CELEX: 62021CJ0404
Zahtjev za prethodnu odluku
Osoblje Europske središnje banke (ESB)
Prijenos mirovinskih prava stečenih u nacionalnom mirovinskom sustavu u mirovinski sustav ESB‑a
Članak 4. stavak 3. UEU‑a
Načelo lojalne suradnje
Uvjeti zaposlenja ESB‑a
Članak 8. Priloga III.a
Nepostojanje odredbe nacionalnog prava ili sporazuma sklopljenog između dotične države članice i ESB‑a

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. stavka 3. UEU‑a, članaka 45. i 48. UFEU‑a, članka 11. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) i članka 8. Priloga III.a Odluci Europske središnje banke (ESB) od 9. lipnja 1998. o donošenju uvjeta zapošljavanja za osoblje Europske središnje banke, kako je izmijenjena 31. ožujka 1999. (
SL 1999., L 125, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 14., str. 3.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe WP i Istituta nazionale della previdenza sociale (Državni zavod za socijalnu sigurnost, Italija) (u daljnjem tekstu: INPS) i Repubblica italiana (Talijanska Republika) u pogledu prijenosa u mirovinski sustav Europske središnje banke (ESB) aktuarske protuvrijednosti koja odgovara mirovinskim pravima koja su stečena u korist tužitelja iz glavnog postupka u okviru INPS‑ova Fonda Pensioni Lavoratori Dipendenti (Mirovinski fond za radnike).
Pravni okvir
Pravo Unije
Protokol o ESSB‑u i ESB‑u
Člankom 36. stavkom 1. Protokola (br. 4) o Statutu Europskog sustava središnjih banaka i Europske središnje banke (
SL 2016., C 202, str. 230
., u daljnjem tekstu: Protokol o ESSB‑u i ESB‑u), određuje se:
„Upravno vijeće [ESB‑a], na prijedlog Izvršnog odbora, utvrđuje uvjete zaposlenja osoblja ESB‑a.”.
Protokol o povlasticama i imunitetima
Članak 14. Protokola (br. 7.) o povlasticama i imunitetima Europske unije (
SL 2016., C 202, str. 266
., u daljnjem tekstu: protokol o povlasticama i imunitetima) navodi:
„Europski parlament i Vijeće [Europske unije], uredbama, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom i nakon savjetovanja sa zainteresiranim institucijama, utvrđuje program prava iz socijalne sigurnosti za dužnosnike i ostale službenike [Europske] unije.”
Na temelju njegova članka 22. prvog stavka protokol o povlasticama i imunitetima primjenjuje se i na ESB, na članove njegovih tijela i na njegovo osoblje, ne dovodeći u pitanje odredbe Protokola o ESSB‑u i ESB‑u.
Pravilnik o osoblju
U skladu s njegovim člankom 1., Pravilnik o osoblju primjenjuje se na dužnosnike Unije.
U članku 1.a stavku 1. Pravilnika o osoblju navodi se:
„Za potrebe ovog Pravilnika o osoblju‚ ‚dužnosnik Unije’ znači svaka osoba koja je u skladu s ovim Pravilnikom o osoblju imenovana dužnosnikom na stalno radno mjesto u jednoj od institucija Unije na temelju akta koji je izdalo tijelo za imenovanje te institucije.”
Prilog VIII. Pravilniku o osoblju, naslovljen „Mirovinski sustav”, u članku 11. stavku 2. propisuje:
„Dužnosnik koji stupi u službu Unije nakon što je:
–
napustio službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije,
ili
–
obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,
ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, ali prije nego što ispuni uvjete za isplatu starosne mirovine u smislu članka 77. Pravilnika o osoblju, na to da se Uniji isplati kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava koje je stekao na temelju tog prethodnog radnog odnosa, ažurirana na stvarni datum prijenosa.
U tom slučaju tijelo za imenovanje institucije za koju dužnosnik radi, uzimajući u obzir osnovnu plaću i dob dužnosnika te devizni tečaj na datum podnošenja zahtjeva za prijenos, utvrđuje na temelju općih provedbenih uredaba broj godina mirovinskog staža koji će mu se priznati u okviru mirovinskog sustava Unije s obzirom na prethodni staž i na temelju prenesene kapitalizirane vrijednosti, nakon što se odbije iznos koji predstavlja povećanje vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
Dužnosnik može iskoristiti ovu mogućnost samo jedanput za pojedinu državu članicu i pojedini mirovinski fond.”
CEOS
Člankom 1. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: CEOS) određuje se:
„Ovi Uvjeti zaposlenja primjenjuju se na službenike zaposlene na temelju ugovornog odnosa s Unijom. To su sljedeći službenici:
–
privremeno osoblje,
–
ugovorno osoblje,
–
[...]”
