CELEX: 62021CJ0404
Előzetes döntéshozatal
Az Európai Központi Bank (EKB) személyi állománya
A valamely tagállam nemzeti rendszerében szerzett nyugdíjjogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe történő átvitele
Az EMSZ 4. cikk (3) bekezdése
A lojális együttműködés elve
Az EKB alkalmazási feltételei
A IIIa. melléklet 8. cikke
Nemzeti jogi rendelkezés vagy az érintett tagállam és az EKB között létrejött megállapodás hiánya

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének, az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikknek, az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) VIII. melléklete 11. cikkének, valamint az Európai Központi Bank (EKB) személyi állománya alkalmazási feltételeinek elfogadásáról szóló, 1999. március 31‑én módosított 1998. június 9‑i EKB‑határozat (
HL 1999. L 125., 32. o.
) IIIa. melléklete 8. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet a WP, valamint az Istituto nazionale della previdenza sociale (országos társadalombiztosítási intézet, Olaszország, a továbbiakban: INPS) és a Repubblica italiana (Olasz Köztársasá)g között, a felperes javára a Fondo Pensioni Lavoratori Dipendenti (az alkalmazottak nyugdíjalapja) keretében szerzett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő biztosításmatematikai egyenértéknek az Európai Központi Bank (EKB) nyugdíjrendszerébe történő átvitele tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A KBER‑ről és az EKB‑ról szóló jegyzőkönyv
A Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló 4. jegyzőkönyv (
HL 2016. C 202., 230. o.
; a továbbiakban: a KBER‑ről és az EKB‑ról szóló jegyzőkönyv) 36. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„[Az EKB Kormányzótanácsának és Igazgatóságának] javaslata alapján meghatározza az EKB személyzetének alkalmazási feltételeit.”
A kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv
Az Európai Unió kiváltságairól és mentességeiről szóló (7. sz.) Jegyzőkönyv (
HL 2016. C 202., 266. o.
; a továbbiakban: a kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv) 14. cikke kimondja:
„Az Európai Parlament és [az Európi Unió Tanácsa] az érintett intézményekkel folytatott konzultációt követően rendes jogalkotási eljárás keretében elfogadott rendeletekben meghatározza az [Európai] Unió tisztviselői és egyéb alkalmazottai szociális biztonsági juttatásainak rendszerét.”
A kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv annak 22. cikkének első bekezdése alapján a KBER‑ről és az EKB‑ról szóló jegyzőkönyv rendelkezéseinek sérelme nélkül az EKB‑ra, a szerveinek tagjaira és a személyi állományára is alkalmazandó.
A személyzeti szabályzat
A személyzeti szabályzat 1. cikke értelmében a személyzeti szabályzatot az Unió tisztviselőire kell alkalmazni.
A személyzeti szabályzat 1. cikkének (1) bekezdése előírja:
„Az Unió tisztviselője bármely olyan személy, akit az e személyzeti szabályzat rendelkezéseinek megfelelően az Unió valamely intézményének állományában létrehozott beosztásba az adott intézmény kinevezésre jogosult hatósága által kibocsátott kinevezési okirattal kineveztek.”
A személyzeti szabályzatnak a „Nyugdíjrendszer” című VIII. melléklete a 11. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az a tisztviselő, aki azt követően lép az Unió szolgálatába, hogy:
–
egy közigazgatási hatóság, illetve nemzeti vagy nemzetközi szervezet szolgálatából kilépett,
vagy
–
munkavállalóként vagy önálló vállalkozóként tevékenykedett,
beiktatását követően, de az öregségi nyugdíjra a személyzeti szabályzat 77. cikke szerinti jogosultság elnyerése előtt az ilyen szolgálat vagy tevékenység révén szerzett nyugdíjjogosultság – az átruházás tényleges időpontjának megfelelően naprakésszé tett – tőkeértékét az Uniónak befizettetni.
Ilyen esetben az intézmény kinevezésre jogosult hatósága, amelynél a tisztviselő szolgálatot teljesít, a tisztviselő alapilletménye, életkora és az átruházás [helyesen: átvitel] iránti kérelem időpontjában érvényes átváltási árfolyam figyelembevételével, az általános végrehajtási rendelkezések segítségével megállapítja azon nyugdíjszerző szolgálati évek számát, amelyeket [helyesen: azon nyugdíjra jogosító szolgálati időt, amelyet] a nyugdíjrendszerében a korábbi szolgálati jogviszonyra tekintettel az átruházott [helyesen: átvitt] tőke alapján, az átruházás [helyesen: átvitel] iránti kérelem időpontja és az átruházás [helyesen: átvitel] tényleges időpontja közötti tőkenövekedésnek megfelelő összeg levonása után a tisztviselő számára jóvá kell írni.
