CELEX: 62021CJ0362
Ennakkoratkaisupyyntö
Sisämarkkinat
Asetus (EY) N:o 910/2014
3 artiklan 12 alakohta
Käsite ”hyväksytty sähköinen allekirjoitus”
25 artiklan 1 kohta
26 artikla
Liite I
Sähköisten allekirjoitusten oikeusvaikutukset
Kehittyneen sähköisen allekirjoituksen vaatimukset
Sähköisen asiakirjan muodossa laadittu hallintotoimi, jonka sähköinen allekirjoitus ei vastaa hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen vaatimuksia
Kumulatiiviset vaatimukset
Seuraukset
3 artiklan 15 alakohta
”Sähköisen allekirjoituksen hyväksytyn varmenteen” puuttuminen
Hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen merkitseminen luottamuspalvelun tarjoajan myöntämään varmenteeseen
Vaikutus
Sähköisen allekirjoituksen haltijan nimet, jotka on translitteroitu latinalaisille aakkosille sen sijaan, että ne olisi kirjoitettu tavalliseen tapaan kyrillisin kirjaimin

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sähköisestä tunnistamisesta ja sähköisiin transaktioihin liittyvistä luottamuspalveluista sisämarkkinoilla ja direktiivin 1999/93/EY kumoamisesta 23.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 910/2014 (
EUVL 2014, L 257, s. 73
) 25 artiklan 1 kohdan, 26 artiklan ja liitteen I tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat ”Ekofrukt” EOOD, jonka kotipaikka on Bulgariassa, ja Direktor na Direktsia ”Obzhalvane i danachno‑osiguritelna praktika” – Veliko Tarnovo (kansallisen keskusverohallinnon Veliko Tarnovon yksikön valitusasioiden ja verotus‑ ja sosiaaliturvamenettelyjen osaston johtaja, Bulgaria; jäljempänä verojohtaja) ja jossa on kyse jälkiverotuspäätöksestä, joka koskee arvonlisäveroa, joka Ekofruktin oli maksettava vuoden 2014 elokuun ja lokakuun välisiltä verokausilta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Asetuksen N:o 910/2014 johdanto‑osan 21, 23, 33 ja 49 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”(21)
– – Tämän asetuksen ei myöskään pitäisi kattaa näkökohtia, jotka liittyvät sellaisten sopimusten tai muiden oikeudellisten velvoitteiden vahvistamiseen ja pätevyyteen, joihin sisältyy kansallisessa tai unionin oikeudessa säädettyjä muotovaatimuksia. Lisäksi sen ei pitäisi vaikuttaa kansallisiin muotovaatimuksiin, jotka koskevat julkisia rekistereitä, erityisesti kauppa‑ ja kiinteistörekistereitä.
– –
(23)
Siltä osin kuin tässä asetuksessa luodaan velvoite tunnustaa luottamuspalvelu, tällainen luottamuspalvelu voidaan olla tunnustamatta vain, jos se, jolle velvoite on osoitettu, ei pysty lukemaan tai tarkastamaan sitä teknisistä syistä, jotka eivät ole sen välittömässä hallinnassa. Tämä velvoite ei saisi kuitenkaan sellaisenaan edellyttää, että julkinen elin hankkii laitteistot ja ohjelmistot, jotka ovat tarpeen kaikkien olemassa olevien luottamuspalvelujen teknistä luettavuutta varten.
– –
(33)
Säännökset salanimien käytöstä varmenteissa eivät saisi estää jäsenvaltioita edellyttämästä henkilöiden tunnistamista unionin tai kansallisen oikeuden mukaisesti.
– –
(49)
Tässä asetuksessa olisi vahvistettava periaate, jonka mukaan sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutuksia ei pitäisi kieltää sillä perusteella, että se on sähköisessä muodossa tai että se ei täytä hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen vaatimuksia. Sähköisten allekirjoitusten oikeusvaikutukset määritellään kuitenkin kansallisessa laissa, lukuun ottamatta tässä asetuksessa säädettyjä vaatimuksia, joiden mukaan hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella olisi oltava samanlaiset oikeusvaikutukset kuin käsin kirjoitetulla allekirjoituksella.”
Kyseisen asetuksen 2 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus ei vaikuta kansalliseen eikä unionin oikeuteen, joka liittyy sopimusten tekemiseen tai pätevyyteen taikka muihin muotovaatimuksia koskeviin oikeudellisiin tai menettelyllisiin velvoitteisiin.”
Mainitun asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetaan:
– –
10.
’sähköisellä allekirjoituksella’ sähköisessä muodossa olevaa tietoa, joka on liitetty tai joka loogisesti liittyy muuhun sähköisessä muodossa olevaan tietoon ja jota allekirjoittaja käyttää allekirjoittamiseen;
11.
’kehittyneellä sähköisellä allekirjoituksella’ sähköistä allekirjoitusta, joka täyttää 26 artiklassa säädetyt vaatimukset;
12.
’hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella’ kehittynyttä sähköistä allekirjoitusta, joka on luotu hyväksytyllä sähköisen allekirjoituksen luontivälineellä ja joka perustuu sähköisten allekirjoitusten hyväksyttyyn varmenteeseen;
– –
15.
