CELEX: 62017CJ0052
Преюдициално запитване
Сближаване на законодателствата
Директива 2013/36/ЕС
Членове 64, 65 и 67
Регламент (ЕС) № 575/2013
Член 395, параграфи 1 и 5
Надзор над кредитните институции
Надзорни и санкционни правомощия
Максимални размери на големите експозиции
Правна уредба на държава членка, която предвижда налагането на лихви в случай на превишаване на тези максимални размери
Регламент (ЕС) № 468/2014
Член 48
Разпределение на правомощията между Европейската централна банка (ЕЦБ) и националните органи
Официално започната надзорна процедура

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 64 и член 65, параграф 1 от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО (
ОВ L 176, 2013 г., стр. 338
), на член 395, параграфи 1 и 5 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 (
ОВ L 176, 2013 г., стр. 1
) и на член 48, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 468/2014 на Европейската централна банка от 16 април 2014 година за създаване на рамката за сътрудничество в единния надзорен механизъм между Европейската централна банка и националните компетентни органи и с определените на национално равнище органи (Рамков регламент за ЕНМ) (
ОВ L 141, 2014 г., стр. 1
).
Запитването е отправено в рамките на спор между VTB Bank (Austria) AG (наричана по-нататък „VTB“) и Finanzmarktaufsichtsbehörde (Орган по финансов надзор, Австрия) (наричан по-нататък „FMA“) относно налагането от последния на възстановителни лихви за превишаване на максималните размери на големите екпозиции, установени в член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2013/36
Съображения 2 и 41 от Директива 2013/36 гласят следното:
„(2)
[…] Настоящата директива следва да се чете заедно с [Регламент № 575/2013] и заедно с него следва да образуват правната рамка, уреждаща банковите дейности, надзорната рамка и пруденциалните правила за кредитните институции и инвестиционните посредници.
[…]
(41)
Настоящата директива следва да предвиди административни санкции и други административни мерки, за да се гарантира възможно най-широк обхват за действията, прилагани след извършване на нарушение и се спомогне за предотвратяването на по-нататъшни нарушения, независимо дали те се квалифицират по националното право като административни санкции или като други административни мерки. Държавите членки следва да могат да предвидят допълнителни санкции към предвидените в настоящата директива, както и по-високи административни имуществени санкции от установените в нея“.
Съгласно член 1, буква б) от тази директива в нея се установяват правила относно надзорните правомощия и инструменти за упражняване на пруденциален надзор върху кредитните институции от страна на компетентните органи.
Член 64 от посочената директива гласи:
„1.   На компетентните органи се предоставят всички надзорни правомощия за намеса в дейността на институциите, които са им необходими, за да изпълняват функциите си, включително по-специално правото да отнемат лиценз в съответствие с член 18, правомощията, които се изискват в съответствие с член 102, и правомощията, установени в членове 104 и 105.
2.   Компетентните органи упражняват своите надзорни правомощия и правомощия за налагане на санкции в съответствие с настоящата директива и националното право по всеки един от следните начини:
а)
пряко;
б)
в сътрудничество с други органи;
в)
от свое име чрез делегиране на правомощия на тези органи;
г)
чрез отнасяне на въпросите пред компетентните съдебни органи“.
Член 65, параграф 1 от същата директива предвижда:
„Без да се засягат надзорните правомощия на компетентните органи, посочени в член 64[,] и правото на държавите членки да предвиждат и налагат наказателноправни санкции, държавите членки определят правила относно административните санкции и други административни мерки във връзка с нарушаване на националните разпоредби за транспониране на настоящата директива и на разпоредбите на [Регламент № 575/2013], и предприемат всички необходими мерки, за да гарантират прилагането на тези правила“.
Съгласно член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36:
„Настоящият член се прилага поне във всеки от следните случаи:
[…]
к)
институция поема експозиция, която надхвърля праговете, установени в член 395 от [Регламент № 575/2013]“.
Член 67, параграф 2 от тази директива предвижда, че държавите членки гарантират, че в случаите по член 67, параграф 1 от нея административните наказания и другите административни мерки, които могат да бъдат наложени, включват най-малко тези, посочени в параграф 2, букви а)—ж).
