CELEX: 62019TJ0603
Állami támogatások
Autóbusszal végzett szállítás
Helsinki város által nyújtott eszközvásárlási és tőkekölcsönök
A támogatást a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és annak visszatéríttetését elrendelő határozat
Gazdasági folytonosság
Az érdekelt felek eljárási jogai
A 2015/1589 (EU) rendelet 6. cikkének (1) bekezdése
Indokolási kötelezettség

)
Az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetében a felperes, a Helsingin Bussiliikenne Oy a Finnország által a Helsingin Bussiliikenne Oy javára végrehajtott, SA.33846. – (2015/C) (korábbi 2014/NN) (korábbi 2011/CP) számú állami támogatásról szóló, 2019. június 28‑i (EU) 2020/1814 bizottsági határozat (
HL 2020. L 404., 10. o.
; a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítését kéri.
I.

A jogvita előzményei
A Helsingin Bussiliikenne (a továbbiakban: régi HelB) 2005. január 1‑jén jött létre azzal, hogy a Helsingin kaupunki (Helsinki város, Finnország) tulajdonában lévő Suomen Turistiauto Oy szállítási magánvállalat felvásárolta az 1995‑ben alapított, Helsinki város közlekedésszolgáltatási egységéből létrejött HKL‑Bussiliikenne Oy vállalkozás eszközeit és kötelezettségeit. A régi HelB Helsinki (Finnország) térségében működtetett autóbusz‑útvonalakat, valamint charter szállítási és autóbuszbérlési szolgáltatásokat kínált. A cég Helsinki város 100%‑os tulajdonában állt.
Helsinki város 2002 és 2012 között különböző intézkedéseket hozott a HKL‑Bussiliikenne és a régi HelB javára (a továbbiakban: vitatott intézkedések). Így először is 2002‑ben egy 14,5 millió eurós eszközvásárlási kölcsönt nyújtott a HKL‑Bussiliikenne részére, hogy abból finanszírozza autóbusz‑szállítási eszközök beszerzését. Ezt a kölcsönt a régi HelB 2005. január 1‑jén átvállalta. Másodszor, Helsinki város a régi HelB létesítésének időpontjában, utóbbinak összesen 15893700,37 euró összegű tőkekölcsönt nyújtott, amelynek célja a HKL‑Bussiliikenne és a Suomen Turitiauto egyes kötelezettségeinek refinanszírozása volt. Harmadszor, 2011. január 31‑én és 2012. május 23‑án Helsinki város két új, 5,8 millió euró, illetve 8 millió euró összegű tőkekölcsönt nyújtott a régi HelB részére.
2011. október 31‑én a Nobina Sverige AB és a Nobina Finland Oy közösségi közlekedési vállalatok panaszt nyújtottak be az Európai Bizottsághoz, amelyhez az anyavállalatuk, a Nobina AB 2011. november 15‑én csatlakozott. E panaszukkal azt állították, hogy a Finn Köztársaság jogellenes támogatást nyújtott a régi HelB részére. 2011. november 22‑én a Bizottság továbbította e panaszt a Finn Köztársaságnak.
Az SA.33846 (2015/C) (korábbi 2014/NN) (korábbi 2011/CP) számú állami támogatásról – Finnország – Helsingin Bussiliikenne Oy – szóló, 2015. január 16‑i C(2015) 80 final határozattal (
HL 2015. C 116., 22. o.
) (továbbiakban: eljárás megindítását elrendelő határozat) a Bizottság többek között a vitatott intézkedésekkel kapcsolatban megindította az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárást. E határozatot 2015. április 10‑én közzétették az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
, és felszólították az érdekelt feleket, hogy e közzétételtől számított egy hónapos határidőn belül nyújtsák be észrevételeiket. A Bizottság a felperes részéről nem kapott észrevételt.
2015. június 24‑én emellett az eljárás során Helsinki város tájékoztatta a Bizottságot a régi HelB értékesítési folyamatának végrehajtásáról. 2015. november 5‑én a Finn Köztársaság megküldte a Bizottságnak a felperessel kidolgozott adásvételi szerződés tervezetét.