Na temelju članka 39. stavka 2. i članka 109. stavka 2. CEOS‑a, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju primjenjuje se po analogiji na privremeno osoblje i ugovorno osoblje.
Uvjeti zaposlenja za osoblje ESB‑a
Na temelju, među ostalim, članka 36. stavka 1. Protokola o ESSB‑u i ESB‑u, Upravno vijeće ESB‑a donijelo je odlukom od 9. lipnja 1998., izmijenjenom 31. ožujka 1999., Uvjete zapošljavanja za osoblje Europske središnje banke (
SL 1999., L 125, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 14., str. 3.). U verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja ESB‑a), ti uvjeti zaposlenja u članku 9. točki (c) određuju:
„Ovi se uvjeti zaposlenja ne uređuju nijednim posebnim nacionalnim pravom. ESB primjenjuje (i) opća načela prava zajednička državama članicama, (ii) opća načela prava Unije i (iii) pravila sadržana u uredbama i direktivama Unije koja se odnose na socijalnu politiku i upućena su državama članicama. ESB provodi te pravne akte kad god je to potrebno. Preporuke Unije u području socijalne politike uzimaju se u obzir na odgovarajući način. U svrhu tumačenja prava i obveza predviđenih ovim uvjetima zaposlenja, uzimaju se u obzir načela utvrđena uredbama, pravilima i sudskom praksom koji su primjenjivi na osoblje drugih institucija Unije.”
Članak 8. točka (a) Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a glasi:
„ESB sklapa sporazume i donosi mjere u skladu s drugim mirovinskim sustavima, drugim organizacijama i vladama koje utvrđuje, u svrhu prihvaćanja prijenosa novčanih iznosa u [ESB‑ov mirovinski sustav], za članove koji su dovršili svoje probno razdoblje u ESB‑u.”.
Talijansko pravo
Člankom 1. leggea n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali (Zakon br. 29 o zbrajanju razdoblja osiguranja radnika u svrhu socijalne sigurnosti) od 7. veljače 1979. (GURI br. 40 od 9. veljače 1979., str. 1317.) određuje se:
„Radniku zaposlenom u javnom ili privatnom sektoru koji je prijavljen ili koji je bio prijavljen u obvezno osiguranje u okviru sustava socijalne sigurnosti koje odgovara općem obveznom invalidskom i mirovinskom osiguranju radnikâ kojim upravlja INPS ili koji su doveli do isključenja ili izuzeća od tog osiguranja, priznaje se mogućnost da radi ostvarivanja prava na jedinstvenu mirovinu u bilo kojem trenutku traži zbrajanje svih razdoblja obveznih, dobrovoljnih i fiktivnih doprinosa uplaćenih u okviru navedenih oblika socijalne sigurnosti na temelju prijave u opće obvezno osiguranje i otvaranja odgovarajućih matičnih evidencija osiguranikâ u tom sustavu općeg obveznog osiguranja. U tu svrhu zavod države podrijetla prenosi u navedeno opće obvezno osiguranje iznos doprinosa koji su uplaćeni tom zavodu […].”
Člankom 18. leggea n. 115 - Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’ appartenenza dell’Italia all’Unione europea - Legge europea 2014 (Zakon br. 115 o odredbama za ispunjavanje obveza koje proizlaze iz članstva Italije u Europskoj uniji – Europski zakon iz 2014.) od 29. srpnja 2015. (GURI br. 178 od 3. kolovoza 2015., str. 1.) određuje se:
„1.   Od 1. siječnja 2016. građani Europske unije […] koji su prijavljeni ili koji su bili prijavljeni u opće obvezno invalidsko i mirovinsko osiguranje radnikâ te osiguranje za nadživjele osobe imaju pravo na zbrajanje razdobljâ osiguranja u Uniji s razdobljima osiguranja u međunarodnim organizacijama.
2.   Zbrajanje iz stavka 1., ako je to potrebno za ostvarivanje prava na starosnu mirovinu, mirovinu zbog smanjene radne sposobnosti ili mirovinu za nadživjele osobe, može se zatražiti pod uvjetom da ukupno trajanje razdobljâ osiguranja ostvarenih u skladu s talijanskim zakonodavstvom iznosi najmanje pedeset i dva tjedna i da se razdoblja koja se zbrajaju ne preklapaju.
