CELEX: 62015CJ0195
Præjudiciel forelæggelse
område med frihed, sikkerhed og retfærdighed
retligt samarbejde i civile sager
insolvensbehandling
forordning (EF) nr. 1346/2000
artikel 5
begrebet »tredjemands tinglige rettigheder«
offentlig byrde, der påhviler fast ejendom og sikrer opkrævningen af grundskyld

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling (
EFT 2000, L 160, s. 1
).
Anmodningen er blevet indgivet under en sag mellem på den ene side SCI Senior Home, der er under insolvensbehandling og repræsenteret ved Pierre Mulhaupt som kurator, og på den anden side Gemeinde Wedemark (Wedemark kommune, Tyskland) og Hannoversche Volksbank eG vedrørende tvangsauktion af en ejendom, som Senior Home ejer.
Retsforskrifter
EU-retten
Følgende fremgår af 24. og 25. betragtning til forordning nr. 1346/2000:
»(24)
Den automatiske anerkendelse af en insolvensbehandling, som almindeligvis er underlagt lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, kan kollidere med de regler, som gælder for transaktioner, der foretages i andre medlemsstater. Til beskyttelse af berettigede forventninger og omsætningssikkerheden i andre medlemsstater end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt, bør der fastsættes bestemmelser om en række undtagelser fra denne hovedregel.
(25)
I forbindelse med tinglige rettigheder er der et særligt behov for en særbestemmelse, som afviger fra lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, da disse rettigheder er af stor betydning for långivningen. Stiftelsen, gyldigheden og omfanget af tinglige rettigheder bør derfor almindeligvis reguleres af lovgivningen på det sted, hvor aktiverne befinder sig, og bør ikke berøres af indledningen af insolvensbehandlingen. Indehaveren af den tinglige ret bør således fortsat kunne gøre sin ret gældende til at udtage sikkerheden af boet. Hvis der i henhold til lex rei sitae knytter sig tinglige rettigheder til aktiver i én medlemsstat, men hovedinsolvensbehandlingen gennemføres i en anden medlemsstat, bør kurator for hovedinsolvensbehandlingen kunne begære en sekundær insolvensbehandling indledt i det jurisdiktionsområde, hvor de tinglige rettigheder består, hvis skyldneren har forretningssted dér. Hvis der ikke indledes en sekundær insolvensbehandling, skal det overskydende provenu ved salget af de aktiver, som de tinglige rettigheder er knyttet til, overdrages til kurator for hovedinsolvensbehandlingen.«
Artikel 4 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »Den lovgivning, der finder anvendelse« bestemmer:
»1.   Medmindre andet er fastsat i denne forordning, er det konkurslovgivningen i den medlemsstat, på hvis område insolvensbehandlingen indledes, der gælder for insolvensbehandlingen og dens virkninger.
2.   Lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, er bestemmende for betingelserne for insolvensbehandlingens indledning og afslutning samt for dens forløb. Lovgivningen bestemmer navnlig:
[...]
f)
hvorledes insolvensbehandlingen virker på individualforfølgningsforanstaltninger bortset fra verserende retssager
[...]
i)
reglerne for udlodning af provenuet ved realisation af aktiverne, konkursordenen, samt hvilke rettigheder de kreditorer har, som har opnået delvis fyldestgørelse efter insolvensbehandlingens indledning på grundlag af en tinglig rettighed eller ved modregning
[...]«
Artikel 5 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »Tredjemands tinglige rettigheder« bestemmer:
»1.   Indledningen af insolvensbehandlingen berører ikke en kreditors eller en tredjemands tinglige ret til fysiske eller immaterielle formuegenstande, løsøre eller fast ejendom – såvel specifikke aktiver som en række uspecificerede aktiver under ét, der varierer fra tid til anden – som tilhører skyldneren, og som på tidspunktet for insolvensbehandlingens indledning befinder sig på en anden medlemsstats område.