’sähköisen allekirjoituksen hyväksytyllä varmenteella’ sähköisen allekirjoituksen varmennetta, jonka on myöntänyt hyväksytty luottamuspalvelujen tarjoaja ja joka täyttää liitteessä I säädetyt vaatimukset;
16.
’luottamuspalvelulla’ sähköistä palvelua, jota yleensä tarjotaan vastiketta vastaan ja joka koostuu seuraavista:
a)
sähköisten allekirjoitusten, sähköisten leimojen tai sähköisten aikaleimojen, sähköisten rekisteröityjen jakelupalvelujen ja kyseisiin palveluihin liittyvien varmenteiden luomisesta, tarkastamisesta ja validoinnista; tai
b)
verkkosivustojen todentamisen varmenteiden luomisesta, tarkastamisesta ja validoinnista;
c)
sähköisten allekirjoitusten, leimojen tai kyseisiin palveluihin liittyvien varmenteiden säilyttämisestä;
– –
18.
’vaatimustenmukaisuuden arviointilaitoksella’ [tuotteiden kaupan pitämiseen liittyvää akkreditointia ja markkinavalvontaa koskevista vaatimuksista ja neuvoston asetuksen (ETY) N:o 339/93 kumoamisesta 9.7.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 765/2008 (
EUVL 2008, L 218, s. 30
)] 2 artiklan 13 kohdassa määriteltyä elintä, joka on akkreditoitu kyseisen asetuksen mukaisesti päteväksi arvioimaan hyväksyttyjen luottamuspalvelun tarjoajien ja niiden tarjoamien hyväksyttyjen luottamuspalvelujen vaatimustenmukaisuus;
– –
23.
’hyväksytyllä sähköisen allekirjoituksen luontivälineellä’ sähköisen allekirjoituksen luontivälinettä, joka täyttää liitteessä II säädetyt vaatimukset;
– –
35.
’sähköisellä asiakirjalla’ kaikkea sisältöä, joka on tallennettu sähköisessä muodossa, erityisesti tekstinä tai äänenä, visuaalisessa muodossa tai audiovisuaalisena tallenteena;
– –”
Saman asetuksen 17 artiklassa, jonka otsikko on ”Valvontaelin”, säädetään lähinnä, että jäsenvaltioiden on nimettävä valvontaelin, jonka tehtävänä on muun muassa valvoa hyväksyttyjä luottamuspalvelujen tarjoajia varmistuakseen siitä, että nämä ja hyväksytyt luottamuspalvelut täyttävät asetuksessa N:o 910/2014 säädetyt vaatimukset, myöntää hyväksytty asema luottamuspalvelujen tarjoajille ja heidän tarjoamilleen palveluille ja peruuttaa tämä asema.
Kyseisen asetuksen 25 artiklassa, jonka otsikko on ”Sähköisten allekirjoitusten oikeusvaikutukset”, säädetään seuraavaa:
”1.   Sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutuksia ja käytettävyyttä todisteena oikeudellisissa menettelyissä ei voida kieltää pelkästään sillä perusteella, että se on sähköisessä muodossa tai että se ei täytä hyväksyttyjen sähköisten allekirjoitusten vaatimuksia.
2.   Hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella on oltava samanlaiset oikeusvaikutukset kuin käsin kirjoitetulla allekirjoituksella.
– –”
Mainitun asetuksen 26 artiklassa, jonka otsikko on ”Kehittyneen sähköisen allekirjoituksen vaatimukset”, säädetään seuraavaa:
”Kehittyneen sähköisen allekirjoituksen on täytettävä seuraavat vaatimukset:
a)
se liittyy yksilöivästi allekirjoittajaansa;
b)
sillä voidaan yksilöidä allekirjoittaja;
c)
se on luotu käyttäen sähköisen allekirjoituksen luontitietoja, joita allekirjoittaja voi korkealla varmuustasolla käyttää yksinomaisessa valvonnassaan; ja
d)
se on liitetty sillä allekirjoitettuun tietoon siten, että tiedon mahdollinen myöhempi muuttaminen voidaan havaita.”
Saman asetuksen liitteessä I, jonka otsikko on ”Sähköisten allekirjoitusten hyväksyttyjä varmenteita koskevat vaatimukset”, luetellaan ne eri tiedot, jotka sähköisten allekirjoitusten hyväksyttyjen varmenteiden on sisällettävä. Näin ollen kyseisessä liitteessä olevan b–d kohdan mukaan kyseisten varmenteiden on sisällettävä tietokokonaisuus, joka yksiselitteisesti edustaa hyväksytyt varmenteet myöntävää hyväksyttyä luottamuspalvelun tarjoajaa, ainakin allekirjoittajan nimi tai salanimi, joka on selvästi ilmoitettava, ja sähköisen allekirjoituksen validointitiedot, jotka vastaavat sähköisen allekirjoituksen luontitietoja.