3.   Zbrajanje razdobljâ osiguranja može se ostvariti na zahtjev dotične osobe koji se podnosi talijanskom institutu nadležnom za socijalnu sigurnost u kojoj je ta osoba ostvarila razdoblja osiguranja. U slučaju da bivši zaposlenik međunarodne organizacije stekne pravo na davanja koja se predviđaju talijanskim zakonodavstvom a da nije potrebno zbrajati razdoblja osiguranja ostvarena u međunarodnoj organizaciji, talijanski institut nadležan za socijalnu sigurnost izračunava mirovinu isključivo na temelju razdoblja osiguranja ostvarenih u okviru talijanskog mirovinskog sustava. U slučaju kada bivši zaposlenik međunarodne organizacije stekne pravo na davanja predviđena talijanskim zakonodavstvom samo na temelju zbrajanja razdobljâ osiguranja ostvarenih u međunarodnoj organizaciji, talijanski institut nadležan za socijalnu sigurnost uzima u obzir razdoblja osiguranja ostvarena u okviru sustava mirovinskog osiguranja međunarodne organizacije, osim onih za koja je isplaćena naknada, kao da su ostvarena u skladu s talijanskim zakonodavstvom, i izračunava iznos davanja isključivo na temelju razdoblja osiguranja ostvarenih u skladu s talijanskim zakonodavstvom.
4.   Mirovinska davanja isplaćena u skladu s ovim člankom smatraju se mirovinama u svim pitanjima koja se odnose na učinke koji proizlaze iz primjene talijanskog zakonodavstva.
5.   Razdoblja zaposlenja u međunarodnoj organizaciji mogu se, s obzirom na to da ne daju pravo na mirovinu na teret mirovinskih fondova te međunarodne organizacije, otkupiti u okviru talijanskog mirovinskog sustava u skladu sa zakonodavstvom kojim se uređuje otkup razdoblja zaposlenja ostvarenih u inozemstvu. Pravo na otkup ostvaruju, među ostalim, nadživjele osobe zaposlenika međunarodne organizacije, pod uvjetima predviđenim pravilima talijanskog instituta nadležnog za socijalnu sigurnost od kojeg se traži otkup.
[...]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Osoba WP član je osoblja ESB‑a od 1. ožujka 2012. Od 1. kolovoza 1982. do 24. veljače 2012. radila je u Italiji u privatnom sektoru kod poslodavca koji joj je uplaćivao obvezne doprinose u mirovinski fond za radnike INPS‑a.
Osoba WP je 12. prosinca 2016. zatražila od INPS‑a prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav aktuarske protuvrijednosti koja odgovara mirovinskim pravima koja su stečena u njezinu korist u okviru tog mirovinskog fonda ili, podredno, kapitalizirane vrijednosti koja proizlazi iz mirovinskih doprinosa uplaćenih u navedeni mirovinski fond, izračunanih na temelju pravila kojima se uređuju mirovine u okviru tog istog fonda.
INPS je odbio zahtjev osobe WP s obrazloženjem da nije moguće izvršiti traženi prijenos zato što ne postoji poseban zakonodavni akt ili bilateralni sporazum sklopljen između ESB‑a i Talijanske Republike. Dana 28. studenoga 2017. osoba WP podnijela je upravnu tužbu protiv odbijanja njezina zahtjeva, koja je odlukom od 11. travnja 2018. proglašena nedopuštenom.
Tužbom podnesenom Tribunale ordinario di Asti (Redovni sud u Astiju, Italija), sudu koji je uputio zahtjev, osoba WP u bitnome je zatražila, kao prvo, da se utvrdi da su INPS i/ili Talijanska Republika bili dužni donijeti sve potrebne mjere za prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav aktuarske protuvrijednosti izračunane primjenom pravila o mirovinama u okviru mirovinskog fonda za radnike INPS‑a, a koja odgovara mirovinskim pravima uspostavljenim u njezinu korist na datum podnošenja navedenog zahtjeva, kao i da se INPS‑u i/ili Talijanskoj Republici naloži da donesu sve potrebne mjere u svrhu tog prijenosa. Podredno, osoba WP zahtijeva da se utvrdi i proglasi obveza INPS‑a i/ili Talijanske Republike da u ESB‑ov mirovinski sustav prenesu aktuarsku protuvrijednost koja odgovara mirovinskim pravima uspostavljenim u njezinu korist u okviru mirovinskog fonda za radnike INPS‑a na ime naknade pretrpljene štete i da se INPS‑u i/ili Talijanskoj Republici stoga naloži da u mirovinski sustav ESB‑a prenesu iznos koji tome odgovara na ime naknade štete.