A régi HelB‑t 2015. december 14‑én adták el a felperes részére, amelyet korábban Viikin Linja Oynak neveztek. Az adásvételi szerződés rendelkezéseinek megfelelően utóbbit Helsingin Bussiliikenne Oynak (a továbbiakban: új HelB) nevezték át. Az értékesítési ügyletre vonatkozó jogi aktusok tartalmaztak egy olyan kikötést, amely állami támogatás visszatérítése iránti követelés esetén a régi HelB vevőjének teljes kártalanítást biztosított (a továbbiakban: kártalanítási záradék), és az eladási ár egy részét letéti számlára helyezték az állami támogatásra vonatkozó végleges határozat meghozataláig, de legkésőbb 2022. december 31‑ig. Ezen aktusok tartalmaztak egy teljesítményalapú kiigazítási mechanizmust is, amely alapján a vevő kötelezettséget vállalt arra, hogy felárat fizet az eladónak ugyanezen letéti számlára, ha az előzetesen kölcsönösen elfogadott nyereségszinteket meghaladják.
A Viikin Linja javára történő átruházás a régi HelB összes üzleti tevékenységére vonatkozott. A régi HelB semmilyen eszközt nem tartott már meg a letéti számlán jóváírt vagy jóváírandó összegek kivételével. A vitatott intézkedésekből eredő kötelezettségeket nem ruházták át az új HelB‑re. A régi HelB eladását követően Helsinki város mentesítette őt a 2002. évi eszközvásárlási kölcsön hátralékos tőkeösszege visszafizetésének kötelezettsége alól. Egyébiránt 2015. december 11‑én Helsinki város átalakította a 2005., 2011. és 2012. évi tőkekölcsön vissza nem fizetett összegét a régi HelB saját tőkéjévé.
A Bizottság 2019. június 28‑án hozta meg a megtámadott határozatot. A megtámadott határozat rendelkező részének szövege a következő:
„1. cikk
A [Finn Köztársaság] által jogellenesen, az [EUMSZ] 108. [cikk] (3) bekezdésének megsértésével a Helsingin Bussiliikenne Oy javára végrehajtott [vitatott] intézkedés[ek]ben foglalt, 54231850 EUR állami támogatás összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
2. cikk
(1) [A Finn Köztársaságnak] vissza kell fizettetnie az 1. cikkben említett támogatást a kedvezményezettel.
(2) Tekintettel a régi HelB (jelenleg Helsingin kaupungin Linja‑autotoiminta Oy) és az új HelB (teljes nevén Helsingin Bussiliikenne Oy, korábban Viikin Linja Oy) közötti gazdasági folytonosságra, a támogatás visszafizetésének kötelezettsége kiterjed az új HelB‑re (teljes nevén: Helsingin Bussiliikenne Oy).
(3) A visszafizettetendő összeget a kedvezményezett rendelkezésére bocsátásának időpontjától a tényleges visszafizettetés időpontjáig tartó időszakra vonatkozóan kamat terheli.
[…]
4. cikk
(1) Az e határozatról szóló értesítéstől számított két hónapon belül Finnország benyújtja a Bizottságnak a következő információkat:
a)
a kedvezményezettel visszafizettetendő teljes összeg (tőkeösszeg és visszafizettetési kamatok);
[…]”
II.

A felek kérelmei
A Finn Köztársaság által támogatott felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
teljes egészében vagy részben semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–
kötelezze a Bizottságot a költségek és a törvényes kamatok viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
kötelezze a felperest a költségek viselésére.
A Nobina támogatja a Bizottság kérelmeit, és azt kéri, hogy a Törvényszék kötelezze a felperest a költségek viselésére.
III.

A jogkérdésről
[omissis]
B.

A lényeges eljárási hibára alapított, első jogalapról, amennyiben a megtámadott határozatot a felperes eljárási jogainak megsértésével fogadták el
[omissis]
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állami támogatások ellenőrzésére irányuló eljárás – általános jellege alapján – olyan eljárás, amelyet a támogatás nyújtásáért uniós jogi kötelezettségei értelmében felelős tagállammal szemben indítanak. Így a védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében, amennyiben e tagállam nem volt jogosult arra, hogy észrevételeket fűzzön bizonyos információkhoz, a Bizottság az e tagállammal szemben hozott határozatban ezeket az információkat nem szerepeltetheti (2020. március 11‑iBizottság kontra Gmina Miasto Gdynia és Port Lotniczy Gdynia Kosakowo ítélet,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
73.
pont).