Регламент № 575/2013
Съображения 5 и 9 от Регламент № 575/2013 гласят:
„(5)
Настоящият регламент и [Директива 2013/36] заедно следва да съставляват правната рамка, уреждаща правилата за достъпа до осъществяване на дейност за кредитни институции и инвестиционни посредници […], както и приложимите за тях надзорна рамка и пруденциални правила. Поради това настоящият регламент следва да се разглежда съвместно с посочената директива.
[…]
(9)
От съображения за правна сигурност и поради необходимостта от равнопоставеност в рамките на Съюза прилагането на единен набор от правила за всички участници на пазара е ключов елемент за функционирането на вътрешния пазар. За да се избегнат нарушения на функционирането на пазара и случаите на регулаторен арбитраж, минимални пруденциални изисквания следва да гарантират максимална хармонизация. Поради това преходните периоди, предвидени в настоящия регламент, са изключително важни за гладкото въвеждане на настоящия регламент и за избягване на несигурност на пазарите“.
Член 2 от този регламент гласи:
„За да се осигури спазването на разпоредбите на настоящия регламент, компетентните органи разполагат с правомощията и следват процедурите, определени в [Директива 2013/36]“.
Съгласно член 4, параграф 1, точка 1 от посочения регламент „кредитна институция“ означава „предприятие, чийто предмет на дейност е да извършва публично привличане на влогове или други възстановими средства и да предоставя кредити за своя сметка“.
Член 395 от същия регламент е озаглавен „Максимални размери на големите експозиции“ и параграфи 1 и 5 от него предвиждат:
„1.   Институцията не формира към даден клиент или група от свързани клиенти експозиция, чиято стойност надвишава 25 % от приемливия капитал на институцията след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—403. Когато този клиент е институция или когато група от свързани клиенти включва една или повече институции, тази стойност не надвишава по-голямата от следните две стойности: 25 % от приемливия капитал на институцията или 150 милиона евро, при условие че сборът на стойностите на експозициите, след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—403, към всички свързани клиенти, които не са институции, не надвишава 25 % от приемливия капитал на институцията.
Ако размерът на 25 % от приемливия капитал на институцията е под 150 милиона евро, стойността на експозицията, след отчитане на ефекта от редуцирането на кредитния риск съгласно членове 399—4023[,] не надвишава разумен максимален размер от приемливия капитал на институцията. Този максимален размер се определя от институцията съгласно правилата и процедурите по член 81 от [Директива 2013/36], за да се преодолява и контролира риска от концентрация. Максималният размер не надвишава 100 % от приемливия капитал на институцията.
Компетентните органи могат да определят максимален размер, по-нисък от 150 милиона евро, като уведомяват [Европейския банков орган (ЕБО)] и Комисията за това.
[…]
5.   Експозициите от търговския портфейл на институцията могат да надвишат максималните размери по настоящия член, ако са спазени следните условия:
а)
експозицията към съответния клиент или група от свързани клиенти по позиции от банковия портфейл не надвишава максималния размер по параграф 1, изчислен по отношение на приемливия капитал, така че превишението произтича изцяло от позиции от търговския портфейл;
б)
институцията спазва допълнително капиталово изискване за превишението над максималния размер по параграф 1, като това изискване се изчислява съгласно членове 397 и 398;
в)
когато са изминали 10 дни или по-малко от възникването на превишението, експозицията по търговския портфейл към съответния клиент или група от свързани клиенти не превишава 500 % от приемливия капитал на институцията;
г)
всички превишения, продължили повече от 10 дни, сумарно не превишават 600 % от приемливия капитал на институцията.
При всяко превишение на максималния размер институцията своевременно съобщава на компетентните органи размера на превишението и наименованието на съответния клиент и когато е приложимо – наименованието на групата от съответните свързани клиенти“.
Регламентът за ЕНМ
Член 33, параграф 2 от Регламент (ЕС) № 1024/2013 на Съвета от 15 октомври 2013 година за възлагане на Европейската централна банка на конкретни задачи относно политиките, свързани с пруденциалния надзор над кредитните институции (
ОВ L 287, 2013 г., стр. 63
, наричан по-нататък „Регламентът за ЕНМ“), гласи:
„ЕЦБ поема възложените ѝ с настоящия регламент задачи на 4 ноември 2014 г. при спазване на реда и условията за прилагане и мерките, посочени в настоящия параграф“.