Sud koji je uputio zahtjev navodi da valja utvrditi treba li odredbe prava Unije, osobito članak 4. stavak 3. UEU‑a, članke 45. i 48. UFEU‑a, članak 11. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i članak 8. Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a tumačiti na način da zaposlenik ESB‑a može zatražiti prijenos u mirovinski sustav ESB‑a mirovinskih prava koja je stekao u zavodu nadležnom za socijalnu sigurnost države članice, neovisno o donošenju nacionalnog pravila za prijenos ili sklapanju posebnog sporazuma između ESB‑a i države članice ili predmetnog nacionalnog zavoda nadležnog za socijalnu sigurnost kojim se utvrđuju načini provedbe tog prijenosa.
U tom pogledu smatra da se iz presude od 4. srpnja 2013., Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, t.
28.
do
30.
) može zaključiti
a contrario
da na temelju prava Unije postoji, u slučaju zaposlenika ESB‑a, pravo na prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav mirovinskih prava koja je on stekao kao zaposlenik koji je radio u jednoj državi članici, s obzirom na to da je, za razliku od Europskog patentnog ureda (EPO) na koje se odnosi ta presuda, ESB institucija Unije. Osim toga, članak 8. Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a ne zahtijeva da nacionalni zavod nadležan za socijalnu sigurnost dade svoje odobrenje za provedbu takvog prijenosa.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev također smatra da se iz presude od 5. prosinca 2013., Časta (
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
, t.
30.
do
32.
) može zaključiti da dotična država članica treba donijeti posebno pravilo kojim se određuje iznos kapitalizirane vrijednosti koji odgovara mirovinskim pravima stečenima u okviru nacionalnog mirovinskog sustava koja treba prenijeti u mirovinski sustav Unije i da se, u nedostatku takvog pravila, ne može pribjeći kriterijima za izračun koji su predviđeni nacionalnim zakonodavstvom ili sporazumima sklopljenima između dotičnog nacionalnog zavoda i drugih tijela Unije.
U tim je okolnostima Tribunale ordinario di Asti (Redovni sud u Astiju) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članke 45. i 48. UFEU‑a, članak 4. UEU‑a, članak 11. Priloga VIII. [Pravilniku o osoblju] i članak 8. Priloga III.a [Uvjetima zaposlenja ESB‑a] tumačiti na način da im se protivi nacionalno zakonodavstvo ili nacionalna upravna praksa koji radniku države članice koji je uplaćivao doprinose nacionalnom zavodu za socijalnu sigurnost i koji trenutačno radi u instituciji Unije, kao što je ESB, ne omogućuju da u mirovinski sustav navedene institucije prenese mirovinske doprinose koje je uplatio u okviru sustava socijalne sigurnosti u svojoj državi?
2.
Treba li, osobito s obzirom na prethodno pitanje, omogućiti prijenos doprinosa, čak i ako ne postoji nacionalni zakonodavni provedbeni akt ili poseban sporazum između države članice radnikova podrijetla ili države u kojoj se nalazi njegov mirovinski fond, s jedne strane, i institucije Unije, s druge strane?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 3. UEU‑a, članke 45. i 48. UFEU‑a, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i članak 8. točku (a) Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a tumačiti na način da im se protivi propis ili upravna praksa države članice koji članu osoblja ESB‑a ne omogućuje da u mirovinski sustav ESB‑a prenese iznos koji odgovara mirovinskim pravima koja je stekao u mirovinskom sustavu te države članice.
Što se tiče članaka 45. i 48. UFEU‑a, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da je građanin Unije koji, nezavisno od mjesta svojeg boravišta i državljanstva, koristi pravo na slobodno kretanje radnika i obavlja svoje zanimanje u državi članici koja nije država njegova podrijetla podliježe primjeni članka 45. UFEU‑a i u slučaju kada ga zapošljava institucija Unije, poput ESB‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2013., Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, t.
25.
i navedenu sudsku praksu).
Ipak, Sud je presudio da iz članka 45. u vezi s člankom 48. UFEU‑a ne proizlazi obveza države članice da za člana osoblja međunarodne organizacije uredi mogućnost prijenosa kapitalizirane vrijednosti prethodno stečenih mirovinskih prava u mirovinski sustav te međunarodne organizacije ni obveza zaključivanja međunarodnog ugovora u tu svrhu (presuda od 4. srpnja 2013., Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, t.
35.
).
Naime, članak 48. prvi stavak UFEU‑a predviđa da Parlament i Vijeće u području socijalne sigurnosti usvajaju „mjere nužne za omogućavanje slobode kretanja radnika, u tu svrhu oni uspostavljaju sustav kojim se […] radnicima migrantima […] jamči”„zbrajanje ukupnog staža koji se uzima u obzir na temelju zakona različitih zemalja radi stjecanja i zadržavanja prava na naknadu i obračun visine naknade”.
