CELEX: 62020CJ0238
Begäran om förhandsavgörande
Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna
Artikel 17
Rätt till egendom
Direktiv 2009/147/EG
Ersättning för skador på vattenbruk som orsakats av skyddade vilda fåglar i ett Natura 2000-område
Ersättningen täcker inte de skador som faktiskt uppstått
Artikel 107.1 FEUF
Statligt stöd
Begreppet fördel
Villkor
Förordning (EU) nr 717/2014
Regel om stöd av mindre betydelse

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 17.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan), artiklarna 107 och 108 FEUF och artikel 3.2 i kommissionens förordning (EU) nr 717/2014 av den 27 juni 2014 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 [FEUF] på stöd av mindre betydelse inom fiskeri- och vattenbrukssektorn (
EUT L 190, 2014, s. 45
).
Begäran har framställts i ett mål mellan ”Sātiņi-S” SIA och Dabas aizsardzības pārvalde (miljömyndigheten, Lettland), angående myndighetens beslut att inte bevilja ”Sātiņi-S” SIA ersättning för de skador som vilda fåglar orsakat företagets anläggning för vattenbruk i ett Natura 2000-område, med motiveringen att ”Sātiņi-S” SIA redan hade erhållit det högsta belopp som företaget kunde beviljas med hänsyn till regeln om stöd av mindre betydelse inom området för statligt stöd.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Direktiv 92/43/EEG
Artikel 6.2 i rådets direktiv 92/43/EEG av den 21 maj 1992 om bevarande av livsmiljöer samt vilda djur och växter (
EGT L 206, 1992, s. 7
; svensk specialutgåva, område 15, volym 11, s. 114) (nedan kallat livsmiljödirektivet) har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall i de särskilda bevarandeområdena vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.”
Direktiv 2009/147/EG
Artikel 4.4 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/147/EG av den 30 november 2009 om bevarande av vilda fåglar (
EUT L 20, 2010, s. 7
) (nedan kallat fågeldirektivet) har följande lydelse:
”Med avseende på de skyddsområden som avses i punkterna 1 och 2 ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att undvika förorening och försämring av livsmiljöer samt störningar som påverkar fåglarna, i den mån denna påverkan inte saknar betydelse för att uppnå syftet med denna artikel. Medlemsstaterna ska även utanför dessa skyddsområden sträva efter att undvika förorening och försämring av livsmiljöer.”
I artikel 5 i detta direktiv föreskrivs följande:
”Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 7 och 9 ska medlemsstaterna vidta nödvändiga åtgärder för att införa ett generellt system för skydd av samtliga de fågelarter som avses i artikel 1, där särskilt följande ska förbjudas:
a)
Att avsiktligt döda eller fånga sådana fåglar oavsett vilken metod som används.
b)
Att avsiktligt förstöra eller skada deras bon och ägg eller bortföra deras bon.
c)
Att samla in fågelägg i naturen och behålla dessa, även om de är tomma.
d)
Att avsiktligt störa dessa fåglar, särskilt under deras häcknings- och uppfödningsperiod, i den mån dessa störningar inte saknar betydelse för att uppnå syftet med detta direktiv.
e)
Att förvara fåglar av sådana arter som inte får jagas eller fångas.”
Förordning nr 717/2014
I skäl 15 i förordning nr 717/2014 föreskrivs följande:
”Med hänsyn till behovet av insyn, likabehandling och effektiv kontroll bör denna förordning endast tillämpas på stöd av mindre betydelse för vilket det är möjligt att i förväg räkna ut den exakta bruttobidragsekvivalenten utan att en riskbedömning behöver göras (nedan kallat genomsynligt stöd). En sådan exakt beräkning kan till exempel göras för bidrag, räntesubventioner och begränsade skattelättnader eller andra instrument som föreskriver en övre gräns som garanterar att det relevanta taket inte överskrids. En övre gräns innebär att så länge som det exakta stödbeloppet inte är känt eller ännu inte är känt måste den berörda medlemsstaten anta att beloppet motsvarar den övre gränsen för att garantera att flera stödåtgärder sammantaget inte överskrider det tak som föreskrivs i den här förordningen och för att tillämpa reglerna om kumulering.”