Рамковият регламент за ЕНМ
Съображение 9 от Рамковия регламент за ЕНМ гласи следното:
„[…] с настоящия регламент се доразвиват и определят процедурите за сътрудничество, установени с Регламента за ЕНМ между ЕЦБ и НКО [националните компетентни орган] в рамките на [единния надзорен механизъм (ЕНМ)], както и с определените на национално равнище органи, когато е уместно, като по този начин се гарантира ефективното и последователното функциониране на ЕНМ“.
Съгласно член 2, точка 16 от Рамковия регламент за ЕНМ „значимо поднадзорно лице“ е „както а) значимо поднадзорно лице в държава членка от еврозоната, така и б) значимо поднадзорно лице в участваща държава членка извън еврозоната“.
В член 2, точка 25 от този регламент е дадено следното определение за „надзорна процедура на НКО“:
„всяка дейност на НКО, насочена към подготовката на издаването на надзорно решение от НКО, чиито адресати са едно или повече поднадзорни лица или поднадзорни групи, или един или повече други субекти, включително налагането на административни санкции“.
Член 48, параграфи 1 и 3 от посочения регламент предвижда:
„1.   Ако се осъществява промяна на компетентността между ЕЦБ и НКО, органът, чиято компетентност за надзор се прекратява (наричан по-долу „органът, чиято компетентност се прекратява“), уведомява органа, който става компетентен (наричан по-долу „органът, поемащ надзора“), за всяка официално започната надзорна процедура, по която се изисква решение. Органът, чиято компетентност се прекратява, предоставя тази информация незабавно, след като узнае за предстоящата промяна на компетентността. Органът, чиято компетентност се прекратява, актуализира тази информация непрекъснато и като общо правило на месечна основа, когато е налична нова информация за докладване относно надзорна процедура. Органът, поемащ надзора, може да разреши в надлежно обосновани случаи докладване с по-малка периодичност. За целите на членове 48 и 49 надзорна процедура е надзорна процедура на ЕЦБ или НКО.
Преди да се осъществи промяната на компетентността, органът, чиято компетентност се прекратява, установява контакт с органа, поемащ надзора, своевременно след официалното започване на всяка нова надзорна процедура, която изисква решение.
[…]
3.   Ако официално започната надзорна процедура, изискваща решение, не може да бъде завършена преди датата, на която възниква промяната на надзорната компетентност, органът, чиято компетентност се прекратява, остава компетентен да завърши висящата надзорна процедура. За тази цел органът, чиято компетентност се прекратява, запазва и всички съответни правомощия до завършването на надзорната процедура. Органът, чиято компетентност се прекратява, завършва въпросната висяща надзорна процедура в съответствие с приложимото право, съгласно запазените си правомощия. Органът, чиято компетентност се прекратява, уведомява органа, поемащ надзора, преди вземането на всяко решение в надзорна процедура, която е била висяща преди промяната на компетентността. Той предоставя на органа, поемащ надзора, копие на взетото решение и всички документи, свързани с това решение“.
Член 149, параграф 1 от същия регламент гласи:
„Освен ако ЕЦБ реши друго, когато НКО е започнал надзорни процедури, за които ЕЦБ придобива компетентност въз основа на Регламента за ЕНМ, и това настъпи преди 4 ноември 2014 г., се прилагат процедурите, уредени в член 48“.
Австрийското право
Член 97, параграф 1, точка 4 от Bankwesengesetz (Закон за банките), в редакцията му, приложима за спора в главното производство (наричан по-нататък „BWG“), гласи:
„(1)   [FMA] налага на кредитните институти […] лихви в следните размери:
[…]
4.
Два процента от превишението на максималните размери на големите експозиции съгласно член 395, параграф 1 от [Регламент № 575/2013], изчислявани годишно, в продължение на 30 дни, освен при надзорни мерки по член 70, параграф 2 или при свръхзадлъжнялост на кредитния институт“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
VTB е кредитна институция, установена в Австрия, която, както е видно от акта за преюдициално запитване, е определена от ЕЦБ като „значимо поднадзорно лице“ по смисъла на член 2, точка 16 от Рамковия регламент за ЕНМ.