Takav sustav zbrajanja staža uveden je Uredbom Vijeća (EEZ) br. 1408/71 od 14. lipnja 1971. o primjeni sustava socijalne sigurnosti na zaposlene osobe, [samozaposlene osobe] i članove njihovih obitelji koji se kreću unutar Zajednice, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom Vijeća (EZ) br. 118/97 od 2. prosinca 1996. (
SL 1997., L 28, str. 1
.), a zatim Uredbom (EZ) br. 883/2004 Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o koordinaciji sustava socijalne sigurnosti (
SL 2004., L 166, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3, str. 160. i ispravak
SL 2020., L 415, str. 88
.).
Iz toga tako proizlazi da UFEU kao i Uredba br. 1408/71, u verziji izmijenjenoj i ažuriranoj Uredbom br. 118/97 i Uredba br. 883/2004 nisu predvidjeli niti predviđaju pravila o prijenosu kapitalizirane vrijednosti već stečenih mirovinskih prava, ali se temelje na načelu zbrajanja razdoblja staža, kao što to proizlazi iz članka 48. UFEU‑a, kako se provodi navedenim uredbama (vidjeti u tom smislu presudu od 4. srpnja 2013., Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, t.
33.
).
Posljedično, osoba u situaciji tužitelja iz glavnog postupka ne može se pozivati na članke 45. i 48. UFEU‑a i navedene uredbe kako bi joj se dopustilo da zatraži prijenos mirovinskih prava koja je stekla u INPS‑u u mirovinski sustav ESB‑a.
Činjenica, koju navodi sud koji je uputio zahtjev, da, za razliku od EPO‑a, o kojem je bila riječ u predmetu u kojem je donesena presuda od 4. srpnja 2013., Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
), ESB jest institucija Unije, ne može opravdati drukčije tumačenje.
Naime, iako je točno da je Sud u točki 29. presude od 4. srpnja 2013., Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
), podsjetio na to da EPO nije institucija ili tijelo Unije, to se podsjećanje odnosi samo na objašnjenje razloga zbog kojeg se mogućnost, dodijeljena na temelju Pravilnika o osoblju, da se kapitalizirana vrijednost koja predstavlja mirovinska prava stečena na temelju prethodnog rada ne može proširiti na dužnosnike EPO‑a i na odnose između EPO‑a i države članice.
Međutim, kao u slučaju članova osoblja EPO‑a, Pravilnik o osoblju i osobito njegov članak 11. Priloga VIII. ne primjenjuje se na članove osoblja ESB‑a.
Naime, članovi osoblja ESB‑a nisu imenovani dužnosnicima Unije pod uvjetima predviđenima u članku 1.a stavku 1. Pravilnika o osoblju, tako da se, kao što to proizlazi iz zajedničkog tumačenja te odredbe i članka 1. Pravilnika o osoblju, on na njih ne primjenjuje.
Članovi osoblja ESB‑a nisu zaposleni ni na temelju ugovora sklopljenog s Unijom, tako da se, u skladu s člankom 1. CEOS‑a, on na njih ne primjenjuje. Zapošljava ih ESB, koji, kao što to predviđa članak 282. stavak 3. prva rečenica UFEU‑a, ima vlastitu pravnu osobnost, različitu od pravne osobnosti Unije.
Uređenje koje se primjenjuje na osoblje ESB‑a utvrđuje njegovo Upravno vijeće, u skladu s člankom 36. Protokola o ESSB‑u i ESB‑u te je sada utvrđen u Uvjetima zaposlenja ESB‑a.
Točno je da se tim uvjetima u članku 8. točki (a) Priloga III.a predviđa da ESB sklapa sporazume i donosi mjere u skladu s, među ostalim, drugim mirovinskim sustavima ili vladama u svrhu prijenosa novčanih iznosa u ESB‑ov mirovinski sustav za članove njegova osoblja koji su dovršili svoje probno razdoblje u ESB‑u.
Međutim, ta odredba ne može državama članicama nametnuti obvezu sklapanja takvih sporazuma i pristajanja na prijenos mirovinskih prava koja je član osoblja ESB‑a stekao u svojem nacionalnom mirovinskom sustavu u mirovinski sustav ESB‑a.
Za razliku od Pravilnika o osoblju koji, kao propis koji je u cijelosti obvezujuć i izravno primjenjiv u svim državama članicama, također obvezuje države članice u mjeri u kojoj je njihova suradnja nužna za njegovu provedbu (vidjeti u tom smislu presudu od 20. listopada 1981., Komisija/Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
, t.
8.
i
9.
), Uvjeti zaposlenja ESB‑a nisu usvojeni zakonodavnim aktom i stoga ne mogu sami po sebi stvarati obveze za države članice.