2.   Rettigheder efter stk. 1 er navnlig:
a)
retten til at realisere aktivet eller lade det realisere og til at lade sig fyldestgøre af provenuet eller udbyttet heraf, navnlig ved pant, herunder pant i fast ejendom
b)
eneretten til at inddrive en fordring, navnlig en ret sikret ved pant i fordringen eller ved overdragelse til sikkerhed
c)
retten til at forlange aktivet udleveret og/eller kræve erstatning af enhver, som besidder eller anvender det mod rettighedshaverens vilje
d)
den tinglige ret til at oppebære afkastet af et aktiv.
3.   Retten til at opnå en tinglig rettighed som nævnt i stk. 1, som er noteret i et offentligt register, og som kan gøres gældende over for tredjemand, betragtes som en tinglig rettighed.
[...]«
Artikel 39 i forordning nr. 1346/2000 med overskriften »Ret til at anmelde fordringer« bestemmer:
»Kreditorer, som har deres sædvanlige opholdssted, deres bopæl eller deres hjemsted i en anden medlemsstat end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt, herunder medlemsstaternes skattemyndigheder og socialsikringsorganer, har ret til at anmelde deres fordringer skriftligt i forbindelse med insolvensbehandlingen.«
Tysk ret
§ 12 i Grundsteuergesetz (lov om grundskyld, herefter »GrStG«) har følgende ordlyd:
»Grundskylden påhviler afgiftsobjektet som en offentlig byrde.«
§ 77, stk. 2, første punktum, i Abgabenordnung (afgiftsloven, herefter »AO«) bestemmer:
»For en afgift, der påhviler ejendommen som offentlig byrde, må ejeren tåle tvangsfuldbyrdelse i forhold til ejendommen.«
§ 10, stk. 1, i Zwangsversteigerungsgesetz (lov om tvangsauktion) bestemmer:
»Ret til fyldestgørelse i ejendommen giver i prioriteret rækkefølge [...]:
[...]
3.
krav på betaling af ejendommens offentlige byrder vedrørende udestående beløb fra de seneste fire år; tilbagevendende ydelser, navnlig grundskyld, renter, tillæg eller terminsbetalinger [...] har kun denne fortrinsstilling for de løbende beløb og for restancer fra de seneste to år [...].
[...]«
De faktiske omstændigheder i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Senior Home, der er et privatretligt selskab efter fransk ret, ejer en ejendom beliggende i Wedemark (Tyskland). Den 6. maj 2013 traf tribunal de grande instance de Mulhouse (retten i første instans i Mulhouse, Frankrig) afgørelse om indledning af insolvensbehandling over for selskabet.
Den 15. maj 2013 begærede Gemeinde Wedemark ejendommen taget under tvangsauktion med henblik på at inddrive ubetalt grundskyld for perioden fra den 1. oktober 2012 til den 30. juni 2013 svarende til 7471,19 EUR og dokumenterede, at der var tale om et eksigibelt skattekrav.
Ved afgørelse af 21. maj 2013 anordnede Amtsgericht Burgwedel (byretten i Burgwedel, Tyskland), at ejendommen skulle sælges på tvangsauktion. Senior Home påklagede afgørelsen, men fik ikke medhold. Senior Home, der repræsenteres ved kurator Pierre Mulhaupt, iværksatte appel for Landgericht Hannover (den regionale appeldomstol i Hannover, Tyskland), men fik ikke medhold, hvorefter selskabet indbragte sagen for Bundesgerichtshof (forbundsdomstol, Tyskland) med påstand om dels annullation af afgørelsen truffet af Amtsgericht Burgwedel (byretten i Burgwedel), hvorved tvangsauktionen blev anordnet, dels sletning af anmærkningen om tvangsauktionen fra tingbogen.