Asetuksen N:o 910/2014 liitteessä II, jonka otsikko on ”Hyväksyttyjä sähköisen allekirjoituksen luontivälineitä koskevat vaatimukset”, olevassa 1 kohdassa säädetään muun muassa, että hyväksytyillä sähköisen allekirjoituksen luontivälineillä on tarkoituksenmukaista tekniikkaa ja menettelytapoja käyttäen varmistettava ainakin, että sähköisen allekirjoituksen luontitietojen luottamuksellisuus taataan kohtuudella, että kyseisiä luontitietoja voi käytännössä esiintyä vain kerran, että sähköinen allekirjoitus on luotettavasti suojattu väärentämiseltä ja laillinen allekirjoittaja voi luotettavasti suojata kyseiset luontitiedot muiden käytöltä. Lisäksi kyseisessä liitteessä olevassa 3 kohdassa säädetään, että allekirjoittajan puolesta tapahtuvasta sähköisen allekirjoituksen luontitietojen muodostamisesta ja hallinnoinnista voi vastata ainoastaan hyväksytty luottamuspalvelun tarjoaja.
Bulgarian oikeus
Sähköisestä asiakirjasta ja sähköisistä luottamuspalveluista annetun lain (Zakon za elektronnia dokument i elektronnite udostoveritelni uslugi; DV nro 34, 6.4.2001), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä sähköisestä asiakirjasta annettu laki), 3 §:n mukaan sähköisellä asiakirjalla tarkoitetaan asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 35 alakohdassa tarkoitettua sähköistä asiakirjaa.
Sähköisestä asiakirjasta annetun lain 13 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Sähköisellä allekirjoituksella tarkoitetaan [asetuksen N:o 910/2014] 3 artiklan 10 alakohdassa tarkoitettua sähköistä allekirjoitusta.
(2)   Kehittyneellä sähköisellä allekirjoituksella tarkoitetaan [asetuksen N:o 910/2014] 3 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettua sähköistä allekirjoitusta.
(3)   Hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella tarkoitetaan [asetuksen N:o 910/2014] 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettua sähköistä allekirjoitusta.
(4)   Sähköisen allekirjoituksen ja kehittyneen sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutukset ovat samanlaiset kuin käsin kirjoitetun allekirjoituksen, jos osapuolet ovat sopineet niin.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantaja Ekofrukt on yhtiö, jonka toimialana on hedelmien ja vihannesten tukku‑ ja vähittäismyynti useassa myyntipisteessä. Kyseisen yhtiön osalta tehtiin verotarkastus, joka koski arvonlisäverokausia elokuusta marraskuuhun 2014.
Tämän tarkastuksen päätteeksi veroviranomaiset tekivät 4.5.2017 jälkiverotuspäätöksen. Pääasian kantaja teki tästä päätöksestä oikaisuvaatimuksen, ja verojohtaja kumosi kyseisen päätöksen 4.8.2017 tekemällään päätöksellä ja määräsi uuden verotarkastuksen suoritettavaksi.
Kyseisen uuden tarkastuksen yhteydessä veroviranomaiset tekivät 8.2.2018 jälkiverotuspäätöksen, joka koski yhteensä 30915,50 Bulgarian levan (BGN) (noin 15800 euroa) suuruisen arvonlisäveron kantamista verokausilta elokuusta lokakuuhun 2014 viivästyskorkoineen. Tämä päätös pysytettiin 18.9.2018 tehdyllä verojohtajan päätöksellä.
Kaikki veroviranomaisen tämän verotarkastuksen yhteydessä antamat asiakirjat on laadittu sähköisinä asiakirjoina ja allekirjoitettu sähköisillä allekirjoituksilla.
Pääasian kantaja nosti 18.9.2018 tehdystä verojohtajan päätöksestä kanteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa Administrativen sad Veliko Tarnovossa (Veliko Tarnovon hallintotuomioistuin, Bulgaria).
Tässä kanteessa se riitauttaa annettujen sähköisten asiakirjojen pätevyyden ja väittää yhtäältä, ettei mikään seikka osoita, että ne olisivat sähköisiä asiakirjoja, joihin oli liitetty sähköisiä allekirjoituksia, ja toisaalta, ettei niissä ollut hyväksyttyä sähköistä allekirjoitusta.
Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esitettiin sähköisten allekirjoitusten rekisteristä otteita, joista ilmenee, että luottamuspalvelujen tarjoaja oli luonnehtinut veroviranomaisten allekirjoituksia ”ammatillisiksi sähköisiksi allekirjoituksiksi”. Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esitettyjen asiantuntijoiden lausuntojen mukaan pääasian kantajan riitauttamiin sähköisiin asiakirjoihin sisällytetyt sähköiset allekirjoitukset eivät ole asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuja hyväksyttyjä sähköisiä allekirjoituksia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää kuitenkin tarpeellisena tämän käsitteen täsmentämistä. Lisäksi se toteaa, että on tarpeen saada lisätietoja sen valvonnan laajuudesta, joka koskee sitä, ovatko kyseiset allekirjoitukset niiden tietojen mukaisia, jotka sähköisen allekirjoituksen hyväksyttyjen varmenteiden on lain mukaan sisällettävä, jotta se voi todeta, onko kyseessä tällainen allekirjoitus vai ei. Se pohtii tältä osin erityisesti, mikä on luottamuspalvelujen tarjoajan käyttämän kaltaisen ammatillisen sähköisen allekirjoituksen arvo, vaikka tätä käsitettä ei ole Bulgarian oikeusjärjestyksessä.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on lisäksi lähtökohtaisesti niin, että asetuksen N:o 910/2014 25 artiklassa säädetään sähköisten asiakirjojen riitauttamista koskevasta kiellosta, joten vaikka kävisi ilmi, että sähköiseen asiakirjaan on liitetty muu kuin hyväksytty sähköinen allekirjoitus, sähköistä asiakirjaa pidetään pätevänä. Tästä lähestymistavasta aiheutuu epätasapaino yhtäältä paperimuodossa olevan asiakirjan, jossa on käsin kirjoitettu allekirjoitus, ja toisaalta sähköisen asiakirjan, jossa on sähköinen allekirjoitus, välille. Jos paperimuodossa laaditusta asiakirjasta tehdään valitus, jonka seurauksena todetaan, että asiakirjassa oleva allekirjoitus ei ole ilmoitetun laatijan allekirjoitus, kyseinen asiakirja julistetaan mitättömäksi allekirjoituksen puuttumisen vuoksi. Sitä vastoin sähköisen asiakirjan tapauksessa, vaikka todettaisiin, että sähköinen allekirjoitus ei ole hyväksytty sähköinen allekirjoitus, ei voida katsoa, ettei asiakirjaa ole allekirjoitettu, ja kyseinen asiakirja olisi näin ollen edelleen pätevä.
Näissä olosuhteissa Administrativen sad Veliko Tarnovo on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko [asetuksen N:o 910/2014] 25 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sähköisen asiakirjan muodossa laadittua hallintotoimea ei voida todeta pätemättömäksi, kun se on allekirjoitettu muulla sähköisellä allekirjoituksella kuin ’hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella’?
2)
Määritettäessä sitä, onko sähköinen allekirjoitus hyväksytty allekirjoitus vai ei, onko riittävää, että ’hyväksytty sähköinen allekirjoitus’ on merkitty luottamuspalvelun tarjoajan myöntämään varmenteeseen, vai onko tuomioistuimen todettava, että [asetuksen N:o 910/2014] 26 artiklan ja liitteen I vaatimukset täyttyvät?
3)
Onko edellä mainitun kaltaisessa tilanteessa se, että luottamuspalvelun tarjoaja pitää sähköistä allekirjoitusta ’ammatillisena’, riittävää, jotta voidaan todeta, että kyseessä ei ole ’hyväksytty sähköinen allekirjoitus’, kun luottamuspalvelun tarjoajan hyväksytty varmenne puuttuu, vai onko määritettävä, täyttävätkö allekirjoitukset hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen vaatimukset?
4)
Kun tarkastetaan, onko hyväksytty sähköinen allekirjoitus [asetuksen N:o 910/2014] liitteen I vaatimusten mukainen, merkitseekö se, että allekirjoittajan nimet on merkitty kyrillisten kirjainten, joilla henkilö yksilöi itsensä, sijasta latinalaisilla kirjaimilla, kyseisen asetuksen rikkomista, mistä seuraa, että kyseessä ei ole hyväksytty sähköinen allekirjoitus?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Euroopan komissio katsoo lähinnä, että toinen ja neljäs kysymys on jätettävä tutkimatta, koska niillä ei ole merkitystä pääasian ratkaisun kannalta, kun otetaan huomioon se, että ennakkoratkaisupyynnön mukaan pääasiassa kyseessä olevat sähköiset allekirjoitukset eivät ole asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuja hyväksyttyjä sähköisiä allekirjoituksia.
Verojohtaja väittää myös, että esitetyt kysymykset ovat hypoteettisia, koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemykset perustuvat virheelliseen tosiseikkoja koskevaan oletukseen, jonka mukaan siinä riitautettu hallintotoimi allekirjoitettiin muulla allekirjoituksella kuin hyväksytyllä sähköisellä allekirjoituksella.
Tästä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita‑asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 26.5.2011, Stichting Natuur en Milieu ym.,
C‑165/09–C‑167/09
,
EU:C:2011:348
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska yksinomaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun oikeusriidan tosiseikat ja arvioimaan niitä, unionin tuomioistuimen on pääsääntöisesti rajoituttava tutkimaan niitä harkinnassa huomioon otettavia seikkoja, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt sille esittää, ja siis pitäydyttävä kyseisen tuomioistuimen vahvistamissa seikoissa, eivätkä pääasian osapuolten esittämät oletukset sido sitä (tuomio 2.4.2020, Coty Germany,
C‑567/18
,
EU:C:2020:267
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuimella ei ole velvollisuutta antaa ratkaisua etenkään silloin, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen (tuomio 26.5.2011, Stichting Natuur en Milieu ym.,
C‑165/09–C‑167/09
,
EU:C:2011:348
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ei kuitenkaan ole nyt esillä olevassa asiassa.