Naime, ESB može donositi zakonodavne akte samo u mjeri potrebnoj za obavljanje zadaća navedenih u članku 132. stavku 1. prvoj alineji UFEU‑a, koje nemaju nikakve veze s mirovinskim sustavom njegovog osoblja.
Činjenica da se protokol o povlasticama i imunitetima primjenjuje i na ESB, kao što je to predviđeno njegovim člankom 22. prvim stavkom, ne može opravdati drukčiji zaključak. Naime, iako članak 14. tog protokola predviđa da Parlament i Vijeće uredbama utvrđuju program prava iz socijalne sigurnosti za dužnosnike i ostale službenike Unije, činjenica je da na temelju te odredbe nije donesena nijedna uredba kako bi se predvidio prijenos mirovinskih prava koja su članovi osoblja Unije stekli u mirovinskim sustavima država članica u mirovinski sustav ESB‑a.
Ni članak 9. točka (c) Uvjeta zaposlenja ESB‑a, kojim se predviđa da se radi tumačenja prava i obveza predviđenih tim uvjetima trebaju uzeti u obzir načela sadržana u propisima, pravilima i sudskoj praksi koji se primjenjuju na osoblje drugih institucija Unije, ne može dovesti do drukčijeg zaključka.
Naime, kao što je to istaknuto u točki 37. ove presude, navedeni uvjeti ne stvaraju nikakvu obvezu za države članice koja bi mogla biti predmetom takvog tumačenja.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da, u trenutačnom stanju prava Unije, ako ne postoji sporazum sklopljen između ESB‑a i dotične države članice, ta država članica nije dužna predvidjeti mogućnost da član osoblja ESB‑a zatraži prijenos mirovinskih prava koja je stekao u mirovinskom sustavu navedene države članice u mirovinski sustav ESB‑a. Iz toga proizlazi da, u nedostatku takvog sporazuma između ESB‑a i dotične države članice, pravo Unije, u trenutačnom stanju, ne predviđa subjektivno pravo člana osoblja ESB‑a da zatraži prijenos mirovinskih prava koja je stekao u mirovinskom sustavu navedene države članice u mirovinski sustav ESB‑a.
Međutim, valja istaknuti, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 62. svojeg mišljenja, da iz očitovanja podnesenih Sudu proizlazi da je ESB već 2005. od talijanskih tijela zatražio sklapanje sporazuma o prijenosu mirovinskih prava koja su članovi njegova osoblja stekli u talijanskom mirovinskom sustavu u mirovinski sustav ESB‑a. U tu je svrhu ESB dostavio nacrt takvog sporazuma INPS‑u. Međutim, nije sklopljen nikakav sporazum jer Talijanska Republika nije poduzela potrebne mjere za njegovo sklapanje.
U tim okolnostima, kako bi se sudu koji je uputio zahtjev dao koristan odgovor, valja ispitati eventualne obveze koje proizlaze iz prava Unije za državu članicu kojoj ESB predlaže sklapanje sporazuma o prijenosu mirovinskih prava.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da članak 4. UEU‑a, na koji se odnosi prvo prethodno pitanje, u stavku 3. utvrđuje načelo lojalne suradnje između Unije i njezinih država članica, na temelju kojeg su države članice dužne, među ostalim, olakšati ostvarenje zadaća Unije i suzdržati se od svake mjere koja bi mogla ugroziti postizanje njezinih ciljeva (vidjeti u tom smislu presudu od 30. studenoga 2021., LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
, t.
95.
).
Nemogućnost prijenosa u mirovinski sustav institucije Unije mirovinskih prava stečenih u mirovinskom sustavu države članice mogao bi otežati zapošljavanje u toj instituciji osoblja s određenim stažem iz te države članice, s obzirom na to da bi ih takav prijelaz u službu navedene institucije, u slučaju nepostojanja takvog prijenosa, mogao u cijelosti ili djelomično lišiti prava na starosnu mirovinu koja bi mogli ostvarivati da nisu prihvatili stupanje u službu Unije (vidjeti u tom smislu presude od 20. listopada 1981., Komisija/Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
, t.
19.
, i od 4. veljače 2021., Ministre de la Transition écologique et solidaire i Ministre de l’Action et des Comptes publics,
C‑903/19
,
EU:C:2021:95
, t.
34.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, kao što je to nezavisni odvjetnik podsjetio u točki 63. svojeg mišljenja, gotovo sve države članice ekonomske i monetarne unije sklopile su, u nekim slučajevima odavno, sporazume s ESB‑om kako bi se omogućio prijenos mirovinskih prava koja su članovi osoblja ESB‑a stekli u svojim nacionalnim sustavima u mirovinski sustav ESB‑a.