A tisztviselők minden érintett tagállam és nyugdíjpénztár tekintetében csak egyszer élhetnek ezzel a rendelkezéssel [helyesen: lehetőséggel].”
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek
Az Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek (a továbbiakban: az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek) 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Az alkalmazási feltételeket az Unióval szerződéses viszonyban álló alkalmazottakra kell alkalmazni. Ezen alkalmazottak a következők:
–
ideiglenes alkalmazott;
–
szerződéses alkalmazott; […]
–
[…]”.
Az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 39. cikkének (2) bekezdése és 109. cikkének (2) bekezdése értelmében a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdését az ideiglenes alkalmazottakra és a szerződéses alkalmazottakra kell alkalmazni.
Az EKB alkalmazási feltételei
Az EKB Kormányzótanácsa, többek között a KBER‑ről és az EKB‑ról szóló jegyzőkönyv 36. cikkének (1) bekezdése alapján, az 1999. március 31‑én módosított 1998. június 9‑i határozatával elfogadta az Európai Központi Bank személyi állományának alkalmazási feltételeit (
HL 1999. L 125., 32. o.
). Ezen alkalmazási feltételek (a továbbiakban: az EKB alkalmazási feltételei) alapügyben alkalmazandó változata 9. cikkének c) pontja a következőképpen rendelkezik:
„Az alkalmazási feltételeket egyetlen különös nemzeti jog sem szabályozza. Az EKB i. a tagállamok jogrendszereinek közös alapelveit, ii. az uniós jog általános elveit, és iii. az Unió szociális politikáját meghatározó, a tagállamoknak címzett rendeletek és irányelvek rendelkezéseit alkalmazza. Ezeket a jogi aktusokat az EKB hajtja végre minden egyes alkalommal, amikor az szükségessé válik. E tekintetben megfelelően figyelembe veszi a szociális politika területén elfogadott uniós ajánlásokat. Az uniós intézmények személyi állományára vonatkozó szabályozásokat, szabályokat és ítélkezési gyakorlatot megfelelően figyelembe kell venni a jelen alkalmazási feltételekben előírt jogok és kötelezettségek értelmezésekor.”
Az EKB alkalmazási feltételei IIIa. mellékletének 8. cikke kimondja:
„Az EKB megállapodásokat köt és megfelelő intézkedésekről állapodik meg az általa meghatározott más nyugdíjrendszerekkel, más szervezetekkel és kormányokkal az [EKB nyugdíjrendszerébe] történő pénzátutalás elfogadása céljából, azon tagok esetében, akik az EKB‑nál letöltötték a próbaidejüket.”
Az olasz jog
Az 1979. február 7‑i legge n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali (a munkavállalók nyugdíjbiztosítási időszakainak elismeréséről szóló 29. sz. törvény; a GURI 1979. február 9‑i 40. száma, 1317. o.) 1. cikke a következőképpen rendelkezik:
„A köz‑ vagy magánszféra olyan munkavállalója, aki az INPS által kezelt, a foglalkoztatottak rokkantsági, öregségi és túlélő hozzátartozói általános kötelező biztosítási rendszerével egyenértékű vagy azt kiváltó kötelező biztosítási formákban biztosított vagy biztosított volt, az egységes nyugdíj összegének meghatározása céljából bármikor kérheti a fent említett biztosítási rendszerekben beszámított valamennyi – a kötelező, az önkéntes és a fiktív – járulékfizetési időszak egybeszámítását a kötelező általános biztosítási rendszerbe való belépéssel, és annak keretében a megfelelő nyugdíjjogosultságok megállapítását. Az eredeti nyugdíjrendszerek kezelője vagy kezelői e célból a hozzájuk befizetett járulékok összegét átutalják a kötelező általános biztosítási rendszer kezelőjének […].”
A 2015. július 29‑i legge n. 115 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’ appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014 (Olaszországnak az európai uniós tagságából eredő kötelezettségek teljesítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló 115. sz. törvény – 2014. évi európai törvény; a GURI 2015. augusztus 3‑i 178. száma, 1. o.) a következőképpen rendelkezik:
„(1)   2016. január 1‑jétől […] az általános kötelező rokkantsági, öregségi és túlélő hozzátartozói biztosítási rendszer hatálya alá tartozó európai uniós polgárok […] összeszámíttathatják az e biztosítási rendszerek keretében szerzett biztosítási időket és a nemzetközi szervezeteknél szerzett biztosítási időket.
(2)   Az (1) bekezdés szerinti összeszámítás akkor kérhető, ha az az öregségi nyugdíjra, rokkantsági nyugdíjra vagy túlélő hozzátartozói nyugdíjra való jogosultság megszerzéséhez szükséges, feltéve hogy az olasz jogszabályok szerint szerzett biztosítási időszakok teljes időtartama legalább ötvenkét hét úgy, hogy az összeszámított időszakok nem fedik egymást.