Vaikka ennakkoratkaisupyynnön perustelut ovat suppeat, on kuitenkin niin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole tehnyt lopullisia päätelmiä siitä, onko pääasiassa kyseessä olevia sähköisiä allekirjoituksia pidettävä hyväksyttyinä sähköisinä allekirjoituksina vai ei. Ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin korostaa nimittäin nimenomaisesti tarvitsevansa ”lisätietoja sen valvonnan laajuudesta, joka koskee sitä, sisältävätkö kyseiset allekirjoitukset laissa säädetyt tiedot, jotta se voi todeta, onko kyseessä hyväksytty sähköinen allekirjoitus vai ei”.
Toisin kuin komissio ja verojohtaja väittävät, ei siis ole ilmeistä, ettei kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeuden tulkitsemisella olisi mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että esiin tuotu ongelma olisi luonteeltaan hypoteettinen.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisupyyntö on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Ensimmäinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että sähköisen asiakirjan muodossa laadittu hallintotoimi todetaan pätemättömäksi, kun se on allekirjoitettu sähköisellä allekirjoituksella, joka ei täytä kyseisen asetuksen vaatimuksia sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto sen tavanomaisen merkityksen mukaan, joka sillä on yleiskielessä, myös sen asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 22.2.2022, Stichting Rookpreventie Jeugd ym.,
C‑160/20
,
EU:C:2022:101
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin on todettava, että jo asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutuksia ja tutkittavaksi ottamista todisteena tuomioistuimessa ei voida evätä pelkästään sillä perusteella, että kyseinen allekirjoitus on sähköisessä muodossa tai että se ei täytä hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen vaatimuksia.
Tästä seuraa, että kyseisessä säännöksessä ei kielletä kansallisia tuomioistuimia toteamasta sähköisiä allekirjoituksia pätemättömiksi, vaan siinä vahvistetaan yleinen periaate, jonka mukaan kyseisiä tuomioistuimia kielletään epäämästä sähköisten allekirjoitusten oikeudellista vaikutusta ja todistusvoimaa oikeudenkäynneissä pelkästään sillä perusteella, että kyseiset allekirjoitukset ovat sähköisessä muodossa tai että ne eivät täytä asetuksessa N:o 910/2014 säädettyjä vaatimuksia sille, että sähköistä allekirjoitusta voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
Toiseksi on todettava, että tätä tulkintaa tukee asetuksen N:o 910/2014 2 artiklan 3 kohta, luettuna sen johdanto‑osan 21 ja 49 perustelukappaleen valossa, joista ilmenee, että kansallisessa oikeudessa on määritettävä sähköisten allekirjoitusten tuottama oikeusvaikutus. Tämän säännöksen nojalla jäsenvaltiot voivat nimittäin vapaasti päättää, voivatko muun muassa veroviranomaisen verovelvollisista antamat ilmoitukset ja lausunnot olla sähköisessä muodossa, ja tarvittaessa päättää, minkä tyyppistä sähköistä allekirjoitusta tarvitaan olosuhteiden mukaan. Asetuksessa N:o 910/2014 ei säädetä siitä, minkä tyyppistä sähköistä allekirjoitusta on käytettävä tiettyä oikeustointa, kuten sähköisen asiakirjan muodossa tehtyä hallinnollista päätöstä, laadittaessa. Näin ollen jäsenvaltioiden tehtävänä on määrittää, edellyttääkö tällainen hallinnollinen päätös yksinomaan hyväksyttyä sähköistä allekirjoitusta ja mitä seurauksia tämän vaatimuksen noudattamatta jättämisellä on.
Ainoa poikkeus tältä osin on asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 2 kohdassa säädetty vaatimus, jonka mukaan hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutuksen on vastattava käsin kirjoitetun allekirjoituksen vaikutusta. Kyseisen säännöksen, jossa vahvistetaan olettama, jonka mukaan ainoastaan hyväksytty sähköinen allekirjoitus samastetaan käsin kirjoitettuun allekirjoitukseen, tavoite vaarantuisi, jos sähköisellä allekirjoituksella, joka ei täytä kyseisen asetuksen vaatimuksia sille, että sitä voitaisiin pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, olisi kuitenkin vastaavia tai jopa laajempia vaikutuksia, koska asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohdan laajentava tulkinta veisi mahdollisuuden riitauttaa tällainen allekirjoitus tai ainakin vaikeuttaisi sen riitauttamista. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on perustellusti todennut, tällainen lähestymistapa johtaisi epätasapainoon paperimuodossa olevan asiakirjan, jossa on käsin kirjoitettu allekirjoitus, ja sähköisen allekirjoituksen sisältävän sähköisen asiakirjan välillä.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimittamasta kansallisesta oikeudellisesta kehyksestä ilmenee, että sähköisestä asiakirjasta annetun lain 13 §:n 4 momentin nojalla sähköisen allekirjoituksen ja kehittyneen sähköisen allekirjoituksen oikeusvaikutus vastaa käsin kirjoitetun allekirjoituksen oikeudellista vaikutusta vain, jos osapuolet ovat sopineet siitä.
