CELEX: 62018TJ0380
Znamka Evropske unije
Postopek z ugovorom
Prijava besedne znamke Evropske unije INTAS
Prejšnja figurativna znamka Evropske unije in prejšnja nacionalna figurativna znamka z besednim elementom ,indas‘
Relativni razlog za zavrnitev
Verjetnost zmede
Podobnost znakov in proizvodov
Člen 8(1)(b) Uredbe (EU) 2017/1001
Dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk
Člen 47 Uredbe 2017/1001

)
[…]
Pravo
[…]
Dopustnost
[…]
Ugovori nedopustnosti, ki jih je podala intervenientka
Intervenientka trdi, da očitki tožeče stranke, s katerimi ta izpodbija dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk ter pojmovno primerjavo nasprotujočih si znakov, niso dopustni. Intervenientka meni, da so bila pravna in dejanska vprašanja, na katera se nanašajo ti očitki, že dokončno rešena v odločbi, ki jo je oddelek za ugovore sprejel 16. marca 2017 v drugem postopku z ugovorom med tema strankama glede enakih znakov, kot se obravnavajo v tej zadevi, ter proizvodov, na katere se nanaša prijavljena znamka in ki se razlikujejo od proizvodov, ki se obravnavajo v tej zadevi (zadevi R 816/2017-4 in R 1031/2017‑4) (v nadaljevanju: odločba z dne 16. marca 2017). Tožeča stranka in intervenientka naj bi odločbo z dne 16. marca 2017 izpodbijali pred istim odborom za pritožbe, kot je ta, ki je sprejel odločbo, ki se izpodbija v tej zadevi. Navedeni odbor za pritožbe, ki se je moral izreči o vprašanjih glede dokaza o resni in dejanski uporabi zadevnih prejšnjih znamk ter o pojmovni podobnosti nasprotujočih si znamk, naj bi v svoji odločbi potrdil ugotovitve oddelka za ugovore z dne 16. marca 2017. Ker se odločba odbora za pritožbe glede navedenih vprašanj ni izpodbijala pred Splošnim sodiščem, naj bi ugotovitve iz odločbe z dne 16. marca 2017 postale pravnomočne. Natančneje, intervenientka trdi, da se z odločbo, ki se izpodbija v tej zadevi, le potrjuje odločba z dne 16. marca 2017, ker v njej niso upoštevani novi elementi niti ni v njej vsebovana ponovna preučitev položaja strank, saj je odbor za pritožbe izrecno napotil na preučitev teh vprašanj, ki je bila opravljena v okviru predhodnega postopka z ugovorom med tema strankama. Tako naj bi tožeča stranka s tem, da je predlagala razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe v tej zadevi, dejansko zahtevala razglasitev ničnosti odločbe z dne 16. marca 2017. Intervenientka nazadnje trdi, da bi Splošno sodišče, če zadevnih očitkov ne bi razglasilo za nedopustne, kršilo načeli
res iudicata
in
ne bis in idem
ter ustvarilo položaj negotovosti glede njenih izključnih pravic, kar bi bilo v nasprotju z njenimi legitimnimi pričakovanji in z načelom pravne varnosti.
Prvič, opozoriti je treba, da se načelo pravnomočnosti, ki zahteva, da se pravnomočnost sodne odločbe ne izpodbija, ne uporablja v razmerju med odločbo oddelka za ugovore in ugovorom, ki je bil naknadno vložen v drugačnem postopku, zlasti ker so postopki pred EUIPO upravni, in ne sodni (glej sodbo z dne 8. decembra 2015, Giand/UUNT – Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:943
, točka
in navedena sodna praksa).
A fortiori
, obrazložitev odločbe, ki jo je oddelek za ugovore sprejel v okviru drugačnega postopka z ugovorom, ni pravnomočna. Ta obrazložitev za zadevne stranke ne more ustvariti pridobljenih pravic ali legitimnih pričakovanj.
Intervenientka zato ne more trditi, da bi zavrnitev njenih ugovorov nedopustnosti ustvarila položaj negotovosti glede njenih izključnih pravic, kar bi bilo v nasprotju z njenimi legitimnimi pričakovanji in načelom pravne varnosti.