I artikel 1 i förordningen, med rubriken ”Tillämpningsområde”, föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning gäller statligt stöd till företag inom fiskeri- och vattenbrukssektorn, med undantag för följande:
a)
Stöd vars storlek fastställs på grundval av priset på eller mängden av produkter som köps in eller släpps ut på marknaden.
b)
Stöd till exportrelaterad verksamhet riktad mot tredjeländer eller medlemsstater, det vill säga stöd som är direkt knutet till exporterade volymer, till upprättandet eller driften av ett distributionsnät eller till andra löpande utgifter som har samband med exportverksamhet.
c)
Stöd som är avhängigt av att inhemska produkter används framför importerade.
d)
Stöd för inköp av fiskefartyg.
e)
Stöd till modernisering eller byte av fiskefartygs huvud- eller hjälpmotorer.
f)
Stöd till verksamhet som ökar ett fartygs fiskekapacitet eller utrustning som ökar ett fartygs förmåga att lokalisera fisk.
g)
Stöd till konstruktion av nya fiskefartyg eller import av fiskefartyg.
h)
Stöd för tillfälligt eller permanent upphörande med fiskeverksamhet, såvida detta inte särskilt föreskrivs i [Europaparlamentets och rådets] förordning (EU) nr 508/2014 [av den 15 maj 2014 om Europeiska havs- och fiskerifonden och om upphävande av rådets förordningar (EG) nr 2328/2003, (EG) nr 861/2006, (EG) nr 1198/2006 och (EG) nr 791/2007 och Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1255/2011 (
EUT L 149, 2014, s. 1
)].
i)
Stöd till experimentellt fiske.
j)
Stöd för överföring av äganderätten till ett företag.
k)
Stöd till direkt utsättning, utom om detta uttryckligen fastställs som en bevarandeåtgärd i en unionsrättsakt eller görs i vetenskapligt syfte.
2.   Om ett företag är verksamt inom fiskeri- och vattenbrukssektorn och inom en eller flera sektorer eller har andra verksamheter som omfattas av [kommissionens] förordning (EU) nr 1407/2013 [av den 18 december 2013 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 [FEUF] på stöd av mindre betydelse (
EUT L 352, 2013, s. 1
)] ska den förordningen tillämpas på stöd som beviljas för de sistnämnda sektorerna eller verksamheterna, under förutsättning att den berörda medlemsstaten på lämpligt sätt, till exempel genom åtskillnad mellan verksamheterna eller uppdelning av kostnaderna, kan garantera att verksamheterna inom fiskeri- och vattenbrukssektorn inte åtnjuter stöd av mindre betydelse som beviljas i enlighet med den förordningen.
3.   Om ett företag är verksamt både inom fiskeri- och vattenbrukssektorn och inom primärproduktionen av jordbruksprodukter som omfattas av kommissionens förordning (EU) nr 1408/2013 [av den 18 december 2013 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 [FEUF] på stöd av mindre betydelse inom jordbrukssektorn (
EUT L 352, 2013, s. 9
)] ska denna förordning tillämpas på stöd som beviljas för den förstnämnda sektorn, under förutsättning att den berörda medlemsstaten på lämpligt sätt, till exempel genom åtskillnad mellan verksamheterna eller uppdelning av kostnaderna, kan garantera att primärproduktionen av jordbruksprodukter inte åtnjuter stöd av mindre betydelse som beviljas i enlighet med denna förordning.”
Artikel 3 i denna förordning har rubriken ”Stöd av mindre betydelse”. I artikel 3.1–3.3 anges följande:
”1.   Stödåtgärder ska inte anses uppfylla samtliga kriterier i artikel 107.1 [FEUF] och ska därför inte omfattas av anmälningsskyldigheten enligt artikel 108.3 [FEUF], om de uppfyller villkoren i denna förordning.
2.   Det totala stödet av mindre betydelse per medlemsstat till ett enda företag inom fiskeri- och vattenbrukssektorn får inte överstiga 30000 euro under en period av tre beskattningsår.
3.   Det kumulerade stöd av mindre betydelse som beviljas företag verksamma inom fiskeri- och vattenbrukssektorn under en period på tre beskattningsår får inte överstiga den nationella övre gräns som fastställs i bilagan.”
I artikel 4 i förordningen, med rubriken ”Beräkning av bruttobidragsekvivalenten”, föreskrivs följande:
”1.   Denna förordning ska endast tillämpas på stöd för vilket det är möjligt att i förväg beräkna den exakta bruttobidragsekvivalenten utan att göra någon riskbedömning (nedan kallat genomsynligt stöd).
2.   Stöd som ingår i bidrag och räntesubventioner ska anses vara genomsynligt stöd av mindre betydelse.
…
7.   Stöd som ingår i andra instrument ska betraktas som genomsynligt stöd av mindre betydelse om instrumentet föreskriver ett tak som garanterar att det relevanta taket inte överskrids.”
Lettisk rätt
Artikel 4 i Sugu un biotopu aizsardzības likums (lag om bevarande av arter och livsmiljöer) av den 16 mars 2000 (
Latvijas Vēstnesis
, 2000, nr 121/122), har rubriken ”Ministerrådets befogenheter”. I artikel 4 led 6 föreskrivs följande:
”Ministerrådet ska fastställa
…
6) metoder för att beräkna summan av de förluster som vållats användare av mark till följd av allvarliga skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas, och de minimikrav som skyddsåtgärderna för att undvika skador måste uppfylla.