На основание член 97, параграф 1, точка 4 от BWG, FMA приема две решения съответно на 30 октомври 2014 г. и 11 май 2015 г., с които налага на VTB възстановителни лихви поради превишение на максималните размери на големите експозиции, установени в член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013.
По-конкретно с първото решение FMA налага на VTB лихви в размер на 94951,41 EUR поради превишение на приложимия максимален размер на експозициите, извършено през периода от март до септември 2014 г. Това решение се основава на изявленията на VTB за превишение от 3 април, 7 юли и 8 октомври 2014 г.
С второто решение FMA налага на VTB възстановителни лихви в размер на 28278,57 EUR поради превишение на приложимия максимален размер на експозициите, извършено през октомври 2014 г. Това решение се основава на изявление на VTB за превишение от 3 ноември 2014 г.
На 3 юни 2015 г. VTB подава пред запитващата юрисдикция, Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд, Австрия), жалба за отмяна на решението на FMA от 11 май 2015 г.
VTB поддържа, че не дължи наложените с това решение лихви. Тя твърди, че член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, предвиждащ максималните размери на експозициите, които кредитна институция или инвестиционен посредник може да формира към своите клиенти, трябва да бъде тълкуван във връзка с член 395, параграф 5 от посочения регламент, уреждащ условията, при които кредитната институция или инвестиционният посредник може да се отклони от максималните размери на експозициите, установени в член 395, параграф 1.
FMA поддържа, че налагането на лихви съгласно член 97, параграф 1, точка 4 от BWG не е санкция или ограничителна мярка по смисъла на правото на Съюза, а по-скоро мярка за направляване на икономиката, предвидена от националното право на конкуренцията.
Запитващата юрисдикция отбелязва, на първо място, че тази квалификация на лихвите, наложени с решението от 11 май 2015 г., е в съответствие с постоянната практика на Verfassungsgerichtshof (Конституционен съд, Австрия), който квалифицира налагането на лихви за превишение на максималните размери на големите експозиции като икономическа мярка, която се приема на основание правото на конкуренцията, няма характер на наказателна санкция и има за цел възстановяването в определен размер на облагата, която е или може да бъде придобита вследствие на неправомерното превишаване на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013.
На второ място, запитващата юрисдикция има съмнения относно тълкуването на понятието „официално започната надзорна процедура“ по смисъла на член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ. Тя иска да установи по-конкретно дали по отношение на превишението на максималните размери на големите експозиции от октомври 2014 г. може да се приеме, че „официално“ е започната надзорна процедура преди 4 ноември 2014 г. било вследствие на изявлението на VTB за превишение от 3 ноември 2014 г., било поради наличието на предходни процедури за подобни нарушения, които вече са приключени от FMA.
При това положение Bundesverwaltungsgericht (Федерален административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Могат ли разпоредбите на вторичното право на Съюза (по-специално член 64 или член 65, параграф 1 от [Директива 2013/36]) да се прилагат спрямо решението на орган[а по финансов надзор] да наложи лихви съгласно законова разпоредба на държава членка, в съответствие с която при превишение на максималните размери на големите експозиции, предвидени в член 395, параграф 1 от [Регламент № 575/2013], на кредитен институт в продължение на 30 дни се налагат лихви в размер на 2 % от превишението на максималния размер на големите експозиции, изчислявани годишно?
2)
Недопустима ли е съгласно правото на Съюза (по-специално член 395, параграфи 1 и 5 от [Регламент № 575/2013]), национална разпоредба като член 97, параграф 1, точка 4 от [BWG], когато се налагат (възстановителни) лихви поради нарушение на член 395, параграф 1, макар да са изпълнени предпоставките за прилагането на изключението по член 395, параграф 5?
3)
Трябва ли член 48, параграф 3 от [Рамковия регламент за ЕНМ] да се тълкува в смисъл, че може да се приеме, че вече е налице „официално започната надзорна процедура“, когато предприятие подава информация до […] орган[а по финансов надзор], или следва да се приеме, че „официално започната надзорна процедура“ е налице, когато […] орган[ът по финансов надзор] вече е постановил решение в паралелна процедура за разглеждането на подобни нарушения, извършени през предишни периоди?“.