(3)   A biztosítási időszakok összeszámítása az érintett személy kérelme alapján történhet, e kérelmet ahhoz az olasz társadalombiztosítási intézményhez kell benyújtani, amelynél az adott személy biztosítási időszakkal rendelkezik. Abban az esetben, ha valamely nemzetközi szervezet volt munkavállalója anélkül szerzi meg az olasz jogszabályok által előírt ellátásokra való jogosultságot, hogy a nemzetközi szervezetnél szerzett biztosítási időt be kellene számítani, az olasz szociális biztonsági intézmény a nyugdíjat kizárólag az olasz nyugdíjrendszerben szerzett biztosítási idők alapján számítja ki. Abban az esetben, ha valamely nemzetközi szervezet korábbi alkalmazottja csak a nemzetközi szervezetnél szerzett biztosítási idők összesítésével szerzi meg az olasz jogszabályok szerinti ellátásokra való jogosultságot, az olasz szociális biztonsági intézmény ugyanúgy figyelembe veszi a nemzetközi szervezet nyugdíjrendszerében szerzett biztosítási időket, mintha azokat az olasz jogszabályok szerint szerezték volna – kivéve azokat, amelyeket visszatérítettek –, és kizárólag az olasz jogszabályok szerint szerzett biztosítási idők alapján számítja ki az ellátás összegét.
(4)   Az e cikk alapján folyósított nyugellátásokat az olasz jogszabályok alkalmazásából eredő joghatások tekintetében nyugdíjnak kell tekinteni.
(5)   A nemzetközi szervezetnél eltöltött szolgálati idő, amennyiben az nem keletkeztet e nemzetközi szervezet nyugdíjalapja által fizetendő nyugdíjjogosultságot, a külföldön töltött szolgálati idő visszavásárlására vonatkozó jogszabályokkal összhangban visszavásárolható az olasz nyugdíjrendszer keretében. A visszavásárlási jogot különösen a nemzetközi szervezet alkalmazottjának túlélő hozzátartozói gyakorolhatják az olasz szociális biztonsági intézmény azon szabályai által előírt feltételek mellett, amelytől a visszavásárlást kérik.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
WP 2012. március 1‑je óta tagja az EKB személyi állományának. 1982. augusztus 1. és 2012. február 24. között az olaszországi magánszektorban dolgozott munkavállalóként, ami alapján járulékot fizettek az INPS munkavállalói nyugdíjalapjába.
2016. december 12‑én WP azt kérte az INPS‑től, hogy utalja át az EKB nyugdíjrendszerébe az INPS munkavállalói nyugdíjalapjában az általa szerzett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő biztosításmatematikai egyenértéket, másodlagosan pedig azt, hogy utalja át az említett nyugdíjalapba befizetett nyugdíjjárulékokból eredő, naprakésszé tett tőkeértéket, amely mindkét esetben az ugyanezen alap keretében a nyugdíjakra vonatkozó szabályok alapján számítandó ki.
Az INPS azzal az indokkal utasította el WP kérelmét, hogy a kért átvitel külön jogalkotási intézkedés vagy az EKB és az Olasz Köztársaság között létrejött kétoldalú megállapodás hiányában nem lehetséges. 2017. november 28‑án WP közigazgatási jogorvoslati kérelmet nyújtott be kérelmének elutasításával szemben, amelyet a 2018. április 11‑i határozat elfogadhatatlannak nyilvánított.
A kérdést előterjesztő bíróság, a Tribunale ordinario di Asti (asti bíróság, Olaszország) előtt indított keresetével WP lényegében annak megállapítását kérte, hogy az INPS és/vagy az Olasz Köztársaság köteles volt elfogadni az INPS munkavállalói nyugdíjalapjából a munkavállalói nyugdíjakra vonatkozó szabályok alkalmazásával kiszámított, az említett kérelem benyújtásának időpontjában szerzett nyugdíjjogosultságának megfelelő biztosításmatematikai egyenértéknek az EKB nyugdíjrendszerébe történő átviteléhez szükséges valamennyi intézkedést, továbbá az INPS és/vagy az Olasz Köztársaság arra való kötelezését kérte, hogy hozzon meg minden szükséges intézkedést ezen átvitel érdekében. Másodlagosan WP azt kérte, hogy a bíróság állapítsa meg, hogy az INPS és/vagy az Olasz Köztársaság köteles az általa elszenvedett kár megtérítéseként az INPS munkavállalói nyugdíjalapja keretében szerzett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő biztosításmatematikai egyenértéket az EKB nyugdíjrendszerébe átvinni, és következésképpen kötelezze az INPS‑t és/vagy az Olasz Köztársaságot, hogy az okozott kár megtérítésként fizessék be az EKB nyugdíjrendszerébe az ezen egyenértéknek megfelelő összeget.
A kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy meg kell állapítani, hogy az uniós jog rendelkezéseit, különösen az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését, az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikket, a személyzeti szabályzat VIII. mellékletének 11. cikkét, valamint az EKB alkalmazási feltételei IIIa. mellékletének 8. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az EKB alkalmazottja attól függetlenül kérheti a valamely tagállam szociális biztonsági egyezményénél szerzett nyugdíjjogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét, hogy elfogadnak‑e nemzeti átültető szabályt, vagy létrejön‑e az EKB és a tagállam vagy a nemzeti szociális biztonsági intézmény között olyan különös megállapodás, amely ezen átvitel részletes szabályait állapítja meg.
E tekintetben úgy véli, hogy a 2013. július 4‑iGardella ítéletből (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
–
30.
pont)
a contrario
levezethető, hogy az uniós jog értelmében az EKB munkavállalói esetében fennáll a jogosultság arra, hogy az általa korábban valamely tagállamban végzett munkavállalói tevékenységük során megszerzett nyugdíjjogosultságok tőkeértékét átvigyék az EKB nyugdíjrendszerébe, mivel – az Európai Szabadalmi Hivataltól (ESZH) eltérően – az EKB uniós intézmény. Ezenkívül az EKB alkalmazási feltételei IIIa. mellékletének 8. cikke nem követeli meg, hogy a nemzeti szociális biztonsági intézmény engedélyt adjon az ilyen átvitel megvalósítására.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli továbbá, hogy a 2013. december 5‑iČasta ítéletből (
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
,
–
32.
pont) arra lehet következtetni, hogy az érintett tagállamnak olyan különös szabályt kell elfogadnia, amely meghatározza a nemzeti nyugdíjrendszerben megszerzett, az uniós nyugdíjrendszerbe átvinni szándékozott nyugdíjjogosultság tőkeértékét, és hogy ilyen szabály hiányában nem alkalmazhatók a belső jogszabályokban és az érintett nemzeti intézmény és az egyéb uniós szervek között létrejött megállapodásokban előírt számítási szempontok.
Ilyen körülmények között a Tribunale ordinario di Asti (asti bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 45. cikket és az EUMSZ 48. cikket, az EUSZ 4. cikket, [a személyzeti szabályzat] VIII. mellékletének 11. cikkét, valamint az [EKB alkalmazási feltételei] IIIa. mellékletének 8. cikkét, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás vagy az olyan nemzeti közigazgatási gyakorlat, amely az olyan tagállami munkavállaló számára, aki a nemzeti nyugdíjhatóságnál nyugdíjjogosultságot szerzett, és aki jelenleg egy uniós intézménynél, például az EKB‑nál végez munkát, nem teszi lehetővé, hogy az említett intézmény nyugdíjrendszerébe vigye át a saját államának szociális biztonsági rendszerében szerzett nyugdíjjogosultságot?
2)
Különösen az első kérdésre adandó válasz függvényében biztosítani kell‑e a nyugdíjjogosultságok átvitelének jogát az egyrészt a munkavállaló származási tagállama vagy a munkavállaló nyugdíjhatósága, másrészt pedig az uniós intézmény közötti külön megállapodás hiányában is?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdését, az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikket, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdését, valamint az EKB alkalmazási feltételei IIIa. melléklete 8. cikkének a) pontját úgy kell‑e értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan tagállami szabályozás vagy közigazgatási gyakorlat, amely nem teszi lehetővé az EKB személyi állományának valamely tagja számára az általa e tagállam nyugdíjrendszerében szerezett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő összegnek az EKB nyugdíjrendszerébe történő átvitelét.
Az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikket illetően az állandó ítélkezési gyakorlatból kétségtelenül kitűnik, hogy a munkavállalók szabad mozgásra vonatkozó jogát gyakorló és a származási államától eltérő tagállamban keresőtevékenységet folytató uniós polgár – lakóhelyétől vagy állampolgárságától függetlenül – az EUMSZ 45. cikk hatálya alá tartozik, abban az esetben is, ha őt egy olyan uniós intézmény, mint az EKB alkalmazza (lásd ebben az értelemben: 2013. július 4‑iGardella ítélet,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
25.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindazonáltal a Bíróság kimondta, hogy az EUMSZ 48. cikkel együttesen értelmezett EUMSZ 45. cikkből nem következik az a kötelezettség a tagállamok számára, hogy lehetőséget kellene biztosítaniuk valamely nemzetközi szervezet tisztviselőinek arra, hogy átvihessék a korábban e nemzetközi szervezet nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságok tőkeértékét, továbbá az a kötelezettség sem, hogy ennek érdekében nemzetközi megállapodást kössenek (2013. július 4‑iGardella ítélet,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
35.
pont).