…”
I artikel 10 i denna lag, med rubriken ”Markägares och markanvändares rätt till ersättning”, föreskrivs följande:
”1.   Markägare eller användare har rätt till ersättning från statliga medel som är avsedda för detta, för allvarliga skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas, förutsatt att de har vidtagit nödvändiga skyddsåtgärder och infört miljövänliga metoder för att förebygga eller minska skadorna, i enlighet med sin kunskap, förmåga och praktiska kapacitet. Markägare eller användare har inte rätt att erhålla ersättning om denne uppsåtligen har bidragit till att vålla skadan eller till att öka skadans omfattning i syfte att erhålla ersättning.
…
3.   Ersättning för allvarliga skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas ska inte utgå om markens ägare eller användare har mottagit andra statliga, kommunala eller EU-stöd som direkt eller indirekt föreskrivs för samma begränsningar av den ekonomiska verksamheten eller för samma skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas, för vilka det föreligger rätt till ersättning i lagar och andra rättsliga föreskrifter, eller om sökanden mottar stöd i enlighet med [förordning nr 508/2014].”
Artikel 5 i Lauksaimniecības en lauku attīstības likums (lag om jordbruk och landsbygdsutveckling) av den 7 april 2004 (
Latvijas Vēstnesis
, 2004, nr 64) har rubriken ”Statligt stöd och EU-stöd”. I artikel 5.7 föreskrivs följande:
”Ministerrådet ska fastställa metoder för förvaltning och kontroll av stöd som beviljas av staten och Europeiska unionen till jordbruk, landsbygdsutveckling och fiske.”
I Ministru kabineta noteikumi Nr. 558, ”De minimis atbalsta uzskaites un piešķiršanas kārtība zvejniecības un akvakultūras nozarē” (ministerrådets dekret nr 558 om metoder för redovisning och beviljande av stöd av mindre betydelse inom fiskeri- och vattenbrukssektorn), av den 29 september 2015 (
Latvijas Vēstnesis
, 2015, nr 199), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, anges följande:
”Punkt 1: I detta dekret fastställs metoder för redovisning och beviljande av stöd av mindre betydelse inom fiskeri- och vattenbrukssektorn, i enlighet med [förordning nr 717/2014].
Punkt 2: För att erhålla stöd av mindre betydelse i enlighet med vad som fastställs i artiklarna 3, 4 och 5 i förordning nr 717/2014, ska sökanden lämna in en ansökan om stöd av mindre betydelse till den beviljande myndigheten (bilaga 1) (nedan kallad ansökan). Ansökan ska innehålla uppgift om stöd av mindre betydelse som sökanden har mottagit under innevarande år och de två föregående beskattningsåren samt stöd av mindre betydelse som sökanden förväntar sig att erhålla, oavsett hur stödet beviljas och vem som beviljar det. Vid kumulering av stöd av mindre betydelse ska sökanden dessutom tillhandahålla information om övriga stöd som har mottagits för projektet i fråga för samma stödberättigande kostnader. Vid tillhandahållandet av information om stöd av mindre betydelse och andra planerade statliga stöd, ska sökanden ange sådana stöd som denne har ansökt om men som den stödbeviljande myndigheten ännu inte har uttalat sig om. Om den som söker stöd av mindre betydelse aldrig tidigare har erhållit denna typ av stöd, ska relevanta uppgifter lämnas i ansökan.”
I Ministru kabineta noteikumi Nr. 353, ”Kārtība, kādā zemes īpašniekiem vai lietotājiem nosakāmi to zaudējumu apmēri, kas saistīti ar īpaši aizsargājamo nemedījamo sugu un migrējošo sugu dzīvnieku nodarītajiem būtiskiem postījumiem, un minimālās aizsardzības pasākumu prasības postījumu novēršanai” (ministerrådets dekret nr 353 om metoder för att fastställa summan av de förluster som vållats ägare eller användare av mark till följd av allvarliga skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas, och de minimikrav som skyddsåtgärderna för att undvika skador måste uppfylla), av den 7 juni 2016 (
Latvijas Vēstnesis
, 2016, nr 111), i den lydelse som är tillämplig i det nationella målet, anges följande:
”Punkt 1: I detta dekret fastställs följande:
1.1. Metoden för att fastställa summan av de förluster som vållats ägare eller användare av mark till följd av allvarliga skador orsakade av djur av migrerande arter och särskilt skyddade arter som inte får jagas (nedan kallade förluster).