Drugič, načelo
ne bis in idem
, ki prepoveduje, da se osebi zaradi zavarovanja istega pravnega interesa za isto nezakonito ravnanje sankcija naloži več kot enkrat, je splošno načelo prava Evropske unije, katerega spoštovanje zagotavlja sodišče. Vendar se to načelo lahko uporabi le za sankcije, kar pa v primeru odločb, ki jih EUIPO sprejme v okviru postopka z ugovorom, ni tako (glej sodbo z dne 8. decembra 2015, FLAMINAIRE,
T‑583/14
, neobjavljena,
EU:T:2015:943
, točka
in navedena sodna praksa). Zato je sklicevanje na navedeno načelo v obravnavanem primeru brezpredmetno.
Tretjič, opozoriti je treba, da odločba, ki zgolj potrjuje prejšnjo odločbo, ki se ni izpodbijala pravočasno, ni akt, zoper katerega je mogoče vložiti tožbo. Tožbo, vloženo zoper tako potrditveno odločbo, je treba zaradi izognitve nastanka novega roka za tožbo zoper prejšnjo odločbo razglasiti za nedopustno. Zato, če izpodbijani akt izključno potrjuje neki prejšnji akt, je tožba dopustna le, če je bil potrjeni akt izpodbijan pravočasno (glej sklep z dne 13. julija 2017, myToys.de/EUIPO – Laboratorios Indas (myBaby),
T‑519/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:502
, točka
in navedena sodna praksa).
Šteje se, da odločba zgolj potrjuje prejšnjo odločbo, če v primerjavi z njo ne vsebuje nobenega novega elementa in ni bila sprejeta po ponovni preučitvi položaja naslovnika te prejšnje odločbe (glej sklep z dne 13. julija 2017, myBaby,
T‑519/15
, neobjavljena
EU:T:2017:502
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je odločba odbora za pritožbe, tudi če vsebuje ugotovitve, ki so enake ugotovitvam iz prejšnje odločbe, ki jih je oddelek za ugovore sprejel v drugačnem postopku z ugovorom, rezultat ponovne preučitve pravnih in dejanskih vprašanj, ki so mu bila predložena. Ta ponovna preučitev sicer lahko privede do enakega rezultata, kot je bil prej pridobljen pred oddelkom za ugovore v okviru drugačnega postopka med istima strankama glede enakih znakov, kot so tisti, ki se obravnavajo v kasnejšem postopku pred EUIPO. Vendar ta enakost rešitve, ki sta jo sprejela različna organa EUIPO v okviru različnih postopkov z ugovorom, ne pomeni, da odločba, ki jo je sprejel odbor za pritožbe, potrjuje odločbo, ki jo je pred tem oddelek za ugovore sprejel v drugačnem postopku.
To velja še toliko bolj, če se šteje, da se lahko dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk spreminja skozi čas in se nikoli ne more šteti, da je bil dokončno predložen v okviru drugačnega postopka z ugovorom, kot je tisti, v okviru katerega se zahteva. Prav tako, ker se lahko primerjava nasprotujočih si znakov glede na upoštevno javnost in skozi čas razlikuje, take primerjave ni mogoče šteti za dokončno rešeno s prejšnjo odločbo EUIPO, ki ni bila izpodbijana pred Splošnim sodiščem.
Iz tega izhaja, da izpodbijane odločbe zato, ker se nanaša na vprašanja glede dokaza o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk in pojmovno podobnost nasprotujočih si znamk, ni mogoče šteti za „potrdilno“ odločbo odločbe, ki jo je oddelek za ugovore sprejel v okviru drugačnega postopka z ugovorom med tema strankama glede istih znamk.
Glede na navedeno ugovorov nedopustnosti, ki jih je podala intervenientka, ni mogoče sprejeti in jih je treba zavrniti.