Den forelæggende ret har anført, at den insolvensbehandling, der er indledt over for Senior Home, er underlagt fransk ret i overensstemmelse med artikel 4 i forordning nr. 1346/2000. I medfør af fransk ret er indledningen af en insolvensbehandling imidlertid i det væsentlige til hinder for den i hovedsagen omhandlede tvangsauktion. I medfør af forordningens artikel 5, stk. 1, berører indledningen af insolvensbehandlingen derimod ikke en kreditors eller en tredjemands tinglige ret til formuegenstande, som tilhører skyldneren, og som befinder sig på en anden medlemsstats område.
Den forelæggende ret har anført, at i henhold til tysk ret udgør eksigible grundskyldskrav i henhold til GrStG’s § 12 offentlige byrder, som er tinglige rettigheder, idet ejeren af den ejendom, hvorpå byrden hviler, i medfør af AO’s § 77, stk. 2, første punktum, må tåle tvangsfuldbyrdelse på grundlag af det dokument, hvorved det fastslås, at disse krav påhviler ejendommen. Den forelæggende ret har imidlertid rejst tvivl om, hvorvidt spørgsmålet, om der med henblik på anvendelsen af nævnte forordnings artikel 5, stk. 1, findes en tinglig ret, skal bedømmes på grundlag af tysk ret, eller om der snarere skal anlægges en selvstændig fortolkning af begrebet »tinglig rettighed«.
På denne baggrund har Bundesgerichtshof (forbundsdomstol) besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»Omfatter begrebet tinglig rettighed som omhandlet i artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000 en national ordning som den, der findes i [GrStG’s] § 12 [...], sammenholdt med [AO’s] § 77, stk. 2, første punktum [...], hvorefter grundskyldskrav ipso jure påhviler ejendommen som en offentlig byrde, og ejeren således må tåle tvangsfuldbyrdelse i forhold til ejendommen?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om artikel 5 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at en sikkerhed, som er stiftet i medfør af en bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter skyldnerens ejendom ipso jure er pålagt grundskyld som en offentlig byrde, og hvorefter ejeren i forhold til ejendommen må tåle tvangsfuldbyrdelse på grundlag af det dokument, hvorved skattekravet fastslås, udgør en »tinglig rettighed« som omhandlet i nævnte artikel.
I denne henseende bemærkes for det første, således som generaladvokaten har anført i punkt 21-23 i forslaget til afgørelse, at denne forordning hviler på den såkaldte model om »svækket universalitet«, hvoraf det på den ene side følger, at den lovgivning, der finder anvendelse på hovedinsolvensbehandlingen og dennes virkninger, er lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område denne insolvensbehandling er indledt, mens nævnte forordning på den anden side fastsætter en række undtagelser til denne regel. Forordningens artikel 5, stk. 1, fastsætter en af disse undtagelser.
Hvad nærmere bestemt angår artikel 5, stk. 1, i forordning nr. 1346/2000, som bestemmer, at indledningen af insolvensbehandlingen ikke berører en kreditors eller en tredjemands tinglige ret til formuegenstande, som tilhører skyldneren, og som på tidspunktet for insolvensbehandlingens indledning befinder sig på en anden medlemsstats område, fremgår det af Domstolens praksis, at begrundelsen for samt gyldigheden og rækkevidden af en sådan tinglig ret normalt skal fastlægges i medfør af lovgivningen på det sted, hvor den formuegenstand, som rettigheden vedrører, befinder sig. Under fravigelse af lovreglerne i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, gør forordningens artikel 5, stk. 1, det følgelig muligt med hensyn til en kreditors eller en tredjemands tinglige ret til visse formuegenstande, som tilhører skyldneren, at anvende lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område den omhandlede formuegenstand befinder sig (jf. i denne retning dom af 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary,
C-527/10
,
EU:C:2012:417
, præmis
-
, og af 16.4.2015, Lutz,
C-557/13
,
EU:C:2015:227
, præmis
).