Egyébiránt az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésének értelmében, amikor a Bizottság hivatalos vizsgálati eljárás indításáról határoz valamely támogatási intézkedéssel kapcsolatban, lehetővé kell tennie az érdekelt felek számára, hogy előterjesszék észrevételeiket. E szabály lényeges eljárási szabály jelleggel bír (2008. december 11‑iBizottság kontra Freistaat Sachsen ítélet,
C‑334/07 P
,
EU:C:2008:709
,
55.
pont; lásd még: 2021. november 11‑iAutostrada Wielkopolska kontra Bizottság és Lengyelország ítélet,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
,
63.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Így, jóllehet ezen érdekelt felek nem hivatkozhatnak a védelemhez való jogra, élhetnek azon jogukkal, hogy a Bizottság által lefolytatott közigazgatási eljárásban az eset körülményeire tekintettel megfelelő mértékben részt vegyenek. E tekintetben valamely értesítésnek az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzététele megfelelő eszköz ahhoz, hogy valamennyi érdekelt felet értesítsék az eljárás megindításáról. E közlemény arra szolgál, hogy a Bizottság ez utóbbiaktól minden olyan információt beszerezhessen, amely a jövőben segíti az eljárása lefolytatásában. Az ilyen eljárás garanciát nyújt a tagállamoknak és az érintett köröknek arra is, hogy meghallgassák őket (2020. március 11‑iBizottság kontra Gmina Miasto Gdynia és Port Lotniczy Gdynia Kosakowo ítélet,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
71.
és
72.
pont).
E célból a 2015/1589 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének első mondata arra kötelezi a Bizottságot, hogy az eljárás megindítását elrendelő határozatban „foglalja össze” a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, fejtse ki az előzetes értékelését a szóban forgó intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és határozza meg ezen intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban felmerült kétségeket.
A jelen ügyben, amennyiben a felperes a védelemhez való jogának megsértésére kíván hivatkozni, az ilyen kifogást mint hatástalant el kell utasítani, mivel – amint arra a fenti 29. pont emlékeztetett – nem rendelkezik ilyen joggal.
Az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése szerinti eljárásban való részvételhez való jogának állítólagos megsértésével kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperes, amint azt a tárgyaláson megerősítette, nem vitatja az eljárás megindítását elrendelő határozat szabályszerűségét a Hivatalos Lapban való kihirdetésének napján.
A felperes ezzel szemben arra hivatkozik, hogy a régi HelB értékesítését követően a Bizottság köteles lett volna helyesbíteni vagy kiegészíteni az eljárás megindítását elrendelő határozatot, vagy legalábbis lehetővé tenni számára, hogy benyújtsa az észrevételeit.
Először is annyiban, amennyiben a felperes azt állítja, hogy a Bizottságnak eljárás megindítását elrendelő módosító határozatot kellett volna hoznia, meg kell állapítani, hogy noha az állami támogatásokra vonatkozó eljárást szabályozó jogszabályok nem rendelkeznek kifejezetten helyesbítő és valamely folyamatban lévő eljárást kiterjesztő határozat meghozatalának lehetőségéről (2013. június 13‑iHGA és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
50.
pont), abban az esetben, ha a Bizottság a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő határozat elfogadását követően észleli, hogy ez utóbbi vagy hiányos tényeken, vagy pedig e tények téves jogi minősítésén alapul, a Bizottság számára lehetségesnek kell lennie, hogy álláspontját kiigazítsa – sőt erre köteles is – úgy, hogy helyesbítő határozatot vagy eljárás megindítását elrendelő új határozat hoz annak érdekében, hogy az érintett tagállam és az érdekelt felek hasznosan tehessék meg észrevételeiket (lásd ebben az értelemben: 2019. április 30‑iUPF kontra Bizottság ítélet,
T‑747/17
,
EU:T:2019:271
,
76.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Közelebbről, ha a Bizottság a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő határozat elfogadását követően módosítja a támogatás fennállására vagy a belső piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó értékelése tekintetében meghatározónak bizonyuló tényekre vagy e tények jogi minősítésére vonatkozó indokolását, köteles helyesbíteni az ezen eljárás megindítását elrendelő határozatot vagy kiterjeszteni ezen eljárást annak érdekében, hogy az érdekelt felek hasznosan nyújthassák be észrevételeiket (lásd ebben az értelemben: 2019. április 30‑iUPF kontra Bizottság ítélet,
T‑747/17
,
EU:T:2019:271
,
77.
pont).