Vsebinska presoja
Dokaz o resni in dejanski uporabi prejšnjih znamk
[…]
–
Resnost uporabe prejšnje znamke Evropske unije
Tožeča stranka trdi, da je odbor za pritožbe storil napako, ker je štel, da uporaba prejšnje znamke Evropske unije v Španiji zadostuje za dokaz resne in dejanske uporabe te znamke v Uniji. Po mnenju tožeče stranke iz sodbe z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), izhaja, da se mora prejšnja znamka Evropske unije, da bi bilo mogoče njeno uporabo opredeliti kot resno in dejansko, uporabljati na širšem ozemlju, kot je ozemlje ene same države članice, in da je uporaba te znamke v eni sami državi članici zgolj v nekaterih posebnih okoliščinah zadostna za dokaz resne in dejanske uporabe te znamke v Uniji.
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v sodbi z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), ki jo navaja tožeča stranka, na eni strani na podlagi člena 47(2) in (3) Uredbe 2017/1001 razsodilo, da je iz sodne prakse razvidno, da je treba izraz „uporaba v [Uniji]“ razlagati tako, da ozemeljski obseg uporabe ni ločeno merilo za resno in dejansko uporabo, temveč ena od sestavin te uporabe, ki jo je treba vključiti v celostno analizo in jo preučiti vzporedno z drugimi sestavinami te uporabe, in da je z izrazom „v [Uniji]“ natančno določen referenčni geografski trg za kakršno koli analizo obstoja „resne in dejanske uporabe“ znamke Evropske unije. Na drugi strani je Sodišče razsodilo, da izraz „resna in dejanska uporaba v [Uniji]“ v smislu člena 18(1) Uredbe št. 2017/1001 pomeni, da uporabe znamke Evropske unije v tretjih državah ni mogoče upoštevati (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točke od 36 do 38 in točka 1 izreka).
Poleg tega je Sodišče pojasnilo, da je namen Uredbe št. 2017/1001 odpraviti oviro teritorialnosti pravic, ki jih zakonodaje držav članic priznavajo imetnikom znamk, s tem, da se podjetjem omogoči, da svoje gospodarske dejavnosti prilagodijo obsegu Unije in jih neomejeno izvajajo. Kot je navedlo Sodišče, znamka Evropske unije imetniku omogoča, da naredi svoje proizvode enako razpoznavne v vsej Uniji, ne glede na meje. Podjetja, ki si ne želijo varstva svojih znamk na ravni Unije, pa se lahko odločijo za uporabo nacionalnih znamk, ne da bi morala svoje znamke prijaviti kot znamke Evropske unije. Sodišče je poudarilo, da enotnost znamke Evropske unije pomeni enotno varstvo na celotnem ozemlju Unije v smislu, da se znamka Evropske unije načeloma ne more registrirati, prenesti, odpovedati ali biti predmet odločitve, ki razveljavlja pravice njenega imetnika ali ugotavlja njeno ničnost, niti ne more biti njena uporaba prepovedana, razen za celotno območje Unije. Tako bi po mnenju Sodišča pripisovanje posebnega pomena ozemljem držav članic v ureditvi Evropske unije o znamkah ogrozila uresničevanje navedenega cilja in škodila enotnosti znamke Evropske unije. Sodišče je iz tega sklepalo, da se pri presoji zahteve, da se znamka „resno in dejansko uporablja v [Uniji]“, ne upoštevajo meje ozemlja držav članic (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točke od 39 do 42 in 44).
Sodišče pa je izrecno zavrnilo stališče, ki se je zagovarjalo pred njim, da ozemeljski obseg uporabe znamke Evropske unije nikakor ne more biti omejen na ozemlje ene same države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
), in stališče, da tudi če se meje držav članic na notranjem trgu ne upoštevajo, pogoj resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije zahteva, da se ta znamka uporablja na znatnem delu ozemlja Unije, kar pa lahko pomeni ozemlje ene države članice (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točki
in
).
V zvezi s tem je pojasnilo, da je sicer razumno pričakovati, da se znamka Evropske unije uporablja na večjem ozemlju, kot je ozemlje ene same države članice, da bi bilo to uporabo mogoče opredeliti za resno in dejansko, vendar ni treba, da je ta uporaba geografsko razširjena, saj je taka opredelitev odvisna od značilnosti zadevnega proizvoda ali storitve na ustreznem trgu (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
).
