosti zmanjšajo pridobljene pravice delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca.
Kar zadeva člen 8 Direktive 80/987, ki je postal člen 8 Direktive 2008/94, pa je Sodišče vseeno presodilo, da določb nacionalnega prava, ki bi lahko v nekaterih primerih vodile do jamstva dajatev, ki je omejeno na manj kot polovico pridobljenih pravic, ni mogoče šteti za skladno z opredelitvijo izraza „varstvo“ iz tega člena (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točka
).
Pojasniti je treba, da so bile v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, sporne pravice do dajatev dveh nekdanjih delavcev, ki sta prejela le 20 % oziroma 49 % dajatev za starost, do katerih sta bila upravičena (sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točka
).
Sodišče je to razlago potrdilo v sodbi z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), izrečeni v zadevi, v kateri je šlo za pravice do dajatev za starost, ki jih je posamično pridobilo deset nekdanjih delavcev, poimensko navedenih v sodbi, ki so pripadali vsak enemu od pokojninskih načrtov dodatnega zavarovanja z določenimi dajatvami, ki jih je ustanovil njihov delodajalec. Potem ko je Sodišče napotilo na točko 57 sodbe z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), je razsodilo, da je za pravilen prenos člena 8 Direktive 2008/94 nujno, da delavec v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca prejme vsaj polovico dajatev za starost, ki izhajajo iz pridobljenih pokojninskih pravic, za katere je vplačeval prispevke v okviru poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točki
in
).
Iz te sodne prakse, ki je bila nazadnje potrjena s sodbo z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, točka
), izhaja, da raven varstva, tako določena v členu 8 Direktive 2008/94, pomeni individualno minimalno jamstvo za vsakega posameznega delavca.
Cilj te direktive, ki je vsakemu delavcu zagotoviti vsaj minimalno varstvo na podlagi prava Skupnosti v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, bi bil namreč resno ogrožen, če bi ob neobstoju kakršne koli delavčeve zlorabe pravice v smislu člena 12 te direktive države članice lahko izpolnile svoje obveznosti na podlagi člena 8 iste direktive, ne da bi zagotavljale tako minimalno varstvo vsakemu posameznemu delavcu.
Iz tega sledi, da se razlaga Sodišča glede ravni in narave varstva iz člena 8 Direktive 2008/94 ter glede posameznih prejemnikov tega varstva v nasprotju s tem, kar je v obravnavanem postopku zatrjevala vlada Združenega kraljestva, ne omejuje samo na zadeve, v katerih so bile izdane sodbe z dne25. januarja 2007, Robins in drugi (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi, (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), ter z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
), ampak se uporablja na splošno.
Zato ni mogoče trditi, da je ta razlaga omejena na nekatere plačilno nesposobne delodajalce v določenih sektorjih ali nekatere delavce v posebnih ekonomskih in socialnih okoliščinah.
Posledično člen 8 Direktive 2008/94 državam članicam nalaga, da vsakemu posameznemu delavcu brez izjeme zagotovijo nadomestilo v višini najmanj 50 % vrednosti pravic, pridobljenih iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca, pri čemer pa ni izključeno, da bi se nastale izgube, tudi če je njihov odstotek nižji, v drugačnih okoliščinah lahko štele za očitno nesorazmerne ob upoštevanju obveznosti varstva interesov delavcev iz navedene določbe (glej v tem smislu sodbo z dne 24. novembra 2016, Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, točka
).
Poleg tega, kot je v bistvu poudarila generalna pravobranilka v točkah od 48 do 53 sklepnih predlogov, da se zagotovi polni učinek minimalnega varstva delavcev v primeru plačilne nesposobnosti njihovega delodajalca, določenega s členom 8 Direktive 2008/94, ki zahteva, da se to varstvo razširi na celotno trajanje prejemanja pokojnine, se mora nadomestilo, ki ustreza vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic, izračunati z upoštevanjem predvidene spremembe pokojnine za celotno trajanje tega nadomestila, da bi se preprečilo, da zaradi poteka časa zavarovani znesek ne postane nižji od 50 % začetne vrednosti, pridobljene za eno leto pokojnine.
Glede na zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8 Direktive 2008/94 razlagati tako, da mora biti vsak posamezen delavec v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca upravičen do dajatev za starost, ki ustrezajo vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic tega delavca iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem sprašuje, ali ima člen 8 Direktive 2008/94 neposredni učinek.
V skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča se lahko pravni subjekti sklicujejo na brezpogojne in dovolj natančne določbe direktive zoper državo članico in vse njene organe uprave ter tudi zoper organizacije ali subjekte, ki so pod pristojnostjo oziroma nadzorom države ali ki imajo posebne pristojnosti v primerjavi s tistimi, ki izhajajo iz pravil, ki se uporabljajo za odnose med posamezniki (glej v tem smislu sodbo z dne 10. oktobra 2017, Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, točka
in navedena sodna praksa).
Prav tako je z državo mogoče enačiti organizacije ali subjekte, ki jih je neki organ zadolžil za opravljanje nalog v javnem interesu in so jim bile za to dodeljene posebne pristojnosti (sodba z dne 10. oktobra 2017, Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, točka
).
V obravnavanem primeru je torej treba preučiti, ali je člen 8 Direktive 2008/94 nepogojen in dovolj natančen. Ta preučitev se mora nanašati na tri točke, in sicer določitev upravičencev do varstva iz te določbe, vsebino tega varstva in identiteto osebe, ki je dolžna zagotoviti to jamstvo (glej v tem smislu sodbo z dne 19. novembra 1991, Francovich in drugi,
C‑6/90 in C‑9/90
,
EU:C:1991:428
, točka
).
Glede upravičencev do varstva, določenega v členu 8 Direktive 2008/94, iz besedila tega člena jasno izhaja, da je namen te direktive zavarovati delavce, ki jih zadeva plačilna nesposobnost njihovega delodajalca. Zato ta člen, kar zadeva določitev upravičencev do jamstva, izpolnjuje pogoja natančnosti in nepogojnosti, potrebna za neposredni učinek določbe direktive.
Glede vsebine varstva, predpisanega v členu 8 Direktive 2008/94, je treba poudariti, da je v sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi, (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), Sodišče ugotovilo, da ta člen 8 zahteva, da delavec v primeru plačilne nesposobnosti svojega delodajalca prejme vsaj polovico dajatev za starost, ki izhajajo iz pridobljenih pokojninskih pravic, za katere je vplačeval prispevke v okviru poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja (sodba z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točka
).
Ta razlaga navedene določbe pojasnjuje in natančneje določa njen pomen in obseg, kot ga je treba oziroma bi ga bilo treba razumeti in uporabljati od dneva, ko je stopila v veljavo (glej v tem smislu sodbi z dne 19. aprila 2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, točka
, in z dne 22. novembra 2017, Cussens in drugi,
C‑251/16
,
EU:C:2017:881
, točka
).
Tako člen 8 Direktive 2008/94 vsebuje jasno in natančno obveznost držav članic, katere predmet je podelitev pravic posameznikom. Dodati je treba, da za to obveznost ne velja noben poseben pogoj.
Glede identitete subjekta, ki je dolžan zagotoviti varstvo, določeno v členu 8 Direktive 2008/94, je treba opozoriti, da imajo države članice široko polje proste presoje glede ukrepov, ki jih morajo sprejeti, tako da lahko določijo med drugim financiranje iz javnih sredstev, obveznost zavarovanja na račun delodajalca ali vzpostavitev jamstvene ustanove (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točki
in
).
Vendar kot je generalna pravobranilka poudarila v točki 79 sklepnih predlogov, ko je to polje proste presoje v celoti uporabljeno, to ne more več preprečevati, da bi se posameznik lahko skliceval na minimalno varstvo, ki ga ima v skladu s členom 8 Direktive 2008/94.
V zvezi s tem iz spisa, ki je na voljo Sodišču, izhaja, da je nacionalni zakonodajalec s sprejetjem zakona iz leta 2004, ki v primeru, v katerem delodajalec, ki sodeluje v odobrenem pokojninskem načrtu z določenimi dajatvami, postane plačilno nesposoben, določil, da je treba preučiti raven financiranja zadevnega načrta, zlasti oceniti zavarovane obveznosti in sredstva tega načrta. V skladu z navedenim zakonom, če iz te ocene po tem, ko jo potrdi uprava sklada PPF, izhaja, da sredstva načrta zadostujejo za plačevanje stroškov zavarovanih obveznosti, ta načrt, čeprav zanj veljajo navodila uprave sklada PPF, še naprej upravljajo njegovi skrbniki. V primeru nezadostnih sredstev načrta pa zakon iz leta 2004 določa, da uprava sklada PPF prevzame odgovornost za ta načrt, kar pomeni, da so upravitelji načrta razrešeni svojih pokojninskih obveznosti in da mora uprava sklada PPF zagotoviti plačilo nadomestil.