Az EUMSZ 48. cikk első bekezdése ugyanis előírja, hogy a Parlament és a Tanács a szociális biztonság területén elfogadja „azokat az intézkedéseket, amelyek a munkavállalók szabad mozgásának biztosításához szükségesek; e célból olyan eszközrendszert hoz létre, amely a migráns munkavállalók […] számára biztosítja” a „különböző országok jogszabályai szerint figyelembe vehető összes időszak összevonását a juttatásokhoz való jog megszerzése és fenntartása, valamint a juttatások összegének kiszámítása céljából”.
A jogosultsági idők összesítésének ilyen rendszerét a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14-i 1408/71/EGK tanácsi rendelet 1996. december 2-i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett változata (
HL 1997. L 28., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 3. kötet, 3. o.), majd a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2004. L 166., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) vezette be.
Ebből tehát az következik, hogy sem az EUM‑Szerződés, sem az 1408/71 rendelet 1996. december 2-i 118/97/EK tanácsi rendelettel módosított és naprakésszé tett változata, sem pedig a 883/2004 rendelet nem tartalmazott és nem tartalmaz a már megszerzett nyugdíjjogosultságok tőkeértékének átvitelével kapcsolatos szabályt, ehelyett az időszakoknak az említett rendeletek által végrehajtott EUMSZ 48. cikkből következő összesítésén alapulnak (lásd ebben az értelemben: 2013. július 4‑iGardella ítélet,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
33.
pont).
Következésképpen az alapeljárás felperesének helyzetében lévő személy nem hivatkozhat az EUMSZ 45. cikkre és az EUMSZ 48. cikkre, valamint az említett rendeletekre annak érdekében, hogy az INPS‑nél szerzett nyugdíjjogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét kérelmezze.
A kérdést előterjesztő bíróság által hivatkozott azon tény, hogy eltérően az ESZH‑tól, amelyről a 2013. július 4‑iGardella ítélet (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
) alapjául szolgáló ügyben szó volt, az EKB uniós intézmény, nem igazolhatja az ettől eltérő értelmezést.
Ugyanis, bár a Bíróság a 2013. július 4‑iGardella ítélet (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
)
29.
pontjában valóban emlékeztetett arra, hogy az ESZH nem uniós intézmény vagy szerv, ez az emlékeztető kizárólag azon indok pontosítására irányult, amely miatt a személyzeti szabályzat alapján biztosított, arra vonatkozó lehetőséget, hogy a korábbi tevékenységek révén megszerzett nyugdíjjogosultság tőkeértékét az uniós nyugdíjrendszerbe átvigyék, nem terjeszthetik ki az ESZH tisztviselőire, valamint az utóbbi és valamely tagállam közötti kapcsolatokra.
Márpedig az ESZH személyi állományának tagjaihoz hasonlóan a személyzeti szabályzat és különösen a VIII. mellékletének 11. cikke nem alkalmazandó az EKB személyi állományának tagjaira.
Az EKB személyi állományának tagjait ugyanis nem a személyzeti szabályzat 1a. cikkének (1) bekezdésében előírt feltételek alapján nevezték ki az Unió tisztviselőivé, így – amint az e rendelkezésnek a személyzeti szabályzat 1. cikkének együttes olvasatából kitűnik – az nem alkalmazandó rájuk.
Az EKB személyi állományának tagjait még csak nem is az Unióval kötött szerződéssel alkalmazzák, így az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket annak 1. cikke értelmében rájuk nem lehet alkalmazni. E személyeket az EKB alkalmazza, amely – amint azt az EUMSZ 282. cikk (3) bekezdésének első mondata rögzíti – saját, az Unióétól elkülönülő jogi személyiséggel rendelkezik.
Az EKB személyi állományára alkalmazandó rendszert az EKB Kormányzótanácsa határozza meg a KBER‑ről és az EKB‑ról szóló jegyzőkönyv 36. cikkének megfelelően, és azt jelenleg az EKB alkalmazási feltételei szabályozzák.
E feltételek kétségkívül előírják a IIIa. melléklet 8. cikkének a) pontjában, hogy az EKB megállapodásokat köt, és megfelelő intézkedésekről állapodik meg többek között más nyugdíjrendszerekkel vagy kormányokkal a pénzösszegeknek az EKB nyugdíjrendszerébe történő átutalása céljából az EKB személyi állományának azon tagjai érdekében, akik az EKB‑nál letöltötték a próbaidejüket.
E rendelkezés ugyanakkor nem kötelezheti a tagállamokat arra, hogy ilyen megállapodásokat kössenek, és hozzájáruljanak az EKB személyi állományának valamely tagja által a nemzeti nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe történő átviteléhez.
A személyzeti szabályzattól eltérően, amely mint teljes egészében kötelező és valamennyi tagállamban közvetlenül alkalmazandó rendelet, a tagállamokat is kötelezi minden olyan esetben, amikor a közreműködésük szükséges a végrehajtásához (lásd ebben az értelemben: 1981. október 20‑iBizottság kontra Belgium ítélet,
137/80
,
EU:C:1981:237
,
8.