…
Punkt 39: Myndigheten ska, när den fattar beslut om beviljande av ersättning, uppfylla följande krav:
39.1 Bevilja ersättningen med iakttagande av de begränsningar som gäller för sektorer och verksamheter som nämns i artikel 1.1 i [förordning nr 1408/2013] eller i artikel 1.1 i [förordning nr 717/2014],
39.2. Kontrollera att ersättningsbeloppet inte medför att det sammanlagda stödet av mindre betydelse under beskattningsåret i fråga och de två föregående beskattningsåren överstiger det tak för stöd av mindre betydelse som fastställs i artikel 3.2 i förordning nr 1408/2013 (ekonomiska aktörer inom den primära produktionen av jordbruksprodukter) eller i artikel 3.2 i förordning nr 717/2014 (ekonomiska aktörer inom fiskeri- och vattenbrukssektorn …). Vid fastställandet av ersättningsbeloppet, ska det mottagna stödet av mindre betydelse uppskattas i förhållande till ett enda företag. Med ett enda företag avses ett sådant företag som uppfyller kriterierna i artikel 2.2 i förordning nr 1408/2013 och i artikel 2.2 i förordning nr 717/2014.
Punkt 40: Inom två månader från det att summan av förlusterna har fastställts ska [den behöriga] tjänstemannen fatta antingen ett beslut om beviljande av ersättning med fastställelse av ersättningsbeloppet eller ett beslut om avslag.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
År 2002 förvärvade Sātiņi-S två fastigheter med en sammanlagd yta på 687 hektar, varav 600,70 hektar dammar, i ett naturreservat, vilken år 2005 upptogs i nätverket Natura 2000 i Lettland.
År 2017 lämnade Sātiņi-S in en ansökan till miljöskyddsmyndigheten om ersättning för skador som orsakats företagets vattenbruk av fåglar och andra skyddade djur. Myndigheten avslog ansökan med motiveringen att Sātiņi-S redan hade beviljats stöd av mindre betydelse till ett totalt belopp om 30000 euro under en period av tre beskattningsår i enlighet med artikel 3.2 i förordning nr 717/2014.
Sātiņi-S överklagade detta beslut och gjorde gällande att ersättningen för skador som orsakats vattenbruket av skyddade djur, på grund av dess karaktär av kompensation, inte utgjorde statligt stöd. Sātiņi-S:s överklagande avslogs i första och andra instans. Sātiņi-S överklagade därefter till den hänskjutande domstolen, Augstākā tiesa (Senāts) (Högsta domstolen, Lettland).
Den hänskjutande domstolen frågar sig först huruvida rätten till egendom som garanteras i artikel 17 i stadgan utgör hinder för att den ersättning för förluster på grund av skador som orsakats ett vattenbruk i ett Natura 2000-område av fåglar som skyddas enligt fågeldirektivet är väsentligt lägre än sökandens faktiska förluster. Därefter uppkommer frågan huruvida den ersättning som Sātiņi-S begärt utgör ett statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. Om så är fallet frågar sig den hänskjutande domstolen huruvida det tak för stöd av mindre betydelse på 30000 euro som föreskrivs i artikel 3.2 i förordning nr 717/2014 är tillämpligt.
Mot denna bakgrund beslutade Augstākā tiesa (Senāts) (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och att ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”1)
Tillåter rätten till en skälig ersättning på grund av begränsningen av rätten till egendom som säkerställs i artikel 17 i [stadgan] att den ersättning som en stat beviljar för förluster på grund av skador som orsakas vattenbruk i ett Natura 2000-område av fåglar som skyddas enligt [fågeldirektivet] är väsentligt lägre än de faktiska förlusterna?
2)
Utgör den ersättning som en stat beviljar för förluster på grund av skador som orsakas vattenbruk i ett Natura 2000-område av fåglar som skyddas enligt [fågeldirektivet] ett statligt stöd i den mening som avses i artiklarna 107 och 108 FEUF?
3)
Om den andra frågan besvaras jakande, är det tak på 30000 euro, som fastställs för stöd av mindre betydelse i artikel 3.2 i [förordning nr 717/2014] tillämpligt på en sådan ersättning som avses i det nationella målet?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 17 i stadgan ska tolkas så, att den utgör hinder för att den ersättning som en medlemsstat beviljar för de förluster en ekonomisk aktör åsamkas till följd av skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt fågeldirektivet är väsentligt lägre än denna aktörs faktiska förluster.