Kolmanneksi on korostettava, että asetuksella N:o 910/2014 pyritään takaamaan, kuten sen 2 artiklan 3 kohdasta, luettuna sen johdanto‑osan 49 perustelukappaleen valossa, ilmenee, että sähköiseltä allekirjoitukselta ei voida poistaa sen oikeusvaikutusta pelkästään sillä perusteella, että se on tällaisessa muodossa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioiden valintaa muotovaatimusten osalta. Sitä vastoin ei voida katsoa, että asetuksessa N:o 910/2014 säädetyssä erilaisten sähköisten allekirjoitusten hierarkiassa sähköisellä allekirjoituksella, joka ei täytä kyseisen asetuksen vaatimuksia sille, että sitä voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, olisi katsottava olevan laajempi oikeusvaikutus kuin käsin kirjoitetulla allekirjoituksella.
Näin ollen on katsottava, että asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohdassa ei kielletä kansallisia tuomioistuimia toteamasta pätemättömiksi sähköisiä allekirjoituksia, jotka eivät täytä tämän asetuksen vaatimuksia sille, että niitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, edellyttäen, että kyseisten allekirjoitusten pätemättömyyttä ei todeta pelkästään sillä perusteella, että ne ovat sähköisessä muodossa.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että sähköisen asiakirjan muodossa laadittu hallintotoimi todetaan pätemättömäksi, kun se on allekirjoitettu sähköisellä allekirjoituksella, joka ei täytä kyseisen asetuksen vaatimuksia sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, edellyttäen, että kyseisen toimen pätemättömyyttä ei todeta pelkästään sillä perusteella, että siinä oleva allekirjoitus on sähköisessä muodossa.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään, joka on käsiteltävä ennen toista kysymystä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa tulkittava siten, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 15 alakohdassa tarkoitetun sähköisen allekirjoituksen hyväksytyn varmenteen puuttuessa se, että hyväksytty luottamuspalvelujen tarjoaja luonnehtii sähköistä allekirjoitusta ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi eikä hyväksytyksi sähköiseksi allekirjoitukseksi, riittää siihen, ettei kyseistä allekirjoitusta pidetä hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
On todettava, että asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa asetetaan kolme kumulatiivista vaatimusta sille, että sähköistä allekirjoitusta voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena. Ensinnäkin allekirjoituksen on oltava ”kehittynyt sähköinen allekirjoitus”, jonka on kyseisen asetuksen 3 artiklan 11 alakohdan mukaan täytettävä asetuksen 26 artiklassa säädetyt vaatimukset. Toiseksi allekirjoitus on luotava ”hyväksytyllä sähköisen allekirjoituksen luontivälineellä”, jonka on kyseisen asetuksen 3 artiklan 23 alakohdan mukaan täytettävä saman asetuksen liitteessä II vahvistetut vaatimukset. Kolmanneksi allekirjoituksen on perustuttava asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 15 alakohdassa tarkoitettuun ”sähköisen allekirjoituksen hyväksyttyyn varmenteeseen”. Kyseisen säännöksen mukaan kyseessä olevan varmenteen on oltava ”hyväksytyn luottamuspalvelujen tarjoajan” myöntämä ja sen on täytettävä kyseisen asetuksen liitteessä I vahvistetut vaatimukset.
Näin ollen siitä huolimatta, että hyväksytty luottamuspalvelujen tarjoaja on pääasiassa luonnehtinut kyseessä olevaa sähköistä allekirjoitusta ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi, josta käsitteestä ei säädetä asetuksessa N:o 910/2014, on todettava, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 15 alakohdassa tarkoitettu sähköisen allekirjoituksen hyväksytty varmenne, jonka on myöntänyt hyväksytty luottamuspalvelujen tarjoaja ja joka on kyseisen asetuksen liitteessä II lueteltujen vaatimusten mukainen, on yksi kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 kohdassa säädetystä kolmesta kumulatiivisesta vaatimuksesta sille, että sähköistä allekirjoitusta voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
Näin ollen se, että sähköinen allekirjoitus ei täytä tätä vaatimusta, riittää siihen, ettei sitä voida pitää asetuksessa N:o 910/2014 tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
Kuten Bulgarian hallitus korosti kirjallisissa huomautuksissaan perustellusti, se, että pääasiassa kyseessä oleva luottamuspalvelujen tarjoaja käytti luonnehdintaa ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi, ei sulje pois saman allekirjoituksen toteamista muutoin hyväksytyksi sähköiseksi allekirjoitukseksi. Se, että sähköistä allekirjoitusta luonnehditaan ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi, ei nimittäin vaikuta mitenkään tutkintaan, jossa määritetään, kuuluuko kyseinen sähköinen allekirjoitus asetuksessa N:o 910/2014 tarkoitetun hyväksytyn sähköisen allekirjoituksen käsitteen alaan.
Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 15 alakohdassa tarkoitetun sähköisen allekirjoituksen hyväksytyn varmenteen puuttuminen riittää osoittamaan, ettei sähköinen allekirjoitus ole kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettu hyväksytty sähköinen allekirjoitus, eikä sen mahdollisella luonnehdinnalla ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi ole tältä osin merkitystä.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetusta N:o 910/2014 tulkittava siten, että sähköisen allekirjoituksen merkitseminen luottamuspalvelun tarjoajan myöntämään varmenteeseen on riittävää, jotta kyseinen allekirjoitus täyttää kyseisessä asetuksessa vahvistetut vaatimukset sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, vai onko tarpeen, että kansallinen tuomioistuin tarkastaa, täyttääkö kyseinen allekirjoitus saman asetuksen 26 artiklan ja liitteen I vaatimukset.
Ensinnäkin on muistutettava, että kuten tämän tuomion 43 kohdasta ilmenee, asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa asetetaan kolme kumulatiivista vaatimusta sille, että sähköistä allekirjoitusta voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, ja sähköisen allekirjoituksen hyväksytyn varmenteen olemassaolo on yksi niistä. Muita vaatimuksia ovat muun muassa se, että kyseisen asetuksen 26 artiklassa säädetyt vaatimukset ovat täyttyneet allekirjoitushetkellä ja että sähköinen allekirjoitus on luotu hyväksytyllä sähköisen allekirjoituksen luontivälineellä.
Näin ollen määritettäessä, täyttääkö sähköinen allekirjoitus asetuksessa N:o 910/2014 säädetyt vaatimukset sille, että sitä voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, pelkästään se seikka, että allekirjoitus perustuu hyväksytyn luottamuspalvelujen tarjoajan myöntämään hyväksyttyyn varmenteeseen, ei ole riittävä.
Toiseksi on korostettava, että vaikka – kuten Belgian hallitus ja komissio totesivat kirjallisissa huomautuksissaan – asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 18 alakohdassa määritelty vaatimustenmukaisuuden arviointilaitos on jo tarkastusmenettelyssä ja saman asetuksen 17 artiklan mukaisesti nimettynä valvontaelimenä tarkastanut kaikki kyseisen asetuksen vaatimukset, joita sovelletaan hyväksyttyihin palveluntarjoajiin sekä hyväksyttyyn sähköiseen allekirjoitukseen ja hyväksyttyyn varmenteeseen, on kuitenkin niin, että kun kansallisen menettelyn asianosainen riitauttaa sen, että sähköinen allekirjoitus on asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettu hyväksytty sähköinen allekirjoitus, kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, täyttyvätkö kyseisessä säännöksessä säädetyt kolme vaatimusta.
Kolmanneksi näitä näkemyksiä ei voida kyseenalaistaa Bulgarian hallituksen ja verojohtajan huomautuksilla, joiden mukaan asetuksen N:o 910/2014 johdanto‑osan 23 perustelukappaleessa luodaan velvollisuus tunnustaa luottamuspalvelu, joka täyttää kyseisen asetuksen vaatimukset, ja asetuksella N:o 910/2014 käyttöön otettu valvonta‑ ja varmennejärjestelmä menettäisi merkityksensä, jos kansallisen tuomioistuimen harjoittama valvonta ei rajoittuisi vain sen tarkastamiseen, onko kyseiselle sähköiselle allekirjoitukselle myönnetty hyväksytyn luottamuspalvelujen tarjoajan antama sähköisen allekirjoituksen hyväksytty varmenne, joka on merkitty kansalliseen luottamusrekisteriin.
Mainitusta perustelukappaleesta ei kuitenkaan voida päätellä, että sen tarkoituksena olisi sulkea asetuksella N:o 910/2014 pakollisiksi määrätyt luottamuspalvelut kokonaan tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle sillä perusteella, että kyseisiin palveluihin on kohdistunut hallinnollista valvontaa, olipa kyseessä sitten kyseisen asetuksen 3 artiklan 18 alakohdassa määritelty akkreditoitu vaatimustenmukaisuuden arviointilaitos tarkastusmenettelyn yhteydessä, tai kyseisen asetuksen 17 artiklan mukaisesti nimetty valvontaelin.
Kyseisessä perustelukappaleessa todetaan nimittäin ainoastaan, että se, jolle luottamuspalvelun tunnustamisvelvoite on osoitettu, voi olla tunnustamatta tätä palvelua vain, jos se ei pysty lukemaan tai tarkastamaan sitä teknisistä syistä, jotka eivät ole sen välittömässä hallinnassa.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetusta N:o 910/2014 on tulkittava siten, että sähköisen allekirjoituksen merkitseminen luottamuspalvelun tarjoajan myöntämään varmenteeseen ei ole riittävää, jotta kyseinen allekirjoitus täyttäisi kyseisessä asetuksessa vahvistetut vaatimukset sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena. Kun tällainen luonnehdinta riitautetaan tuomioistuinmenettelyssä, kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, täyttyvätkö kaikki kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa säädetyt kumulatiiviset vaatimukset, minkä vuoksi sen on muun muassa tarkastettava, täyttyvätkö saman asetuksen 26 artiklan ja liitteen I vaatimukset.
Neljäs kysymys
Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa ja liitettä I tulkittava siten, että valvottaessa sitä, onko hyväksytty sähköinen allekirjoitus mainitun liitteen vaatimusten mukainen, siitä, että allekirjoittajan, joka tavallisesti käyttää kyrillisiä aakkosia nimiensä kirjoittamiseen, nimet on translitteroitu latinalaisille aakkosille, on seurauksena se, ettei kyseistä allekirjoitusta voida pitää kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena.