U takvoj situaciji, kao što je to nezavisni odvjetnik u bitnome istaknuo u točki 58. svojeg mišljenja, članovi osoblja ESB‑a koji su stekli mirovinska prava u sustavu države članice koja još nije sklopila takav sporazum s ESB‑om bili bi, bez očitog opravdanja, u nepovoljnijem položaju od svojih kolega državljana države članice koja je s ESB‑om sklopila takav sporazum, što bi moglo dovesti do njihova nejednakog tretmana i time naštetiti dobrom funkcioniranju te institucije.
U ovom slučaju valja primijetiti da je ESB, kad je riječ o prijenosu mirovinskih prava koja su zaposlenici ESB‑a stekli u zavodu za socijalnu sigurnost države članice u mirovinski sustav ESB‑a, pokazao interes za sklapanje sporazuma kojima se upravo predviđa takav prijenos.
S obzirom na razmatranja iznesena u točkama 47. do 50. ove presude, valja zaključiti da načelo lojalne suradnje, utvrđeno u članku 4. stavku 3. UEU‑a, podrazumijeva obvezu, za državu članicu, suradnje s ESB‑om u cilju sklapanja sporazuma o prijenosu mirovinskih prava koja su članovi njezina osoblja stekli u mirovinskom sustavu te države članice u mirovinski sustav ESB‑a.
Doduše, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 60. svojeg mišljenja, načelo lojalne suradnje ne može se tumačiti na način da obvezuje državu članicu da prihvati svaki nacrt sporazuma koji ESB eventualno pripremi. Ipak, država članica mora aktivno i u dobroj vjeri sudjelovati u pregovorima s ESB‑om s ciljem sklapanja sporazuma s njim nakon otvaranja pregovora kako bi se uklonile moguće postojeće prepreke, uključujući u pogledu određivanja prikladne metode za izračun iznosa koji odgovara pravima koje treba prenijeti.
Iz svih prethodnih razmatranja proizlazi da na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članke 45. i 48. UFEU‑a, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i članak 8. točku (a) Priloga III.a Uvjetima zaposlenja ESB‑a treba tumačiti na način da im se, u slučaju nepostojanja sporazuma između ESB‑a i predmetne države članice, ne protivi propis ili upravna praksa te države članice koji ne omogućuje članu osoblja ESB‑a da prenese u mirovinski sustav ESB‑a iznos koji odgovara mirovinskim pravima koja je stekao u mirovinskom sustavu te države članice. Međutim, članak 4. stavak 3. UEU‑a, na temelju načela lojalne suradnje utvrđenog tom odredbom, zahtijeva da država članica kojoj ESB predlaže sklapanje sporazuma na temelju tog članka 8. Priloga III.a o prijenosu u njegov mirovinski sustav mirovinskih prava koja su članovi njegova osoblja stekli u mirovinskom sustavu te države članice aktivno i u dobroj vjeri sudjeluje u pregovorima čiji je cilj sklapanje takvog sporazuma s ESB‑om nakon otvaranja pregovora.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pravo Unije tumačiti na način da se njime sudu države članice pred kojim je član osoblja ESB‑a pokrenuo postupak dopušta da naloži prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav mirovinskih prava koja je zainteresirana osoba stekla u mirovinskom sustavu te države članice, čak i ako ne postoji odredba nacionalnog prava ili sporazum sklopljen između dotične države članice i ESB‑a kojim se predviđa takav prijenos.
U tom pogledu valja istaknuti da je, prema sudskoj praksi Suda, mogućnost prijenosa mirovinskih prava, predviđena člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, svojstvo subjektivnog prava koje proizlazi iz Pravilnika o osoblju i na koje se može pozivati kako u odnosu na države članice tako i u odnosu na institucije Unije (presuda od 14. lipnja 1990., Weiser,
C‑37/89
,
EU:C:1990:254
, t.
12.
i navedena sudska praksa).
Međutim, iz točaka 32. i 43. ove presude proizlazi, s jedne strane, da se članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne primjenjuje na članove osoblja ESB‑a i, s druge strane, da prijenos mirovinskih prava koja je član njegova osoblja stekao u mirovinskom sustavu države članice u mirovinski sustav ESB‑a pretpostavlja sklapanje sporazuma između ESB‑a i te države članice.
Iz toga slijedi da, ako ESB i dotična država članica ne sklope takav sporazum, sud te države članice pred kojim je postupak pokrenuo član osoblja ESB‑a koji je stekao mirovinska prava u mirovinskom sustavu navedene države članice ne može naložiti prijenos navedenih prava u mirovinski sustav ESB‑a.