По преюдициалните въпроси
По първия и втория въпрос
С първия и втория въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска насоки от Съда дали член 64 и член 65, параграф 1 от Директива 2013/36, както и член 395, параграфи 1 и 5 от Регламент № 575/2013 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, съгласно което при превишение на максималните размери на експозициите, предвидени в член 395, параграф 1 от този регламент, автоматично се налагат възстановителни лихви на кредитната институция, макар тя да е изпълнила условията по член 395, параграф 5 от посочения регламент, при които кредитните институции могат да превишават тези размери.
На първо място, следва да се припомни, че както е видно от съображение 2 от Директива 2013/36 и от съображение 5 от Регламент № 575/2013, тези два акта, които следва да бъдат тълкувани във връзка един с друг, съставляват правната рамка, уреждаща по-специално надзора над кредитните институции и пруденциалните правила за тях.
Член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, който съдържа такива правила, и по-специално правила относно „големите експозиции“, които съгласно член 387 от посочения регламент кредитните институции трябва да следят и контролират, забранява на кредитните институции да формират към даден клиент или група от свързани клиенти експозиция, чиято стойност надвишава 25 % от собствения им приемлив капитал. При все това член 395, параграф 5 от посочения регламент позволява да бъдат превишени максималните размери на големите експозиции по член 395, параграф 1 от същия регламент, ако са изпълнени определени условия.
На следващо място, трябва да се отбележи, че за целите на пруденциалния надзор над кредитните институции по силата на член 1, буква б) от Директива 2013/36 компетентните органи разполагат с установените в нея надзорни правомощия и инструменти за упражняване на пруденциален надзор.
В това отношение съгласно член 65, параграф 1 от Директива 2013/36 държавите членки определят правилата относно административните санкции и другите административни мерки във връзка с нарушаване на националните разпоредби за транспониране на тази директива и на разпоредбите на Регламент № 575/2013 и предприемат всички необходими мерки, за да гарантират прилагането на тези санкции и други мерки.
Видно от съображение 41 от Директива 2013/36, приемането на административни санкции и други административни мерки трябва да позволи да се гарантира възможно най-широк обхват за действията, прилагани след извършване на нарушение, и да се спомогне за предотвратяването на по-нататъшни нарушения.
На последно място, от член 67, параграф 1, буква к) от Директива 2013/36 във връзка с параграф 2 от същия член следва, че в случаите по член 395 от Регламент № 575/2013 държавите членки гарантират, че административните санкции и другите административни мерки, които могат да бъдат наложени, включват на най-малко изброените в букви а)—ж) от посочения параграф 2.
В настоящия случай запитващата юрисдикция иска да установи дали, както поддържа FMA, налагането на лихви на VTB съгласно член 97, параграф 1, точка 4 от BWG е национална мярка за направляване на икономиката, която по естеството си не е санкция и няма никаква връзка с членове 64 и 65 от Директива 2013/36, а има само за цел възстановяването на облага, недължимо получена вследствие на нарушение на правило за пруденциален надзор. При утвърдителен отговор FMA поддържа, че за разглежданото в главното производство положение не се прилага член 395, параграфи 1 и 5 от Регламент № 575/2013.
На първо място, следва да се констатира, че член 97, параграф 1, точка 4 от BWG изрично предвижда, че посочените лихви трябва да се налагат от FMA в размер от 2 % от превишението на максималните размери на големите експозиции „съгласно член 395, параграф 1 от [Регламент № 575/2013]“.
Според запитващата юрисдикция VTB е превишило посочените максимални размери в случая по главното производство. При това положение и при спазване на условията, предвидени в член 395, параграф 5 от посочения регламент, държавите членки, както е припомнено в точка 36 от настоящото решение, гарантират, че ще бъдат приложени най-малко административните санкции и другите административни мерки, предвидени в член 67, параграф 2, букви а)—ж) от Директива 2013/36.
В това отношение следва да се добави, че при анализ на мерките за финансови корекции, които държавите членки предприемат, за да защитят финансовите интереси на Съюза, Съдът е определил като „административна мярка“ задължението за връщане на облага, недължимо получена чрез нередност (вж. в този смисъл решение от 26 май 2016 г., Județul Neamț и Județul Bacău,
C‑260/14 и C‑261/14
,
EU:C:2016:360
, т.