Domstolens behörighet
Europeiska kommissionen har gjort gällande att domstolen saknar behörighet att besvara den första frågan. Kommissionen har gjort gällande att utbetalningen av den ersättning som är aktuell i det nationella målet inte utgör en tillämpning av unionsrätten i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, eftersom det inte i vare sig fågeldirektivet eller livsmiljödirektivet föreskrivs någon ersättning för skador på privat egendom, däribland på vattenbruksbassänger, i samband med genomförandet av dessa direktiv. Kommissionen anser att en lösning analog med den som domstolen valde i domen av den 22 maj 2014, Érsekcsanádi Mezőgazdasági (
C‑56/13
,
EU:C:2014:352
), ska ges företräde i förevarande fall, eftersom domstolen i den domen i huvudsak slog fast att den, på grund av att ersättningsskyldigheten i det mål som avgjordes genom den domen inte grundade sig på unionsrätten utan på den nationella lagstiftningen, inte var behörig att bedöma denna nationella lagstiftning mot bakgrund av rätten till ett effektivt rättsmedel, rätten till egendom och näringsfriheten såsom de garanteras i stadgan.
Domstolen erinrar i detta sammanhang om att stadgans tillämpningsområde definieras i artikel 51.1 i stadgan, enligt vilken bestämmelserna i stadgan, vad gäller åtgärder som vidtas av medlemsstaterna, riktar sig till medlemsstaterna endast när dessa tillämpar unionsrätten (dom av den 13 juni 2017, Florescu m.fl.,
C‑258/14
,
EU:C:2017:448
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Medlemsstaterna tillämpar unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, när de, i enlighet med kraven i fågeldirektivet och livsmiljödirektivet, vidtar lämpliga åtgärder för att undvika försämring av livsmiljöerna i de särskilda bevarandeområdena och nödvändiga åtgärder för att införa ett generellt system för skydd av de fågelarter som avses i det förstnämnda direktivet.
Artikel 5 i fågeldirektivet ålägger nämligen medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att införa ett generellt system för skydd av samtliga de fågelarter som avses i artikel 1 i det direktivet.
Vidare föreskrivs i artikel 6.2 i livsmiljödirektivet att medlemsstaterna i de särskilda bevarandeområdena ska vidta lämpliga åtgärder för att förhindra försämring av livsmiljöerna och habitaten för arterna samt störningar av de arter för vilka områdena har utsetts, om sådana störningar kan ha betydande konsekvenser för målen med detta direktiv.
Medlemsstaternas införlivande och genomförande av dessa åtgärder för att skydda fåglarna och deras livsmiljöer har dessutom oundvikligen återverkningar på rätten till egendom för de personer som äger fast egendom belägen inom de berörda områdena, i och med att de, om inte annat, får vidkännas begränsningar i nyttjandet av denna egendom.
Medlemsstaterna tillämpar även unionsrätten, i den mening som avses i artikel 51.1 i stadgan, när de inför system för beviljande av ersättning enligt fågeldirektivet och livsmiljödirektivet.
Enbart den omständigheten att dessa direktiv inte själva innehåller något system för ersättning eller att medlemsstaterna inte är skyldiga att föreskriva en sådan ordning kan inte tolkas så, att artikel 17 i stadgan inte är tillämplig (se, analogt, dom av den 9 juni 2016, Pesce m.fl.,
C‑78/16 och C‑79/16
,
EU:C:2016:428
, punkt
).
Under dessa omständigheter är domstolen behörig att pröva den första frågan.
Prövning i sak
Det ska inledningsvis påpekas att det av ordalydelsen i artikel 17 i stadgan framgår att denna bestämmelse uttryckligen ger rätt till ersättning endast vid förlust av äganderätten, såsom vid expropriation, vilket uppenbarligen inte är fallet här.
Det nationella målet ska i detta hänseende särskiljas från de mål som avgjordes genom domen av den 9 juni 2016, Pesce m.fl. (
C‑78/16 och C‑79/16
,
EU:C:2016:428
), eftersom dessa sistnämnda mål rörde systematisk nedhuggning av träd, nämligen olivträd, och därmed en förlust av äganderätten som sådan till dessa träd. I förevarande fall medför de lagstadgade skyldigheter som begränsar friheten för ägarna av en tillgång som ingår i nätverket Natura 2000 vad gäller valet och genomförandet av åtgärder till skydd för vattenbruk mot skyddade vilda fåglar inte en förlust av äganderätten till denna egendom, utan en begränsning av dess användning, vilken kan regleras i lag om det är nödvändigt för allmänna samhällsintressen, i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 17.1 tredje meningen i stadgan.