és
9.
pont), az EKB alkalmazási feltételeit nem jogalkotási aktus fogadta el, következésképpen az önmagában nem keletkeztethet a tagállamokat terhelő kötelezettségeket.
Az EKB ugyanis csak az EUMSZ 132. cikk (1) bekezdésének első franciabekezdésében említett feladatok teljesítéséhez szükséges mértékben fogadhat el jogalkotási aktusokat, amelyek semmilyen kapcsolatban nem állnak a személyi állományára vonatkozó nyugdíjrendszerrel.
Az, hogy a kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv – amint azt a 22. cikkének első bekezdése előírja – az EKB‑ra is alkalmazandó, nem igazolhat ettől eltérő következtetést. Ugyanis, noha e jegyzőkönyv 14. cikke előírja, hogy a Parlament és a Tanács rendeletekben határozza meg az Unió tisztviselőire és egyéb alkalmazottaira alkalmazandó szociális biztonsági ellátások rendszerét, e rendelkezés értelmében semmilyen rendeletet nem fogadtak el annak érdekében, hogy előírják az EKB személyi állományának tagjai által a tagállamok nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét.
Nem vezethet eltérő következtetésre az EKB alkalmazási feltételei 9. cikkének c) pontja sem, amely előírja, hogy uniós intézmények személyi állományára vonatkozó szabályozásokban, szabályokban és ítélkezési gyakorlatban rögzített elveket megfelelően figyelembe kell venni az ezen alkalmazási feltételekben előírt jogok és kötelezettségek értelmezésekor.
Ugyanis, amint az a jelen ítélet 37. pontjában megállapításra került, az említett feltételek nem keletkeztetnek a tagállamok számára olyan kötelezettséget, amelyet így lehetne értelmezni.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az uniós jog jelenlegi állapotában az EKB és az érintett tagállam közötti megállapodás hiányában e tagállam nem köteles az EKB személyi állományának valamely tagja számára biztosítani azt a lehetőséget, hogy kérelmezze az EKB által az említett tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét. Ebből tehát az következik, hogy az EKB és az érintett tagállam közötti ilyen megállapodás hiányában az uniós jog a jelenlegi állapotában nem ír elő az EKB személyi állományának valamely tagja számára arra vonatkozó alanyi jogot, hogy kérelmezze az EKB által az említett tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét.
Meg kell azonban állapítani, amint arra a főtanácsnok az indítványának 62. pontjában emlékeztetett, hogy a Bíróság elé terjesztett észrevételekből kitűnik, hogy az EKB már 2005‑ben kérte az olasz hatóságoktól az EKB személyzeti állományának tagjai által az olasz nyugdíjrendszerben megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelére irányuló megállapodás megkötését. E célból az EKB megküldte az INPS‑nek az erre irányuló megállapodás tervezetét. A megállapodás ugyanakkor nem jött létre, mivel az Olasz Köztársaság nem tette meg az annak megkötéséhez szükséges intézkedéseket.
E körülmények között, annak érdekében, hogy a kérdést előterjesztő bíróságnak hasznos választ lehessen adni, meg kell vizsgálni az uniós jogból eredő, azon tagállamot terhelő esetleges kötelezettségeket, amelynek az EKB javaslatot tesz a nyugdíjjogosultság átviteléről szóló megállapodás megkötésére.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett első kérdésben említett EUSZ 4. cikk (3) bekezdése kimondja az Unió és tagállamai közötti lojális együttműködés elvét, amelynek értelmében a tagállamok segítik az Uniót feladatainak teljesítésében, és tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely veszélyeztetheti az Unió célkitűzéseinek megvalósítását (lásd ebben az értelemben: 2021. november 30‑iLR Ģenerālprokuratūra ítélet,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
,
95.
pont).
Márpedig a valamely tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak egy uniós intézmény nyugdíjrendszerébe való átvitelének lehetetlensége megnehezítheti az e tagállamban bizonyos szolgálati idővel rendelkező alkalmazottak ezen intézmény általi felvételét, mivel az érintettet az említett intézmény szolgálatába való belépése következtében a nyugdíjjogosultságok átvitele nélkül megfosztanák az öregségi nyugdíjra való jogosultságtól, amely akkor illetné meg őt, ha nem lépett volna az Unió szolgálatába (lásd ebben az értelemben: 1981. október 20‑iBizottság kontra Belgium ítélet,
137/80
,
EU:C:1981:237
,
19.
pont; 2021. február 4‑iMinistre de la Transition écologique et solidaire és Ministre de l’Action et des Comptes publics ítélet,
C‑903/19
,
EU:C:2021:95
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyébiránt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 63. pontjában emlékeztetett, a Gazdasági és Monetáris Unió szinte valamennyi tagállama kötött megállapodást az EKB‑val annak érdekében, hogy engedélyezze az EKB személyi állományának tagjai által a nemzeti nyugdíjrendszereikben megszerzett nyugdíjjogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét.