Hvad angår hovedsagen skal spørgsmålet om kvalificeringen af den pågældende rettighed som »tinglig« rettighed med henblik på anvendelsen af nævnte forordnings artikel 5, stk. 1, derfor undersøges på grundlag af national ret, i det foreliggende tilfælde tysk ret.
I denne henseende fremgår det af forelæggelsesafgørelsen, at de i hovedsagen omhandlede offentlige byrder udgør tinglige formuerettigheder, eftersom ejeren af den ejendom, hvorpå byrden hviler, i forhold til ejendommen må tåle tvangsfuldbyrdelse på grundlag af det dokument, hvorved skattekravet fastslås. Det tilkommer under alle omstændigheder den forelæggende ret at fastslå og vurdere de faktiske omstændigheder i den sag, der er indbragt for den, samt at fortolke og anvende den nationale ret (dom af 8.6.2016, Hünnebeck,
C-479/14
,
EU:C:2016:412
, præmis
) med henblik på at fastslå, om det i hovedsagen omhandlede grundskyldskrav kan betragtes som en tinglig rettighed i henhold til tysk ret.
For det andet bemærkes, at selv om artikel 5, stk. 2 og 3, i forordning nr. 1346/2000 ikke definerer begrebet »tinglig rettighed«, præciserer de ikke desto mindre ved hjælp af en række eksempler på rettigheder, der kvalificeres som »tinglige« i forordningen, rækkevidden af og dermed grænserne for den beskyttelse, som nævnte bestemmelse giver de privilegerede krav, garantier eller andre rettigheder, der er fastsat i medlemsstaternes nationale ret, og som kreditorerne måtte have over for en insolvent skyldner.
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 43 og 44 i forslaget til afgørelse, bemærkes, at de rettigheder, som i henhold til national lovgivning betragtes som »tinglige« rettigheder, skal opfylde visse kriterier for at henhøre under forordningens artikel 5, idet begrænsningen af anvendelsesområdet for nævnte artikel 5 til kun at omfatte »tinglige« rettigheder ellers fratages sin effektive virkning.
Med forbehold af den efterprøvelse, som det tilkommer den forelæggende ret at foretage, skal det hvad angår en rettighed som den i hovedsagen omhandlede i det foreliggende tilfælde bemærkes, at denne rettighed opfylder de kriterier, der er opregnet i artikel 5, stk. 2, i forordning nr. 1346/2000, for så vidt som den for det første udgør en byrde, der direkte og umiddelbart påhviler en afgiftsbelagt ejendom, og for så vidt som ejendommens ejer for det andet må tåle tvangsfuldbyrdelse af byrden i forhold til ejendommen i henhold til AO’s § 77, stk. 2, første punktum. Som generaladvokaten har anført i punkt 49 i forslaget til afgørelse, har skattemyndighederne med hensyn til den i hovedsagen omhandlede grundskyld desuden status som privilegeret kreditor under en insolvensbehandling.
For det tredje kan denne konstatering ikke drages i tvivl af den omstændighed, som Kommissionen har nævnt i sine indlæg, hvorefter nævnte artikel 5 skal fortolkes strengt, eftersom den udgør en undtagelse til den hovedregel, der er fastsat i forordningens artikel 4, således at den alene omfatter tinglige rettigheder, der er overdraget i forbindelse med kommercielle transaktioner.
Selv om det for det første følger af fast retspraksis, at en undtagelsesbestemmelse skal fortolkes strengt, skal det således ikke desto mindre sikres, at denne bestemmelse ikke fratages sin effektive virkning (jf. i denne retning dom af 13.12.2012, BLV Wohn- und Gewerbebau,
C-395/11
,
EU:C:2012:799
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet gør hverken ordlyden af bestemmelserne i forordning nr. 1346/2000 eller de formål, der forfølges hermed, det muligt at fortolke forordningens artikel 5 således, at den ikke omfatter tinglige rettigheder, der er opstået uden for kommercielle transaktioner.