Namreč, kot je razsodilo Sodišče, ni izključeno, da je „v nekaterih okoliščinah“ trg proizvodov ali storitev, za katere je bila znamka Evropske unije registrirana, v praksi omejen na ozemlje ene same države članice. Sodišče tako pojasnjuje, da bi lahko v takem primeru uporaba znamke Evropske unije na tem ozemlju hkrati izpolnjevala zahtevo po resni in dejanski uporabi znamke Evropske unije ter zahtevo po resni in dejanski uporabi nacionalne znamke (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
).
Zato v nasprotju s trditvami tožeče stranke Sodišče s tem, da je v točki 50 sodbe z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), uporabilo izraz „v nekaterih okoliščinah“, ni želelo določiti, da priznanje resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije, ki se uporablja v eni sami državi članici, pomeni izjemo od splošnega načela. Sodišče se je za presojo, ali je podana resna in dejanska uporaba znamke, sklicevalo tudi na pogoje, ki so določeni v ustaljeni sodni praksi, in sicer na vsa dejstva in okoliščine, ki lahko dokazujejo, da komercialna uporaba te znamke omogoča, da se z njo ustvari ali ohrani tržni delež za proizvode ali storitve, za katere je bila znamka registrirana. Sodišče je namreč poudarilo, da ni mogoče vnaprej abstraktno določiti, kolikšen ozemeljski obseg je treba doseči, da bi se uporaba znamke Evropske unije lahko štela za resno in dejansko, in da torej ni mogoče določiti pravila
de minimis
(glej sodbo z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
in navedena sodna praksa). Po mnenju Sodišča se znamka Evropske unije uporablja resno in dejansko, če se uporablja v skladu s svojo bistveno funkcijo in zaradi ustvarjenja ali ohranitve tržnega deleža v Uniji za proizvode ali storitve, ki jih navedena znamka označuje. Tako je treba pri presoji resne in dejanske uporabe upoštevati značilnosti zadevnega trga, naravo proizvodov ali storitev, zaščitenih z znamko, ozemeljski in količinski obseg uporabe ter pogostost in rednost uporabe (sodba z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
).
Iz navedenega je razvidno, prvič, da je ozemeljski obseg le eden od dejavnikov, ki jih je treba upoštevati pri presoji resne in dejanske uporabe znamke Evropske unije, in drugič, da pravila
de minimis
za ugotovitev, ali je ta dejavnik izpolnjen, ni mogoče določiti. Ni namreč treba, da je uporaba znamke Evropske unije geografsko razširjena, da bi jo bilo mogoče opredeliti za resno in dejansko uporabo, saj je taka opredelitev odvisna od značilnosti zadevnih proizvodov ali storitev na ustreznem trgu ter, splošneje, od vseh dejstev in okoliščin, ki lahko dokazujejo, da komercialna uporaba te znamke omogoča, da se z njo ustvari ali ohrani tržni delež za proizvode ali storitve, za katere je bila znamka registrirana (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2012, Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, točka
). Poleg tega se za to, da bi se uporaba znamke Evropske unije opredelila kot resna in dejanska, ne zahteva, da se ta znamka uporablja na znatnem delu ozemlja Unije. Dalje, možnost, da se zadevna znamka uporablja na ozemlju ene same države članice, se ne sme izključiti, ker se meje držav članic ne upoštevajo in je treba upoštevati značilnosti zadevnih proizvodov ali storitev.