Zakon iz leta 2004 torej jasno določa pristojni organ za ocenjevanje stanja zavarovanih obveznosti in sredstev poklicnih pokojninskih načrtov dodatnega zavarovanja ter breme odgovornosti zagotovitve minimalnega varstva iz člena 8 Direktive 2008/94.
Torej mora v Združenem kraljestvu obvezo držav članic, da se zavarujejo interesi delavcev glede njihovih pridobljenih pravic do dajatev za starost iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja, izpolniti sklad PPF.
Glede vprašanja, ali je sklad PPF subjekt, ki pripada državi ali ki se lahko enači z državo, v smislu sodne prakse, navedene v točkah 54 in 55 te sodbe, je treba poudariti, da sklad PPF opravlja naloge v javnem interesu in ima posebne pristojnosti za opravljanje teh nalog, saj prejema prispevke od odobrenih poklicnih pokojninskih načrtov dodatnega zavarovanja in je pooblaščen za izdajo potrebnih navodil v okviru likvidacije teh načrtov. Poleg tega uprava sklada PPF s potrditvijo ocene zavarovanih obveznosti poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja določa raven varstva za vsakega delavca glede njegovih pridobljenih pravic do dajatev za starost, tako v primeru prevzema odgovornosti za načrt s strani sklada PPF kot tudi v primeru morebitne likvidacije izven sklada PPF.
Tako so izpolnjeni pogoji, da se lahko delavec v položaju, kakršen je položaj G. Hampshira, sklicuje na člen 8 Direktive 2008/94 proti upravi sklada PPF.
Kar zadeva trditev vlade Združenega kraljestva, v skladu s katero naj se člen 8 Direktive 2008/94 ne bi mogel uveljavljati zoper skrbnike načrta T&N, zaradi dejstva, da so slednji zasebni subjekti, medtem ko sredstva tega načrta krijejo zavarovane obveznosti načrta in se bo torej iz navedenega načrta G. Hampshiru izplačala njegova dajatev za starost, je treba po eni strani ugotoviti, da so stranke v postopku v glavni stvari G. Hampshire ter uprava sklada PPF in Secretary of State for Work and Pensions (minister za delo in pokojnine, Združeno kraljestvo). Niti načrt T&N niti skrbniki slednjega niso stranke v postopku v glavni stvari.
Po drugi strani iz predloga za sprejetje predhodne odločbe izhaja, da se spor o glavni stvari ne nanaša na vprašanje, ali lahko G. Hampshire od načrta T&N ali njegovih skrbnikov neposredno zahteva izplačilo nadomestila v višini najmanj 50 % svojih pridobljenih pravic do pokojnine v okviru tega sistema, ampak na zakonitost odločbe, s katero je uprava sklada PPF potrdila zavarovane obveznosti navedenega načrta. Tako je, kot poudarja generalna pravobranilka v točkah 89, 91 in 92 sklepnih predlogov, namen tega spora ugotoviti, ali je mogoče upravo sklada PPF ob sklicevanju na člen 8 Direktive 2008/94 zavezati, da opravi novo oceno zavarovanih obveznosti. V tem okviru bi učinek, ki bi ga nov izračun nadomestila sklada PPF lahko imel na načrt T&N, predstavljal le negativne posledice za pravice tretjih oseb in ne bi upravičeval zavrnitve priznanja neposrednega učinka te določbe proti subjektu, ki se šteje za pojavno obliko države (glej v tem smislu sodbo z dne 6. oktobra 2015, T-Mobile Czech Republic in Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede na zgoraj navedeno je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da ima člen 8 Direktive 2008/94 v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, neposreden učinek, tako da se posamezni delavec nanj lahko sklicuje pred nacionalnim sodiščem za izpodbijanje odločbe organa, kot je uprava sklada PPF.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:

1.
Člen 8 Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da mora biti vsak posamezen delavec v primeru plačilne nesposobnosti njegovega delodajalca upravičen do dajatev za starost, ki ustrezajo vsaj 50 % vrednosti pridobljenih pravic tega delavca iz naslova poklicnega pokojninskega načrta dodatnega zavarovanja.

2.
Člen 8 Direktive 2008/94 ima v okoliščinah, kot so te v postopku v glavni stvari, neposreden učinek, tako da se posamezni delavec nanj lahko sklicuje pred nacionalnim sodiščem za izpodbijanje odločbe organa, kot je Board of the Pension Protection Fund (uprava sklada za varstvo pokojnin, Združeno kraljestvo).

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.