A jelen ügyben a felperes arra alapozza a Bizottságnak az eljárás megindítását elrendelő határozat helyesbítésére vonatkozó kötelezettségét, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban módosította a vitatott intézkedések kedvezményezettjére vonatkozó álláspontját, valamint az eljárás tárgyát.
Márpedig a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság nem módosította az eljárás megindítását elrendelő határozatban a vitatott intézkedések kedvezményezettjével, sem általánosabban valamely támogatás fennállásával vagy a belső piaccal való összeegyeztethetőségével kapcsolatban általa végzett elemzést. Így a megtámadott határozat egyértelműen úgy azonosítja a régi HelB‑et, mint olyan vállalkozást, amelynek a vitatott intézkedéseket nyújtották, valamint a támogatás fennállására és a belső piaccal való összeegyeztethetőségére vonatkozó elemzést kizárólag e vállalkozás tekintetében végzi el.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állami támogatások tárgyában hozott határozat rendelkező része elválaszthatatlan annak indokolásától, így a határozatot szükség esetén az elfogadásához vezető indokok figyelembevételével kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 1997. május 15‑iTWD kontra Bizottság ítélet,
C‑355/95 P
,
EU:C:1997:241
,
21.
pont; 2021. április 29‑iBizottság kontra Spanyolország [TNT Kasztília‑La Manchában] ítélet,
C‑704/19
, nem tették közzé,
EU:C:2021:342
,
74.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen, bár kétségtelen, hogy a megtámadott határozat 1. cikke a vitatott intézkedések kedvezményezettjét a „Helsingin Bussiliikennével” azonosítja, anélkül hogy meghatározná, hogy a régi HelB‑ről vagy az új HelB‑ről van‑e szó, e határozat átfogó értelmezéséből az következik, hogy ez az elnevezés szükségszerűen a régi HelB‑re vonatkozik.
Ennélfogva a felperes állításával ellentétben az a körülmény, hogy a megtámadott határozat rendelkező részében a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vitatott intézkedésekből eredő támogatás visszatérítésére vonatkozó kötelezettséget az új HelB‑re is ki kell terjeszteni a régi és az új HelB közötti gazdasági folytonosság miatt, nem lehet az intézkedések azon kedvezményezettjének módosításával azonosítani, amely tekintetében a Bizottságnak értékelnie kell a támogatás fennállását és annak a belső piaccal való összeegyeztethetőségét.
Egy ilyen körülmény nem tekinthető az eljárás tárgya kiterjesztésének sem, mivel az eljárás továbbra is a fenti 3. pontban említett négy vitatott intézkedésre korlátozódott. A régi HelB tevékenységének értékesítését a Bizottság így kizárólag a régi HelB és a felperes közötti gazdasági folytonosság fennállására vonatkozó elemzése keretében vizsgálta. Közelebbről a Bizottság nem terjesztette ki a hivatalos vizsgálati eljárást arra a kérdésre, hogy a régi HelB tevékenységének a felperes részére történő értékesítése állami támogatásnak minősülhet‑e. Hasonlóképpen, amint az a megtámadott határozat (269) és (270) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, a Bizottság azt sem értékelte, hogy a kártalanítási záradék és a letéti számlára vonatkozó megállapodás állami támogatásnak minősül‑e.
Ebből következik, hogy a felperes megalapozatlanul állítja, hogy a Bizottság köteles lett volna helyesbítő vagy a hivatalos vizsgálati eljárást kiterjesztő határozatot hozni.