Ipak iz odgovora na prvo pitanje razvidno je da za državu članicu, kojoj je ESB predložio sklapanje sporazuma o prijenosu mirovinskih prava, postoji obveza, koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, da aktivno i u dobroj vjeri sudjeluje u pregovorima s ESB‑om na način da se postigne sporazum.
Ako nadležni sud dotične države članice smatra da nadležna tijela te države članice, zbog svoje ravnodušnosti prema otvaranju pregovora s ESB‑om u cilju sklapanja sporazuma o prijenosu mirovinskih prava koja su članovi njegova osoblja stekli u mirovinskom sustavu te države članice u mirovinski sustav ESB‑a, nisu poštovala tu obvezu, na njemu je da u skladu s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti kako proizlaze iz sudske prakse Suda (vidjeti među ostalim presudu od 26. lipnja 2019., Craeynest i dr.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
, t.
54.
), poduzme sve učinkovite mjere predviđene primjenjivim nacionalnim postupovnim pravilima, kako bi ta tijela aktivno i u dobroj vjeri sudjelovala u pregovorima s ESB‑om s ciljem sklapanja takvog sporazuma.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da pravo Unije treba tumačiti na način da sudu države članice pred kojim je član osoblja ESB‑a pokrenuo postupak ne dopušta da naloži prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav mirovinskih prava koja je zainteresirana osoba stekla u mirovinskom sustavu te države članice, ako ne postoji odredba nacionalnog prava ili sporazum sklopljen između dotične države članice i ESB‑a kojim se predviđa takav prijenos. S druge strane, kada zbog povrede obveze koju ima ta država članica, koja proizlazi iz načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, da aktivno i u dobroj vjeri sudjeluje u pregovorima s ESB‑om u cilju sklapanja sporazuma o prijenosu mirovinskih prava, taj član osoblja ESB‑a ne može prenijeti u mirovinski sustav ESB‑a mirovinska prava koja je stekao u okviru mirovinskog sustava navedene države članice, ta odredba zahtijeva da takav sud poduzme sve mjere predviđene nacionalnim postupovnim pravilima kako bi osigurao poštovanje te obveze nadležnog nacionalnog tijela.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članke 45. i 48. UFEU‑a, članak 11., stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za dužnosnike Europske unije i članak 8. točku (a) Priloga III.a Odluci Europske središnje banke od 9. lipnja 1998. o donošenju uvjeta zapošljavanja za osoblje Europske središnje banke, kako je izmijenjena 31. ožujka 1999.
treba tumačiti na način da im se:
ne protivi, ako ne postoji sporazum sklopljen između Europske središnje banke (ESB) i dotične države članice, propis ili upravna praksa te države članice koji ne omogućuje članu osoblja ESB‑a da prenese u mirovinski sustav ESB‑a iznos koji odgovara mirovinskim pravima koja je stekao u mirovinskom sustavu navedene države članice.
Međutim, članak 4. stavak 3. UEU‑a, na temelju načela lojalne suradnje utvrđenog tom odredbom, zahtijeva da država članica kojoj ESB predlaže sklapanje sporazuma na temelju tog članka 8. točke (a) Priloga III.a o prijenosu u njegov mirovinski sustav mirovinskih prava koja su članovi njegova osoblja stekli u mirovinskom sustavu te države članice aktivno i u dobroj vjeri sudjeluje u pregovorima čiji je cilj sklapanje takvog sporazuma s ESB‑om nakon otvaranja pregovora.

2.
Pravo Unije treba tumačiti na način da sudu države članice pred kojim je član osoblja Europske središnje banke (ESB) pokrenuo postupak ne dopušta da naloži prijenos u ESB‑ov mirovinski sustav mirovinskih prava koja je zainteresirana osoba stekla u mirovinskom sustavu te države članice, ako ne postoji odredba nacionalnog prava ili sporazum sklopljen između dotične države članice i ESB‑a kojim se predviđa takav prijenos. S druge strane, kada zbog povrede obveze koju ima ta država članica, koja proizlazi iz načela lojalne suradnje utvrđenog u članku 4. stavku 3. UEU‑a, da aktivno i u dobroj vjeri sudjeluje u pregovorima s ESB‑om u cilju sklapanja sporazuma o prijenosu mirovinskih prava, taj član osoblja ESB‑a ne može prenijeti u mirovinski sustav ESB‑a mirovinska prava koja je stekao u okviru mirovinskog sustava navedene države članice, ta odredba zahtijeva da takav sud poduzme sve mjere predviđene nacionalnim postupovnim pravilima kako bi osigurao poštovanje te obveze nadležnog nacionalnog tijela.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: talijanski