V skladu z načeli, določenimi v sodbi z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), je Splošno sodišče večkrat razsodilo, da uporaba znamke Evropske unije v eni sami državi članici (na primer v Nemčiji, Španiji, Združenem kraljestvu) ali celo v zgolj enem mestu države članice Unije, kot je Združeno kraljestvo (na primer v Londonu), zadostuje za izpolnitev zahteve glede ozemeljskega obsega (glej v tem smislu sodbe z dne 30. januarja 2015, Now Wireless/UUNT – Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, neobjavljena,
EU:T:2015:57
, točki
in
; z dne 15. julija 2015, TVR Automotive/UUNT – TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, točka
; z dne 9. novembra 2016, Gallardo Blanco/EUIPO – Expasa Agricultura y Ganadería (Upodobitev konjske brzde v obliki črke h),
T‑716/15
, neobjavljena,
EU:T:2016:649
, točke od 41 do 44; z dne 30. novembra 2016, K&K Group/EUIPO – Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner),
T‑2/16
, neobjavljena,
EU:T:2016:690
, točka
; z dne 28. junija 2017, Tayto Group/EUIPO – MIP Metro (real),
T‑287/15
, neobjavljena,
EU:T:2017:443
, točka
; z dne 15. novembra 2018, DRH Licensing & Managing/EUIPO – Merck (Flexagil),
T‑831/17
, neobjavljena,
EU:T:2018:791
, točka
, in z dne 6. marca 2019, Serenity Pharmaceuticals/EUIPO – Gebro Holding (NOCUVANT),
T‑321/18
, neobjavljena,
EU:T:2019:139
, točke od 43 do 45).
Z drugimi besedami, kot je generalna pravobranilka E. Sharpston poudarila v sklepnih predlogih, predstavljenih v zadevi Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
), ni pomembno, ali se znamka Evropske unije uporablja v eni ali več državah članicah. Pomemben je le vpliv uporabe na notranji trg oziroma, natančneje, to, ali je uporaba zadostna, da ohrani ali ustvari tržni delež za blago ali storitve, ki jih znamka zajema, in ali prispeva k poslovno upoštevni prisotnosti blaga in storitev na tem trgu. Pri tem ni pomembno, ali je uporaba tudi komercialno uspešna (sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, točka
).
V obravnavani zadevi je treba ob upoštevanju, prvič, znatnega števila dokazov, ki jih je predložila intervenientka, drugič, trajanja in pogostosti uporabe, ki jo potrjujejo ti dokumenti, tretjič, značilnosti proizvodov, za katere je bila ta uporaba dokazana, ter običajnih distribucijskih kanalov, in sicer tega, da gre za proizvode s področja zdravstva, ki jih dobavijo zlasti lekarne in bolnišnice, in četrtič, obsega te uporabe tako v smislu obsega prodaje kot prometa ter glede na načela, ki so bila določena v sodbi z dne 19. decembra 2012, Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), in povzeta v točki 80 zgoraj, ugotoviti, da odbor za pritožbe s tem, da je v točki 22 izpodbijane odločbe ugotovil, da je intervenientka dokazala uporabo znamke INDAS v Španiji in da – ker se meje držav članic ne upoštevajo – ta uporaba zadostuje za dokaz o uporabi v Uniji, ni storil napake pri presoji.
Treba je namreč šteti, da lahko uporaba prejšnje znamke Evropske unije v neki državi članici ustvarja učinke na notranjem trgu, tako da na primer zagotavlja ugled blaga – v komercialno relevantnem pomenu – pri udeležencih na trgu, ki je večji kot ustrezno območje, na katerem se znamka uporablja (sklepni predlogi generalne pravobranilke E. Sharpston v zadevi Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, točka
).
Vsi dokazi, ki jih je predložila intervenientka, pričajo, da je uporaba zadostna, da na zadevnem trgu ohrani ali ustvari tržni delež za proizvode, navedene v točki 15 zgoraj, ki spadajo v razred 10 in so zajeti s prejšnjo znamko Evropske unije. Zato odbor za pritožbe ni storil napake pri presoji niti s tem, da je v točki 34 izpodbijane odločbe ugotovil, da je bila resna in dejanska uporaba navedene znamke za te proizvode dokazana.
Zato je treba drugi očitek tožeče stranke, naveden v točki 44 zgoraj, zavrniti.
[…]
Stroški
[…]

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (deveti senat)
razsodilo:

1.
Tožba se zavrne.

2.
Družbi Intas Pharmaceuticals Ltd se naloži plačilo stroškov.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 7. novembra 2019.
Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.
(
)	Navedene so le točke zadevne sodbe, za katere Splošno sodišče meni, da je njihova objava koristna.