Másodszor, amennyiben a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem tette lehetővé számára, hogy észrevételeket nyújtson be, emlékeztetni kell arra, hogy az érdekelt feleknek az eljárásban való részvételhez való jogát az egyes ügyek körülményeire tekintettel kell értékelni (lásd a fenti 29. pontot). Márpedig fennállhatnak olyan körülmények, amelyek között az eljárás megindítását elrendelő határozatban hivatkozott tényekhez képest új tények megállapítása szükségessé teheti az érdekelt felek szorosabb részvételét az eljárásban (lásd ebben az értelemben: 2021. november 11‑iAutostrada Wielkopolska kontra Bizottság és Lengyelország ítélet,
C‑933/19 P
,
EU:C:2021:905
,
71.
pont).
A jelen ügyben az ügy irataiból kitűnik, hogy az eljárás megindítását elrendelő határozat 2015. április 10‑i közzétételét követően Helsinki város 2015. június 24‑i levelében tájékoztatta a Bizottságot a régi HelB tevékenységeinek eladására irányuló eljárás lefolytatásáról. E levélhez mellékeltek egy 2015. áprilisi, „Viima‑projektnek” nevezett eladási tervre vonatkozó memorandumot. 2015. november 5‑én a Finn Köztársaság többek között eljuttatta a Bizottsághoz a felperessel megkötendő adásvételi szerződést. A Bizottság kérdéseket intézett a Finn Köztársasághoz ezen értékesítéssel kapcsolatban 2016‑ban. A Bizottság ezt követően úgy ítélte meg, hogy a megtámadott határozatban arról a kérdésről kell döntést hoznia, hogy a vitatott intézkedésekből eredő támogatást ezen értékesítés folytán átruházták‑e a felperesre, és a régi és az új HelB közötti gazdasági folytonosság fennállása mellett foglalt állást. Ezáltal, amint azt a tárgyaláson megerősítette, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a felperes lett a szóban forgó támogatás tényleges kedvezményezettje, következésképpen pedig a visszatérítési kötelezettség potenciális kötelezettje.
Az eladási árról szóló, 2015. szeptember 21‑i memorandumból, amelyet Helsinki város kérésére egy független társaság készített (a továbbiakban: az eladási árról szóló jelentés), és amelyet a keresetlevélhez mellékeltek, az is kitűnik, hogy a csoport, amelyhez a felperes tartozik, 2015. június 3‑án nyújtotta be a végleges vételi ajánlatát, és az értékesítésre vonatkozó adásvételi szerződést 2015. december 14‑én írták alá, így e két időpont későbbi, mint az eljárás megindítását elrendelő határozatnak az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
való közzétételét követően az érdekelt felek számára az észrevételeik benyújtására biztosított határidő lejárta.
Azt is meg kell állapítani, hogy a Bizottság a 2015/1589 rendelet 12. cikke (2) bekezdésének második albekezdésével összefüggésben értelmezett 7. cikke alapján semmilyen információkérést nem intézett a felpereshez.
Ebből következik, hogy míg a Bizottságot 2015 júniusától tájékoztatták a régi HelB tevékenységeinek értékesítésére irányuló folyamatról, és ezen értékesítés és a megtámadott határozat elfogadásának időpontja között három és fél év telt el, a Bizottság a vitatott intézkedések tényleges kedvezményezettjeként a felperest sosem vonta be az eljárásba, noha ezen eljárás végén úgy döntött, hogy kiterjeszti rá a szóban forgó támogatás visszafizetési kötelezettségét.
E tekintetben kétségtelen, hogy a felperes szükségszerűen tudott a folyamatban lévő hivatalos vizsgálati eljárásról és a szóban forgó támogatás visszatérítésére vonatkozó esetleges kötelezettség következményeiről, mivel az adásvételi szerződés tartalmazta a kártalanítási záradékot, amellyel kapcsolatban felidézendő, hogy kiterjedt valamennyi állami támogatás visszatérítése iránti követelésre. Bár a felperes gondos gazdasági szereplőként önként közölhetett volna a Bizottsággal minden, a régi HelB tevékenységeinek átvételével kapcsolatos hasznos információt, ez a körülmény nem mentesíti a Bizottságot az eljárási kötelezettségei alól.
Következésképpen a jelen ügy sajátos körülményei indokolták, hogy a Bizottság, mivel meg kívánta vizsgálni a régi és az új HelB tevékenységei közötti gazdasági folytonosság kérdését, a felperest szorosabban vonja be az eljárásba a vitatott intézkedések tényleges kedvezményezettjeként. A Bizottság azáltal, hogy nem tette lehetővé a felperes számára, hogy benyújtsa a gazdasági folytonosság kérdésére vonatkozó észrevételeit, megsértette az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében biztosított jogot.