Ilyen helyzetben, amint arra a főtanácsnok az indítványának 58. pontjában lényegében rámutatott, az EKB személyi állományának azon tagjai, akik egy olyan tagállam rendszerében szereztek nyugdíjjogosultságot, amely még nem kötött ilyen megállapodást az EKB‑val, nyilvánvaló igazolás nélkül kedvezőtlenebb helyzetbe kerülnek, mint az olyan tagállam állampolgárságával rendelkező munkatársaik, amely kötött ilyen megállapodást az EKB‑val, és ez alkalmas arra, hogy velük szemben egyenlőtlen bánásmódot keletkeztessen, és így árthat ezen intézmény megfelelő működésének.
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy az EKB alkalmazottai által valamely tagállam szociális biztonsági intézményénél megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét illetően az EKB kifejezte az ahhoz fűződő érdekét, hogy éppen ilyen átvitelt előíró megállapodásokat kössön.
A jelen ítélet 47–50. pontjában kifejtett megfontolásokra tekintettel meg kell állapítani, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elve magában foglalja a tagállam azon kötelezettségét, hogy együttműködjön az EKB‑val annak érdekében, hogy megállapodást kössön az EKB személyi állományának tagjai által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átviteléről.
Kétségtelen, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 60. pontjában rámutatott – a lojális együttműködés elvét nem lehet úgy értelmezni, mint amely arra kötelezi a tagállamot, hogy változatlan formában fogadjon el az EKB által előterjesztett bármilyen megállapodástervezetet. Ez nem változtat azon, hogy a tagállamnak a tárgyalások megkezdését követően aktívan és jóhiszeműen részt kell vennie az EKB‑val való megállapodás megkötésére irányuló tárgyalásokon az esetleges fennálló akadályok megszüntetése érdekében, beleértve az átvinni szándékozott jogosultságoknak megfelelő összeg kiszámítására szolgáló megfelelő módszer meghatározásával kapcsolatos akadályokat is.
A fenti megfontolások összességéből az következik, hogy az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy az EUMSZ 45. és EUMSZ 48. cikket, a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdését, valamint az EKB alkalmazási feltételei IIIa. melléklete 8. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal – az EKB és az érintett tagállam között létrejött megállapodás hiányában – nem ellentétes e tagállam olyan szabályozása vagy közigazgatási gyakorlata, amely nem teszi lehetővé az EKB személyi állományának valamely tagja számára az általa az említett tagállam nyugdíjrendszerében szerzett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő összegnek az EKB nyugdíjrendszerébe történő átvitelét. Mindazonáltal az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése az e rendelkezésben foglalt lojális együttműködés elve alapján megköveteli, hogy az a tagállam, amelynek az EKB a IIIa. melléklet ezen 8. cikkének a) pontja alapján javaslatot tesz a személyi állományának tagjai által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átviteléről szóló megállapodás megkötésére, a tárgyalások megkezdését követően aktívan és jóhiszeműen vegyen részt az ilyen megállapodás megkötésére irányuló tárgyalásokon.
A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az uniós jogot úgy kell‑e értelmezni, hogy az felhatalmazza azt a tagállami bíróságot, amelyhez az EKB személyi állományának valamely tagja fordult, arra, hogy az érintett által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét még az érintett tagállam és az EKB között ilyen átvitelt előíró nemzeti rendelkezés vagy az ilyen átvitelt előíró megállapodás hiányában is elrendelje.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a nyugdíjjogosultság átvitelének a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdésében előírt lehetősége a személyzeti szabályzat által biztosított alanyi jog jellegét ölti, amelyre mind a tagállamok, mind pedig az uniós intézmények vonatkozásában hivatkozhatnak (1990. június 14‑iWeiser ítélet,
C‑37/89
,
EU:C:1990:254
,
12.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mindazonáltal a jelen ítélet 32. és 43. pontjából kitűnik egyrészt, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdése nem alkalmazandó az EKB személyi állományának tagjaira, másrészt pedig, hogy a személyi állomány valamely tagja által valamely tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitele feltételezi az EKB és e tagállam közötti megállapodás megkötését.
Ebből következik, hogy az EKB és az érintett tagállam közötti ilyen megállapodás hiányában e tagállam az a bírósága, amelyhez az EKB személyi állományának az említett tagállam nyugdíjrendszerében nyugdíjjogosultságot szerzett tagja fordult, nem rendelheti el az említett jogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét.