и
).
Освен това съгласно съображение 9 от Регламент № 575/2013, за да се избегнат нарушения на функционирането на пазара и случаите на регулаторен арбитраж, минималните пруденциални изисквания, установени от правото на Съюза, следва да гарантират максимална хармонизация. Следователно в случай на превишаване на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013 държавите членки са длъжни да приложат за кредитните институции не мярка по националното си право, а административна санкция или друга административна мярка по смисъла на член 65, параграф 1 от Директива 2013/36.
При това положение възстановителните лихви по член 97, параграф 1, точка 4 от BWG трябва да бъдат квалифицирани като административна мярка по смисъла на член 65, параграф 1 от Директива 2013/36.
По отношение на тази квалификация е без значение, че разглежданите лихви не са включени в списъка по член 67, параграф 2 от Директива 2013/36.
Всъщност, видно от текста на посочената разпоредба, този списък не е изчерпателен. Освен това следва да се припомни, че съгласно член 65, параграф 1 от Директива 2013/36 държавите членки предприемат всички мерки, които намират за необходими, за да гарантират прилагането на посочената директива и на Регламент № 575/2013.
На второ място, видно от данните, с които разполага Съдът и които запитващата юрисдикция трябва да провери, в случая по главното производство VTB е изпълнило условията по член 395, параграф 5 от Регламент № 575/2013, при които кредитните институции могат да превишават предвидените в член 395, параграф 1 от този регламент максимални размери на формираните към клиентите експозиции.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 59 от заключението си, хипотезата по член 395 от Регламент № 575/2013, в която държавите членки могат съгласно член 67, параграф 2 от Директива 2013/36 да приложат административни санкции или други административни мерки, произтича от прилагането на член 395, параграф 1 във връзка с параграф 5 от същия член.
Поради това национална разпоредба като член 97, параграф 1, точка 4 от BWG, съгласно която на кредитната институция автоматично се налагат възстановителни лихви в случай на превишение на максималните размери, установени в член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, и която не предвижда възможност да се провери дали са изпълнени условията по член 395, параграф 5 от този регламент, не е в съответствие с установените в посочения регламент изисквания за пруденциален надзор.
С оглед на всички тези съображения на първия и втория въпрос следва да се отговори, че член 64 и член 65, параграф 1 от Директива 2013/36, както и член 395, параграфи 1 и 5 от Регламент № 575/2013 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, съгласно което при превишение на максималните размери на експозициите, предвидени в член 395, параграф 1 от този регламент, автоматично се налагат възстановителни лихви на кредитната институция, макар тя да е изпълнила условията по член 395, параграф 5 от посочения регламент, при които кредитните институции могат да превишават тези размери.
По третия въпрос
С този въпрос запитващата юрисдикция иска насоки от Съда дали член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ трябва да се тълкува в смисъл, че надзорната процедура може да се приема за официално започната по смисъла на тази разпоредба, когато кредитната институция подава информация до националния надзорен орган за превишение на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013 или когато този орган вече е постановил решение в паралелна процедура относно подобни нарушения.
Съгласно член 33, параграф 2 от Регламента за ЕНМ, считано от 4 ноември 2014 г., ЕЦБ е поела задачите по надзор на кредитните институции, които са ѝ възложени с посочения регламент в рамките на ЕНМ.
Както е видно от съображение 9 от Рамковия регламент за ЕНМ, с този регламент се доразвиват и определят процедурите за сътрудничество, установени с Регламента за ЕНМ между ЕЦБ и националните компетентни органи в рамките на ЕНМ, като по този начин се гарантира ефективното и последователно функциониране на ЕНМ.
Съгласно член 2, точка 25 от Рамковия регламент за ЕНМ надзорната процедура на националния компетентен орган е всяка дейност на този орган, насочена към подготовката на издаването от него на надзорно решение.
Освен това съгласно член 149 от този регламент, когато националният компетентен орган е започнал надзорни процедури, за които ЕЦБ придобива компетентност въз основа на Регламента за ЕНМ, и това настъпи преди 4 ноември 2014 г., се прилагат процедурите, уредени в член 48 от Рамковия регламент за ЕНМ.