Harmadszor, ami azt a kérdést illeti, amint azt a felperes állítja, hogy a Bizottság lényeges eljárási szabályt sértett‑e, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságot terhelő azon kötelezettség, hogy az érintett felek számára az eljárás megindítását elrendelő határozat szakaszában lehetővé tegye, hogy benyújtsák észrevételeiket, lényeges eljárási szabály jelleggel bír (lásd a 28. pontot), amelynek megsértése a jogellenes jogi aktus
ipso iure
megsemmisítését vonja maga után (lásd: 2022. március 10‑iBizottság kontra Freistaat Bayern és társai ítélet,
C‑167/19 P és C‑171/19 P
,
EU:C:2022:176
,
94.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a jelen ügyben nem vitatott, hogy az eljárás megindítását elrendelő határozat valamennyi előírt információt tartalmazta, és hogy azt szabályszerűen közzétették az
Európai Unió Hivatalos Lapjában
(lásd a fenti 32. pontot). A fenti 48. pontban megállapított jogsértés tehát nem az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésének és a 2015/1589 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének rendelkezései alapján a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának időpontjában a Bizottságra háruló kötelezettségeket érinti, hanem azokra az őt terhelő kötelezettségekre vonatkozik, amelyek egy olyan eseményből eredő különleges körülményből erednek, amely az érdekelt feleknek az észrevételeik benyújtására való felhívása után, de a vitatott határozat elfogadása előtt következett be. Ebben az értelemben a jelen ügy különbözik a 2006. február 22‑iLe Levant 001 és társai kontra Bizottság ítélet (
T‑34/02
,
EU:T:2006:59
) és a 2018. december 12‑iFreistaat Bayern kontra Bizottság ítélet (
T‑683/15
,
EU:T:2018:916
) alapjául szolgáló ügyektől, amelyekre a felperes hivatkozik, és amelyeknek a tárgya az volt, hogy a Bizottság nem tartotta tiszteletben az eljárás megindítását elrendelő határozat tartalmára vonatkozó, a hivatalos vizsgálati eljárás megindításának időpontjában fennálló kötelezettségeit. Az is megállapítást nyert, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem köteles helyesbítő vagy a hivatalos vizsgálati eljárást kiterjesztő határozatot hozni (lásd a fenti 41. pontot).
Ebből az következik, hogy az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdésében biztosított jog megsértésével, amint azt a fenti 48. pont megállapította, a Bizottság nem sértett lényeges eljárási szabályt, hanem eljárási szabálytalanságot követett el, amely csak akkor vonja maga után a megtámadott határozat teljes vagy részleges megsemmisítését, ha megállapítást nyer, hogy e szabálytalanság hiányában a megtámadott határozat tartalma más lehetett volna (lásd: 2020. március 11‑iBizottság kontra Gmina Miasto Gdynia és Port Lotniczy Gdynia Kosakowo ítélet,
C‑56/18 P
,
EU:C:2020:192
,
80.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a felperes azt állítja, hogy ha lehetőséget kapott volna észrevételei benyújtására, a Bizottság számára döntő kiegészítő információkat közölt volna azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a szóban forgó támogatást átruházták‑e rá, és ennélfogva nem zárható ki, hogy ilyen információk esetén a megtámadott határozat eltérő lett volna. Közelebbről a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság az eljárás során kérdést intézett a Finn Köztársasághoz a régi HelB tevékenységeinek az új HelB általi felvásárlásáról, és hogy a működési tervre és a régi HelB üzleti stratégiájával való esetleges folytonosságra vonatkozó kérdések válasz nélkül maradtak. A harmadik jogalap keretében kifejti, hogy számos befektetést valósított meg, és intézkedéseket tett annak érdekében, hogy a régi HelB tevékenységét integrálja abba a csoportba, amelyhez tartozik (a vezetői és ügyvezetési feladatoknak a csoport anyavállalatára történő átruházása, az autóbuszoknak a csoporthoz tartozó más társaságok autóbuszaival való megosztása, a személyzet összevonása, a raktározási szolgáltatások, a munkahelyi tevékenységek és az informatikai egységek integrálása). Következésképpen a Bizottság anélkül foglalt állást a gazdasági folytonosságról, hogy valamennyi szükséges információval rendelkezett volna.