Tältä osin on aluksi muistutettava yhtäältä, että ollakseen asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettu ”hyväksytty sähköinen allekirjoitus” sähköisen allekirjoituksen on perustuttava sähköisen allekirjoituksen hyväksyttyyn varmenteeseen, jonka on kyseisen asetuksen 3 artiklan 15 alakohdan nojalla täytettävä asetuksen liitteessä I vahvistetut vaatimukset. Kyseisessä liitteessä olevan c kohdan mukaan sähköisen allekirjoituksen hyväksytyissä varmenteissa on oltava muun muassa ainakin allekirjoittajan nimi tai salanimi, jonka käyttäminen on mainittava selvästi. Tällaisten salanimien käyttämistä koskevien säännösten osalta kyseisen asetuksen johdanto‑osan 33 perustelukappaleessa todetaan, etteivät ne saisi estää jäsenvaltioita edellyttämästä henkilöiden tunnistamista kansallisen oikeuden tai unionin oikeuden mukaisesti.
Toisaalta yksi asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohdassa säädetyistä kolmesta kumulatiivisesta vaatimuksesta, joiden täyttyessä sähköistä allekirjoitusta voidaan pitää hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, on se, että kyseinen sähköinen allekirjoitus on saman artiklan 11 alakohdassa tarkoitettu kehittynyt sähköinen allekirjoitus. Kuitenkin asetuksen N:o 910/2014 26 artiklan a ja b alakohdassa säädetään, että jotta sähköisen allekirjoituksen voidaan katsoa olevan kehittynyt sähköinen allekirjoitus, sen on liityttävä yksilöivästi allekirjoittajaansa ja sillä on voitava yksilöidä allekirjoittaja.
Kun otetaan huomioon edellä esitetty, neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa ja liitettä I on tulkittava siten, että valvottaessa sitä, onko hyväksytty sähköinen allekirjoitus mainitun liitteen vaatimusten mukainen, se, että allekirjoittajan, joka tavallisesti käyttää kyrillisiä aakkosia nimiensä kirjoittamiseen, nimet on translitteroitu latinalaisille aakkosille, ei ole esteenä sille, että kyseistä allekirjoitusta pidetään kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, edellyttäen, että kyseinen allekirjoitus liittyy yksilöivästi allekirjoittajaansa ja sillä voidaan yksilöidä allekirjoittaja, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Sähköisestä tunnistamisesta ja sähköisiin transaktioihin liittyvistä luottamuspalveluista sisämarkkinoilla ja direktiivin 1999/93/EY kumoamisesta 23.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 910/2014 25 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että sähköisen asiakirjan muodossa laadittu hallintotoimi todetaan pätemättömäksi, kun se on allekirjoitettu sähköisellä allekirjoituksella, joka ei täytä kyseisen asetuksen vaatimuksia sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, edellyttäen, että kyseisen toimen pätemättömyyttä ei todeta pelkästään sillä perusteella, että siinä oleva allekirjoitus on sähköisessä muodossa.

2)
Asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 15 alakohdassa tarkoitetun sähköisen allekirjoituksen hyväksytyn varmenteen puuttuminen riittää osoittamaan, ettei sähköinen allekirjoitus ole kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettu hyväksytty sähköinen allekirjoitus, eikä sen mahdollisella luonnehdinnalla ammatilliseksi sähköiseksi allekirjoitukseksi ole tältä osin merkitystä.

3)
Asetusta N:o 910/2014 on tulkittava siten, että sähköisen allekirjoituksen merkitseminen luottamuspalvelun tarjoajan myöntämään varmenteeseen ei ole riittävää, jotta kyseinen allekirjoitus täyttäisi kyseisessä asetuksessa vahvistetut vaatimukset sille, että sitä voidaan pitää kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena. Kun tällainen luonnehdinta riitautetaan tuomioistuinmenettelyssä, kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, täyttyvätkö kaikki kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa säädetyt kumulatiiviset vaatimukset, minkä vuoksi sen on muun muassa tarkastettava, täyttyvätkö saman asetuksen 26 artiklan ja liitteen I vaatimukset.

4)
Asetuksen N:o 910/2014 3 artiklan 12 alakohtaa ja liitettä I on tulkittava siten, että valvottaessa sitä, onko hyväksytty sähköinen allekirjoitus mainitun liitteen vaatimusten mukainen, se, että allekirjoittajan, joka tavallisesti käyttää kyrillisiä aakkosia nimiensä kirjoittamiseen, nimet on translitteroitu latinalaisille aakkosille, ei ole esteenä sille, että kyseistä allekirjoitusta pidetään kyseisessä 3 artiklan 12 alakohdassa tarkoitettuna hyväksyttynä sähköisenä allekirjoituksena, edellyttäen, että kyseinen allekirjoitus liittyy yksilöivästi allekirjoittajaansa ja sillä voidaan yksilöidä allekirjoittaja, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: bulgaria.