När det gäller de begränsningar som kan göras av utövandet av rätten till egendom erinrar domstolen om att den rätt till egendom som garanteras i artikel 17 i stadgan inte är en absolut rättighet och att dess utövande kan bli föremål för inskränkningar för att tillgodose mål av allmänintresse som eftersträvas av unionen (dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår således av artikel 52.1 i stadgan att rätten till egendom kan begränsas under förutsättning att inskränkningarna faktiskt tillgodoser de allmänintressen som eftersträvas och att de, mot bakgrund av det eftersträvade målet, inte medför ett oproportionerligt och oacceptabelt ingrepp som påverkar själva innehållet i den på detta sätt garanterade rättigheten (dom av den 20 september 2016, Ledra Advertising m.fl./kommissionen och ECB,
C‑8/15 P–C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det framgår av domstolens fasta praxis att miljöskydd ingår bland dessa mål av allmänintresse (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 mars 2010, ERG m.fl.,
C‑379/08 och C‑380/08
,
EU:C:2010:127
, punkt
och där angiven rättspraxis). Miljöskydd kan således motivera en begränsning av utövandet av äganderätten (dom av den 15 januari 2013, Križan m.fl.,
C‑416/10
,
EU:C:2013:8
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Vidare, med förbehåll för de eventuella kontroller som det ankommer på den hänskjutande domstolen att göra, förefaller det inte som om att sådana åtgärder som de som är aktuella i det nationella målet, vilka vidtagits i syfte att skydda naturen och miljön med stöd av fågeldirektivet och livsmiljödirektivet, vilka inte utgör hinder för att utöva vattenbruksverksamhet på de berörda jordlotterna, utan endast uppställer villkor för att utöva denna verksamhet i syfte att förhindra att de miljöintressen som skyddas på detta sätt skadas, utan att det utgår någon ersättning till de berörda ägarna, utgör ett orimligt och oacceptabelt ingrepp som påverkar äganderättens själva innehåll (se, analogt, dom av den 10 juli 2003, Booker Aquaculture och Hydro Seafood,
C‑20/00 och C‑64/00
,
EU:C:2003:397
, punkt
).
Även om medlemsstaterna i förekommande fall, i den mån de agerar i enlighet med unionsrätten, kan anse att det är lämpligt att helt eller delvis ersätta ägarna av de jordlotter som påverkas av de bevarandeåtgärder som antagits med stöd av fågeldirektivet och livsmiljödirektivet, går det inte att av detta konstaterande dra slutsatsen att det i unionsrätten föreligger en skyldighet att bevilja sådan ersättning (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juli 2003, Booker Aquaculture och Hydro Seafood,
C‑20/00 och C‑64/00
,
EU:C:2003:397
, punkt
).
Mot bakgrund av dessa överväganden ska den första frågan besvaras enligt följande. Artikel 17 i stadgan ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att den ersättning som en medlemsstat beviljar för de förluster en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt fågeldirektivet är väsentligt lägre än denna aktörs faktiska förluster.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 107 FEUF ska tolkas så, att ersättning som beviljas av en stat för förluster som en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt fågeldirektivet utgör ett statligt stöd i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Enligt domstolens fasta praxis krävs att samtliga följande villkor är uppfyllda för att en åtgärd ska anses utgöra statligt stöd, i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. För det första ska det röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel. För det andra ska denna åtgärd kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. För det tredje ska åtgärden ge mottagaren en selektiv fördel. För det fjärde ska åtgärden snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen (se, bland annat, dom av den 6 mars 2018, kommissionen/FIH Holding och FIH Erhvervsbank,
C‑579/16 P
,
EU:C:2018:159
, punkt
och där angiven rättspraxis). I artikel 107.1 FEUF görs det dessutom inte någon åtskillnad mellan statliga åtgärder med hänsyn till deras orsaker eller syften, utan de definieras i stället med utgångspunkt i vilka verkningar de har (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 juni 2012, kommissionen/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall framgår det av begäran om förhandsavgörande att den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida den ersättning som klaganden i det nationella målet har begärt ska kvalificeras som statligt stöd med hänsyn till dess karaktär av kompensation, eftersom det rör sig om ersättning för skador som orsakat vattenbruket av skyddade djur. Den andra frågan syftar således i huvudsak till att få klarhet i huruvida en ersättning som beviljas av statliga medel, såsom den som är aktuellt i det nationella målet, ger mottagaren en fördel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, med hänsyn till dess påstådda karaktär av kompensation.
Det följer i detta hänseende av domstolens fasta praxis att åtgärder, oavsett form, som direkt eller indirekt kan gynna företag eller som kan anses ge det mottagande företaget en ekonomisk fördel som detta inte skulle ha erhållit under normala marknadsmässiga förhållanden betraktas som stöd (dom av den 4 mars 2021, kommissionen/Fútbol Club Barcelona,
C‑362/19 P
,
EU:C:2021:169
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Beviljade fördelar kan dessutom omfatta inte enbart konkreta förmåner som subventioner, lån och förvärv av kapitalandelar i företag, utan även åtgärder som på olika sätt minskar de kostnader som normalt belastar ett företags budget och som därigenom, utan att det är fråga om subventioner i strikt bemärkelse, är av samma beskaffenhet och har identiska effekter (dom av den 1 juli 2008, Chronopost och La Poste/UFEX m.fl.,
C‑341/06 P och C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
, punkt
och där angiven rättspraxis). Begreppet ”kostnader som normalt belastar ett företags budget” innefattar bland annat sådana extra kostnader som företagen måste bära på grund av skyldigheter enligt lag eller andra föreskrifter eller avtal som är tillämpliga på en ekonomisk verksamhet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 30 juni 2016, Belgien/kommissionen,
C‑270/15 P
,
EU:C:2016:489
, punkterna
och
).