Először is hangsúlyozni kell, hogy annak vizsgálata keretében, hogy a megállapított eljárási szabálytalanság hatással van‑e a megtámadott határozatra, nem annak eldöntéséről van szó, hogy a felperes érvei megalapozottak‑e, hanem annak értékeléséről, hogy a fent említett információk ismeretében a Bizottság eltérő tartalmú határozatot fogadhatott volna‑e el.
E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az eszközátruházásban részes társaságok közötti gazdasági folytonosság vizsgálata során figyelembe kell venni az átruházás tárgyát, azaz az eszközöket és kötelezettségeket, a munkaerő folytonosságát, a vagyoni eszközök egyben tartását, az átruházási árat, az átvevő vállalkozás és az eredeti vállalkozás részvényeseinek vagy tulajdonosainak azonosságát, az átruházás időpontját, amely történhet a vizsgálat megkezdése, az eljárás megindítása vagy a végleges határozat meghozatala után, és végül az ügylet gazdasági logikáját (lásd: 2018. március 7‑iSNCF Mobilités kontra Bizottság ítélet,
C‑127/16 P
,
EU:C:2018:165
,
108.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben egyrészt a megtámadott határozatban a Bizottság azt állapította meg, hogy a szóban forgó állami támogatás visszatérítését ki kell terjeszteni a felperesre, miután először is megvizsgálta a tevékenységátruházási ügylet terjedelmét, másodszor az átruházás árát, harmadszor a korábbi és a jelenlegi tulajdonos személyét, negyedszer az ügylet ütemtervét, ötödször pedig az ügylet gazdasági logikáját.
A felperes érvelése annak bizonyítására irányul, hogy észrevételeivel befolyásolhatta volna az ügylet gazdasági logikájához kapcsolódó kritérium Bizottság általi értékelését. Következésképpen azok az észrevételek, amelyeket a felperes szerint a megállapított eljárási szabálytalanság hiányában elő lehetett volna terjeszteni, csak a gazdasági folytonosság fennállásának meghatározásához használt kritériumok egyikére vonatkoznak.
Másrészt az ügylet gazdasági logikáját illetően meg kell állapítani, hogy e tényező annak meghatározására irányul, hogy az eszközöket a szóban forgó támogatásban részesülő gazdasági tevékenység folytatása érdekében vásárolják‑e fel, vagy azokat eltérő tevékenységek végzésére, vagy eltérő üzleti stratégia vagy modell keretében használják fel. Az, hogy az a vállalkozás, amely átvette azon vállalkozás eszközeit, amely eredetileg valamely állami támogatás kedvezményezettje volt, az utóbbival azonos módon használja ezeket az eszközöket az üzleti stratégia megváltozása nélkül, a két vállalkozás közötti gazdasági folytonosság fennállása mellett szól (lásd ebben az értelemben: 2021. április 29‑iFortischem kontra Bizottság ítélet,
C‑890/19 P
, nem tették közzé,
EU:C:2021:345
,
88.
pont).
A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (250) és (251) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperes tulajdonszerzése minden olyan eszközre kiterjedt, amelyre a régi HelB üzleti tevékenységének működő vállalkozásként történő folytatásához szükség volt, ideértve a régi HelB minden alkalmazottját, és a kapcsolódó jogokat és kötelezettségeket (a 2002‑es eszközvásárlási, valamint a 2005., 2011. és 2012. évi tőkekölcsönök kivételével), valamint hogy az adásvételt a tevékenység megszakítása nélkül hajtották végre. A Bizottság azt is megállapította, hogy a tevékenységnek egy olyan társaság általi átvétele, amely ugyanazon a piacon tevékenykedett, mint a régi HelB, azt mutatja, hogy a régi HelB tevékenységét jelentős különbségek nélkül kell folytatni ugyanazon autóbuszokkal, ugyanazon útvonalakkal és ugyanolyan színű autóbuszokkal.