Hvad angår ordlyden af de omhandlede bestemmelser bemærkes, at nævnte artikel 5 ikke indeholder noget element, som kan begrænse artiklens anvendelsesområde, alt efter den tinglige rettigheds opståen eller alt efter arten af den fordring, der er sikret ved den tinglige rettighed, hvad end den er offentligretlig eller privatretlig.
Hvad angår de formål, der forfølges med bestemmelsen, fremgår det af 24. betragtning til forordning nr. 1346/2000, at undtagelserne til den generelle lovvalgsregel i forordningens artikel 4 tilsigter at »[beskytte] berettigede forventninger og omsætningssikkerheden i andre medlemsstater end den, hvor insolvensbehandlingen er indledt«, idet det i denne henseende ikke har betydning, om de pågældende rettigheder eller fordringer er kommercielle eller ej.
Det kan i øvrigt ikke udledes af 25. betragtning til forordning nr. 1346/2000 – hvorefter der i forbindelse med tinglige rettigheder er et »særligt« behov for en særbestemmelse, som afviger fra lovgivningen i den medlemsstat, hvor insolvensbehandlingen indledes, da disse rettigheder er af stor betydning for långivningen – at denne undtagelse alene skulle omfatte tinglig sikkerhed, der er stillet i forbindelse med kommercielle kontrakter eller kreditaftaler. En begrænsning af anvendelsesområdet for forordningens artikel 5, alt efter om den pågældende tinglige rettighed er opstået i en kommerciel sammenhæng, synes derimod at være til skade for det formål, der udtrykkeligt er anført i 24. betragtning til forordningen, hvorefter berettigede forventninger og omsætningssikkerheden skal beskyttes.
Det må under alle omstændigheder fastslås, at en fortolkning af artikel 5 i forordning nr. 1346/2000, hvorefter undtagelsen alene omfatter tinglige rettigheder, der er stiftet i forbindelse med kommercielle transaktioner eller transaktioner om kredit, ville medføre en mindre gunstig behandling af indehavere af tinglige rettigheder, der er stiftet i forbindelse med andre transaktioner end kommercielle transaktioner.
Som generaladvokaten i det væsentlige har anført i punkt 64-67 i forslaget til afgørelse, hviler forordning nr. 1346/2000 på princippet om ligebehandling af kreditorerne og på princippet om, at dets bestemmelser skal finde anvendelse uafhængigt af arten af de fordringer, der er sikret ved tinglige rettigheder, hvad end disse er af kommerciel eller anden art. Hvad endelig angår kreditorernes mulighed for skriftligt at anmelde deres fordringer under insolvensbehandlingen udelukker forordningens artikel 39 enhver forskelsbehandling af skattemyndigheder og socialsikringsorganer fra andre medlemsstater end den, på hvis område insolvensbehandlingen er indledt.
På denne baggrund skal spørgsmålet besvares med, at artikel 5 i forordning nr. 1346/2000 skal fortolkes således, at en sikkerhed, som er stiftet i medfør af en bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter skyldnerens ejendom ipso jure er pålagt grundskyld som en offentlig byrde, og hvorefter ejeren i forhold til ejendommen må tåle tvangsfuldbyrdelse på grundlag af det dokument, hvorved skattekravet fastslås, udgør en »tinglig rettighed« som omhandlet i nævnte artikel.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Femte Afdeling) for ret:

Artikel 5 i Rådets forordning (EF) nr. 1346/2000 af 29. maj 2000 om insolvensbehandling skal fortolkes således, at en sikkerhed, som er stiftet i medfør af en bestemmelse i national ret som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter skyldnerens ejendom ipso jure er pålagt grundskyld som en offentlig byrde, og hvorefter ejeren i forhold til ejendommen må tåle tvangsfuldbyrdelse på grundlag af det dokument, hvorved skattekravet fastslås, udgør en »tinglig rettighed« som omhandlet i nævnte artikel.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.