Av detta följer, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 40 i sitt förslag till avgörande, att frågan huruvida det föreligger en fördel som beviljats genom en statlig åtgärd inte påverkas av att en sådan åtgärd har karaktär av kompensation, eftersom den syftar till att avhjälpa de förluster som en ekonomisk aktör har lidit till följd av en skyldighet som följer av unionsrättsliga bestämmelser eller, såsom är fallet i det nationella målet, till att ersätta en sådan aktör för skador som dennes företag åsamkats till följd av naturliga händelser inom ramen för dess normala verksamhet.
Kostnaderna för att iaktta lagstadgade skyldigheter som syftar till att skydda miljön, bland annat den vilda faunan, och för att täcka ansvaret för de skador som denna kan orsaka ett företag inom vattenbrukssektorn, såsom det företag som är aktuellt i det nationella målet, ingår nämligen bland de normala driftskostnaderna för ett sådant företag. Beviljandet av ersättning för skada som åsamkats företaget av skyddade djur utgör således en ekonomisk fördel som det berörda företaget i princip inte kan göra anspråk på under normala marknadsvillkor.
Den hänskjutande domstolen vill emellertid även få klarhet i huruvida sådan ersättning som är i fråga i det nationella målet ska undantas från kvalificeringen som statligt stöd eftersom den syftar till att kompensera för en skada som de berörda aktörerna har lidit på grund av att de ska fullgöra skyldigheter av allmänintresse som fastställts av den medlemsstat som de tillhör inom ramen för genomförandet av de unionsrättsliga bestämmelserna om miljöskydd, i förevarande fall av fågeldirektivet.
Domstolen erinrar i detta hänseende om att det, för att utesluta att en fördel för ett företag som ålagts skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster kan utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, ska kontrolleras huruvida samtliga fyra villkor som domstolen uppställt i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), faktiskt är uppfyllda.
För det första ska det mottagande företaget faktiskt ha ålagts skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, och dessa skyldigheter ska vara klart definierade. För det andra ska de kriterier som ligger till grund för beräkningen av kompensationen eller ersättningen vara fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt. För det tredje får kompensationen eller ersättningen inte överstiga vad som krävs för att täcka hela eller delar av de kostnader som har uppkommit i samband med skyldigheterna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, med hänsyn tagen till de intäkter som därvid har erhållits och till en rimlig vinst på grund av fullgörandet av dessa skyldigheter. För det fjärde, när det företag som ges ansvaret för att tillhandahålla de allmännyttiga tjänsterna inte har valts ut efter ett offentligt upphandlingsförfarande, ska storleken av den nödvändiga kompensationen eller ersättningen fastställas på grundval av en undersökning av de kostnader som ett genomsnittligt och välskött företag, med lämplig utrustning för att fullgöra den allmännyttiga tjänsten, skulle ha åsamkats vid fullgörandet av dessa skyldigheter, med hänsyn tagen till de intäkter som därvid skulle ha erhållits och till en rimlig vinst på grund av fullgörandet av dessa skyldigheter.
Enbart den omständigheten att det åligger en ekonomisk aktör, såsom Sātiņi-S, att fullgöra skyldigheter i enlighet ned nationella författningar som antagits för att genomföra unionsrätten och, i synnerhet, de skyldigheter som föreskrivs inom nätverket Natura 2000, innebär inte att en sådan aktör har ålagts att fullgöra klart definierade skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, i den mening som avses i det första av de fyra kumulativa villkor som räknas upp i föregående punkt.
Irland har i övrigt, med hänvisning till domen av den 27 september 1988, Asteris m.fl. (
106/87–120/87
,
EU:C:1988:457
), gjort gällande att en sådan ersättning som den som Sātiņi-S har begärt inte kan anses ge företaget en fördel.
Det ska emellertid påpekas att det nationella målet ska särskiljas från det mål som avgjordes genom den domen, eftersom förevarande mål inte avser belopp som ska betalas eller har betalats på grundval av den berörda medlemsstatens utomobligatoriska skadeståndsansvar, utan ersättning för kostnader – som härrör från lagstadgade skyldigheter eller naturliga händelser – som normalt bärs av de berörda företagen inom ramen för deras ekonomiska verksamhet. I förevarande fall är det således inte alls fråga om en ersättning som är avsedd att ersätta skador som orsakats av de nationella myndigheterna.