A felperes nem vitatja az átvétel terjedelmét, a tevékenység megszakításának hiányát és a tevékenység ugyanazon autóbuszokkal, ugyanazon útvonalakkal és ugyanolyan színű autóbuszokkal való folytatását. Azt sem vitatja, hogy – amint az a megtámadott határozat (221) preambulumbekezdésében szerepel – a 2015. december 14‑én kötött adásvételi szerződés kikötötte, hogy a régi HelB tevékenységét a működés folyamatosságával ruházzák át, és hogy az adásvétel a tevékenység folytatásához szükséges valamennyi eszközre és valamennyi hatályos szerződésre kiterjed. E tekintetben nem vitatott, hogy a felperes Helsinki térségében a közösségi közlekedésért felelős koncessziós hatósággal kötött szerződésekben a régi HelB jogutódja lett, úgy, hogy az e szerződésekben meghatározott feltételek szigorú keretei között működik, amelyeket nem lehet lényeges mértékben módosítani. A felperes azt is jelzi, hogy az általa átvett tevékenység egésze e szerződéseken alapul.
A felperes azt a tényt sem vonja kétségbe, hogy a tevékenységet egy finnországi autóbusz‑szállítási piacon működő csoporthoz tartozó társaság vette át, vagyis a piac ugyanaz, mint amelyen a régi HelB működött. Közelebbről a felperes beadványaiban soha nem vitatta a megtámadott határozat (23) preambulumbekezdésében említett azon tényt, hogy e csoport 2016‑ban 21,9%‑os piaci részesedéssel rendelkezett. Az a körülmény, hogy a felperes vagy azon csoport, amelyhez tartozik, 2001 óta már nem tevékenykedett e piacon Helsinki térségében, nem befolyásolja a gazdasági folytonosság értékelését.
Ezzel szemben a felperes vitatja azt a tényt, hogy a régi HelB eszközeit ugyanúgy használja. A felperes azt állítja, hogy ehhez bizonyítékokat tudott volna szolgáltatni azon körülmények alapján, amelyek szerint az a csoport, amelyhez tartozik, egyrészt jelentős beruházásokat hajtott végre, többek között 83 új autóbusz megvásárlásával, másrészt számos intézkedést tett a régi HelB tevékenységének integrálására, lehetővé téve számára, hogy jelentős szinergiahatásokat érjen el.
E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Bizottság által a Finn Köztársasághoz intézett, a felperes üzleti stratégiájára vonatkozó kérdésekre válaszul a Finn Köztársaság, megjegyezve, hogy nem ismeri azon csoport üzleti stratégiáját és terveit, amelyhez a felperes tartozik, megismételte az említett csoport intranetoldalán szereplő, többek között a felperes e csoportba való beolvadására vonatkozó információkat. Ugyanakkor, amint arra a Bizottság hivatkozik, valamely üzleti tevékenység folytatásának – e tevékenység csoporton belüli integrálását célzó intézkedésekkel történő – észszerűsítése többek között bizonyos költségek megosztásával, nem bizonyítja az üzleti modell vagy stratégia módosításának fennállását, ha eközben a tevékenységet a felperes a fennálló, lényeges módosításokkal nem érintett szerződéseknek megfelelően folytatta.
Ebből következik, hogy ellentétben azzal, amit a felperes állít, a jelen ügy körülményeire tekintettel a régi HelB tevékenységének azon csoportba való integrálására irányuló intézkedések, amelyhez a felperes tartozik, nem bizonyítják az üzleti stratégia módosításának fennállását. Ugyanez vonatkozik arra a körülményre, hogy az említett csoport a felperes javára hajtotta volna végre a hivatkozott beruházásokat.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy ha lehetőséget kapott volna arra, hogy benyújtsa észrevételeit a gazdasági folytonosság kérdésével kapcsolatban, azok módosíthatták volna a Bizottság ezzel kapcsolatos értékelését.
A fentiek összességéből következik, hogy az első jogalapot el kell utasítani.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Helsingin Bussiliikenne Oyt kötelezi saját költségeinek és az Európai Bizottság részéről felmerült költségeknek, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatban felmerült költségeket is, valamint a Nobina Oy és a Nobina AB részéről felmerült költségeknek a viselésére.

3)
A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Papasavvas
Marcoulli
Schwarcz
Iliopoulos
Norkus
Kihirdetve Luxembourgban, a 2022. szeptember 14‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: finn.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.