Член 48, параграф 3 предвижда, че ако надзорната процедура е „официално започната“ и изисква решение, но не може да бъде завършена преди датата, на която възниква промяната на надзорната компетентност, органът, чиято компетентност се прекратява, остава компетентен да завърши висящата надзорна процедура.
В случая от предоставената на Съда преписка е видно, че решението на FMA от 11 май 2015 г. относно извършеното от VTB през октомври 2014 г. превишение на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013 се основава на изявление за превишение, направено от тази кредитна институция на 3 ноември 2014 г., тоест в деня преди прехвърлянето на компетентността от FMA на ЕЦБ. От преписката е видно също така, че това решение е постановено, след като FMA е провел друга процедура във връзка с превишение от страна на VTB на максималните размери на големите експозиции, която е приключила с решение от 30 октомври 2014 г.
При все това от член 2, точка 25 от Рамковия регламент за ЕНМ следва, на първо място, че само процедура, проведена от националния компетентен орган, може да се приема за надзорна процедура по смисъла на тази разпоредба. Следователно не може да се приеме, че действията на кредитната институция се вписват в рамките на надзорна процедура по смисъла на тази разпоредба.
Впрочем, както констатира генералният адвокат в точка 89 от заключението си, наречието „официално“, употребено в член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ, се отнася до изрично решение за откриване на процедурата, независимо от материалните основания (като например подаването на информация от поднадзорната кредитна институция), довели до официалното приемане на това решение.
Поради това изявлението на VTB от 3 ноември 2014 г. само по себе си не е достатъчно, за да се приеме, че на тази дата надзорната процедура е „официално започната“ от FMA.
На второ място, съгласно член 2, точка 25 от Рамковия регламент за ЕНМ надзорната процедура на националния орган е насочена към подготовката на издаването на надзорно решение. От предоставената на Съда преписка е видно обаче, че процедурата във връзка с превишенията, извършени в периода от март до септември 2014 г., е приключила с приемането на решение на 30 октомври 2014 г., тоест преди да е направено изявлението, въз основа на което FMA образува нова, отделна от първата процедура, приключила с приемането на решението от 11 май 2015 г.
С оглед на всички изложени по-горе съображения на третия въпрос следва да се отговори, че член 48, параграф 3 от Рамковия регламент за ЕНМ трябва да се тълкува в смисъл, че надзорната процедура не може да се приема за официално започната по смисъла на тази разпоредба нито когато кредитната институция подава информация до националния надзорен орган за превишение на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, нито когато този орган вече е постановил решение в паралелна процедура относно подобни нарушения.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

1)
Член 64 и член 65, параграф 1 от Директива 2013/36/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно достъпа до осъществяването на дейност от кредитните институции и относно пруденциалния надзор върху кредитните институции и инвестиционните посредници, за изменение на Директива 2002/87/ЕО и за отмяна на директиви 2006/48/ЕО и 2006/49/ЕО, както и член 395, параграфи 1 и 5 от Регламент (ЕС) № 575/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 година относно пруденциалните изисквания за кредитните институции и инвестиционните посредници и за изменение на Регламент (ЕС) № 648/2012 трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат национално законодателство, съгласно което при превишение на максималните размери на експозициите, предвидени в член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, автоматично се налагат възстановителни лихви на кредитната институция, макар тя да е изпълнила условията по член 395, параграф 5 от посочения регламент, при които кредитните институции могат да превишават тези размери.

2)
Член 48, параграф 3 от Регламент (ЕС) № 468/2014 на Европейската централна банка от 16 април 2014 година за създаване на рамката за сътрудничество в единния надзорен механизъм между Европейската централна банка и националните компетентни органи и с определените на национално равнище органи (Рамков регламент за ЕНМ) трябва да се тълкува в смисъл, че надзорната процедура не може да се приема за официално започната по смисъла на тази разпоредба нито когато кредитната институция подава информация до националния надзорен орган за превишение на максималните размери по член 395, параграф 1 от Регламент № 575/2013, нито когато този орган вече е постановил решение в паралелна процедура относно подобни нарушения.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: немски.