Slutligen kan, såsom kommissionen med rätta har påpekat, en sådan ersättning som den som Sātiņi-S har begärt i det nationella målet inte likställas med återbetalning av rättsstridigt uttagna skatter, såsom var fallet i de mål som avgjordes genom domen av den 27 mars 1980, Denkavit italiana (
61/79
,
EU:C:1980:100
), och domen av den 10 juli 1980, Ariete (
811/79
,
EU:C:1980:195
), och inte heller med betalning av en ersättning för expropriation, såsom var fallet i det mål som avgjordes genom domen av den 1 juli 2010, Nuova Terni Industrie Chimiche/kommissionen (
T‑64/08
, ej publicerad,
EU:T:2010:270
). I dessa två fall, där det slagits fast att den berörda medlemsstaten inte hade beviljat ett ”statligt stöd” i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, hade medlemsstaten blivit skyldig att återbetala belopp som den otillbörligen hade mottagit eller betala motvärdet för en tillgång som ägaren hade fråntagits.
Den ersättning som en medlemsstat beviljar för att täcka förluster som en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt fågeldirektivet ger således den berörde en ”fördel” som kan utgöra statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, under förutsättning att de övriga villkor för en sådan kvalificering som anges i punkt 39 ovan är uppfyllda, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att pröva.
Den andra frågan ska därför besvaras enligt följande. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att ersättning som en medlemsstat beviljar för att täcka förluster som en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt fågeldirektivet ger en fördel som kan utgöra statligt stöd i den mening som avses i denna bestämmelse, när övriga villkor för en sådan kvalificering är uppfyllda.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.2 i förordning nr 717/2014 ska tolkas så, att det tak för stöd av mindre betydelse på 30000 euro som föreskrivs i den bestämmelsen är tillämpligt på en sådan ersättning som den som beskrivs i den andra frågan för det fall denna ersättning uppfyller villkoren i artikel 107.1 FEUF.
I artikel 1.1 i förordning nr 717/2014 anges de fall där stöd till företag inom fiskeri- och vattenbrukssektorn undantas från förordningens tillämpningsområde.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 56 i sitt förslag till avgörande är inget av dessa undantag tillämpligt på en sådan ersättning som den som är i fråga i det nationella målet.
Det framgår dessutom av artikel 4 i förordning nr 717/2014, jämförd med skäl 15 i samma förordning, till vilken den hänskjutande domstolen har hänvisat, att nämnda förordning endast ska tillämpas på ”genomsynligt” stöd, det vill säga stöd för vilket det är möjligt att i förväg beräkna den exakta bruttobidragsekvivalenten utan att göra någon riskbedömning. Eftersom en sådan ersättning som den som Sātiņi-S har begärt i det nationella målet består i ersättning i efterhand och det finns ett tak, ska den anses vara genomsynlig, eftersom den gör det möjligt att exakt och i förväg beräkna bruttobidragsekvivalenten.
I den mån förordning nr 717/2014 är tillämplig kan den berörda medlemsstaten, om den, såsom i förevarande fall, beslutar att sätta ett tak för det aktuella stödet till 30000 euro, beteckna stödet som ”stöd av mindre betydelse” och följaktligen avstå från att anmäla stödet till kommissionen.
Den tredje frågan ska därför besvaras enligt följande. Artikel 3.2 i förordning nr 717/2014 ska tolkas så, att det tak för stöd av mindre betydelse på 30000 euro som föreskrivs i artikel 3.2 är tillämpligt på en sådan ersättning som den som beskrivs i den andra frågan för det fall denna ersättning uppfyller villkoren i artikel 107.1 FEUF.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:

1)
Artikel 17 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna ska tolkas så, att den inte utgör hinder för att den ersättning som en medlemsstat beviljar för de förluster en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/147/EG av den 30 november 2009 om bevarande av vilda fåglar är väsentligt lägre än denna aktörs faktiska förluster.

2)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att ersättning som en medlemsstat beviljar för att täcka förluster som en ekonomisk aktör åsamkas till följd av de skyddsåtgärder som tillämpas i ett Natura 2000-område enligt direktiv 2009/147 ger en fördel som kan utgöra statligt stöd i den mening som avses i denna bestämmelse, när övriga villkor för en sådan kvalificering är uppfyllda.

3)
Artikel 3.2 i kommissionens förordning (EU) nr 717/2014 av den 27 juni 2014 om tillämpningen av artiklarna 107 och 108 [FEUF] på stöd av mindre betydelse inom fiskeri- och vattenbrukssektorn ska tolkas så, att det tak för stöd av mindre betydelse på 30000 euro som föreskrivs i artikel 3.2 är tillämpligt på en sådan ersättning som den som beskrivs i punkt 2 i detta domslut för det fall denna ersättning uppfyller villkoren i artikel 107.1 FEUF.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: lettiska.