Mindazonáltal az első kérdésre adott válaszból kitűnik, hogy fennáll az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvéből eredő, valamely, az EKB által a nyugdíjjogosultság átviteléről szóló megállapodás megkötésére felkért tagállam számára előírt azon kötelezettség, hogy aktívan és jóhiszeműen vegyen részt az EKB‑val a megállapodás érdekében folytatott tárgyalásokon.
Ha az érintett tagállam hatáskörrel rendelkező bírósága úgy ítéli meg, hogy e tagállam illetékes hatóságai az EKB‑val a személyi állományának tagjai által az említett tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelére vonatkozó megállapodás megkötésére irányuló tárgyalások megkezdésével kapcsolatos közömbös álláspontjuk miatt nem tartották tiszteletben ezt a kötelezettséget, az egyenértékűségnek és a tényleges érvényesülésnek a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következő elvének tiszteletben tartása mellett (lásd különösen: 2019. június 26‑iCraeynest és társai ítélet,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
,
54.
pont), meg kell hoznia az alkalmazandó nemzeti eljárási szabályokban foglalt valamennyi hatékony intézkedést annak érdekében, hogy a hatóságok aktívan és jóhiszeműen vegyenek részt az ilyen megállapodásnak az EKB‑val való megkötésére irányuló tárgyalásokon.
A fenti megfontolások összességére tekintettel a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az nem hatalmazza fel azt a tagállami bíróságot, amelyhez az EKB személyi állományának valamely tagja fordult, arra, hogy az érintett által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét még az ilyen átvitelt előíró nemzeti jogi rendelkezés vagy az érintett tagállam és az EKB között létrejött megállapodás hiányában is elrendelje. Ezzel szemben, ha az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elve alapján fennálló azon kötelezettségének, hogy aktívan és jóhiszeműen vegyen részt az EKB‑val a nyugdíjjogosultságok átviteléről szóló megállapodás megkötése érdekében folytatott tárgyalásokon, e tagállam általi megsértése miatt az EKB személyi állományának e tagja számára lehetetlen az említett tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett valamennyi nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitele, ez a rendelkezés megköveteli, hogy az ilyen bíróság tegye meg a nemzeti eljárási szabályok által előírt valamennyi intézkedést annak biztosítása érdekében, hogy az illetékes nemzeti hatóság teljesítse e kötelezettséget.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

1)
Az EUMSZ 45. és az EUMSZ 48. cikket, az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata VIII. melléklete 11. cikkének (2) bekezdését, valamint az Európai Központi Bank (EKB) személyi állománya alkalmazási feltételeinek elfogadásáról szóló, 1998. június 9‑i, 1999. március 31‑én módosított EKB‑határozat IIIa. mellékletének 8. cikkének a) pontját
a következőképpen kell értelmezni:
azokkal – az Európai Központi Bank (EKB) és az érintett tagállam között létrejött megállapodás hiányában – nem ellentétes ezen tagállam olyan szabályozása vagy közigazgatási gyakorlata, amely nem teszi lehetővé az EKB személyi állományának valamely tagja számára az általa az említett tagállam nyugdíjrendszerében szerzett nyugdíjjogosultságoknak megfelelő összegnek az EKB nyugdíjrendszerébe történő átvitelét. Mindazonáltal az EUSZ 4. cikk (3) bekezdése az e rendelkezésben foglalt lojális együttműködés elve alapján megköveteli, hogy az a tagállam, amelynek az EKB a IIIa. melléklet ezen 8. cikkének a) pontja alapján javaslatot tesz a személyi állomány tagjai által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságoknak az EKB nyugdíjrendszerébe való átviteléről szóló megállapodás megkötésére, a tárgyalások megkezdését követően aktívan és jóhiszeműen vegyen részt az ilyen megállapodás megkötésére irányuló tárgyalásokon.

2)
Az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az nem hatalmazza fel azt a tagállami bíróságot, amelyhez az Európai Központi Bank (EKB) személyi állományának valamely tagja fordult, arra, hogy az érintett által az e tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitelét még az ilyen átvitelt előíró nemzeti jogi rendelkezés vagy az érintett tagállam és az EKB között létrejött megállapodás hiányában is elrendelje. Ezzel szemben, ha az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésében foglalt lojális együttműködés elvéből eredő azon kötelezettségének, hogy aktívan és jóhiszeműen vegyen részt az EKB‑val a nyugdíjjogosultságok átviteléről szóló megállapodás megkötése érdekében folytatott tárgyalásokon, e tagállam általi megsértése miatt az EKB személyi állományának e tagja számára lehetetlen az említett tagállam nyugdíjrendszerében megszerzett nyugdíjjogosultságnak az EKB nyugdíjrendszerébe való átvitele, ez a rendelkezés megköveteli, hogy az ilyen bíróság tegye meg a nemzeti eljárási szabályok által előírt valamennyi intézkedést annak biztosítása érdekében, hogy az illetékes nemzeti hatóság teljesítse e kötelezettséget.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: olasz.