CELEX: 62016CJ0635
Žalba
Tužba za poništenje
Dopuštenost
Određivanje predmeta tužbe
Financijska pomoć u području Instrumenta za povezivanje Europe (CEF)
Prometni sektor za razdoblje 2014.
2020.
Poziv za podnošenje prijedloga
Izvršna agencija za inovacije i mreže (INEA)
Poruka elektroničke pošte kojom se tužitelja obavještava o odbijanju njegova prijedloga
Naknadna odluka Europske komisije kojom se uspostavlja popis odabranih prijedloga
Djelotvorna sudska zaštita

Svojom žalbom Spliethoff’s Bevrachtingskantoor BV (u daljnjem tekstu: Spliethoff) od Suda zahtijeva ukidanje rješenja Općeg suda Europske unije od 11. listopada 2016., Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (T‑564/15, neobjavljeno, u daljnjem tekstu: pobijano rješenje,
EU:T:2016:611
), kojim je on odbio njegovu tužbu za poništenje odluke navodno sadržane u poruci elektroničke pošte Izvršne agencije za inovacije i mreže (INEA) od 17. srpnja 2015.
Pravni okvir
Uredba (EZ) br. 58/2003
Uredbom Vijeća (EZ) br. 58/2003 od 19. prosinca 2002. o utvrđivanju statusa izvršnih agencija kojima se povjeravaju određene zadaće u vezi s upravljanjem programima Zajednice (
SL 2003., L 11, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 83.) postavlja se pravni okvir za osnivanje i funkcioniranje izvršnih agencija.
Člankom 3. Uredbe, naslovljenim „Osnivanje i likvidacija izvršnih agencija”, u stavku 1. propisuje se:
„Komisija može odlučiti, nakon prethodne analize troškova i koristi, osnovati izvršnu agenciju kako bi joj povjerila određene zadaće koje se odnose na upravljanje jednim ili više programa Zajednice. Ona utvrđuje životni vijek izvršne agencije.
[…]”
Člankom 6. navedene uredbe, naslovljenim „Zadaće”, u stavcima 1. i 3. propisuje se:
„1.   Za postizanje ciljeva utvrđenih u članku 3. stavku 1. Komisija izvršnoj agenciji povjerava sve zadaće potrebne za provođenje programa Zajednice, osim zadaća koje u provođenju političkih odluka u djelo zahtijevaju diskrecijske ovlasti.
[…]
3.   U instrumentu delegiranja Komisija utvrđuje uvjete, kriterije, parametre i postupke kojima izvršna agencija mora udovoljavati kada obavlja zadaće iz stavka 2., kao i sve pojedinosti provjera koje obavljaju službe Komisije odgovorne za programe Zajednice u čijem upravljanju agencija sudjeluje.”
Uredba (EU) br. 1316/2013
Uredbom (EU) br. 1316/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2013. o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, izmjeni Uredbe (EU) br. 913/2010 i stavljanju izvan snage uredaba (EZ) br. 680/2007 i (EZ) br. 67/2010 (
SL 2013., L 348, str. 129
.), sukladno njezinu članku 1., osniva se Instrument za povezivanje Europe (CEF), kojim se određuju uvjeti, metode i postupci za pružanje financijske potpore Unije transeuropskim mrežama radi pružanja potpore projektima od zajedničkog interesa u sektorima prometne, telekomunikacijske i energetske infrastrukture te kako bi se iskoristila potencijalna sinergija među tim sektorima. Njome se također utvrđuje specifikacija sredstava koja su dostupna u okviru višegodišnjeg financijskog okvira za godine od 2014. do 2020.
Člankom 18. te uredbe, naslovljenim „Dodjela financijske potpore Unije”, propisuje se:
„1.   Komisija, djelujući u skladu s postupkom ispitivanja iz članka 25., nakon svakog poziva na podnošenje prijedloga […] odlučuje o iznosu financijske potpore koja se dodjeljuje izabranim projektima ili njihovim dijelovima. Komisija točno navodi uvjete i metode njihove provedbe.
2.   Komisija obavješćuje korisnike i dotične države članice o financijskim potporama koje se dodjeljuju.”
Člankom 25. navedene uredbe, naslovljenim „Odborski postupak”, određuje se:
„1.   Komisiji pomaže koordinacijski odbor CEF‑a. Navedeni odbor je odbor u smislu [Uredbe (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. veljače 2011. o utvrđivanju pravila i općih načela u vezi s mehanizmima nadzora država članica nad izvršavanjem provedbenih ovlasti Komisije (
SL 2011., L 55, str. 13
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 5., str. 291. i ispravak
SL 2016., L 6, str. 13
.)].
2.   Kod upućivanja na ovaj stavak primjenjuje se članak 5. Uredbe [br. 182/2011].
3.   Odbor osigurava horizontalni pregled programa rada navedenih u članku 17. kako bi se osiguralo da su dosljedni i da se utvrde, iskoriste i ocijene sinergije među sektorima prometa, telekomunikacija i energetike. Posebno nastoji osigurati koordinaciju tih programa rada s ciljem omogućavanja višesektorskih poziva za podnošenje prijedloga.”
Provedbena odluka 2013/801/EU
INEA je osnovana na temelju Uredbe (EZ) br. 58/2003 Provedbenom odlukom Komisije 2013/801/EU od 23. prosinca 2013. (
SL 2013., L 352., str. 65.
).
Člankom 3. te odluke, naslovljenim „Ciljevi i zadaće”, propisuje se, među ostalim:
„1.   [INEA‑i] se ovime povjerava provedba dijelova sljedećih programa Unije:
(a)
[CEF];
[…]
3.   [INEA] je odgovorna za sljedeće zadaće povezane s provedbom dijelova programa Unije iz stavaka 1. i 2.:
(a)
upravljanje pojedinim fazama provedbe i pojedinim fazama posebnih projekata na temelju odgovarajućih programa rada koje je Komisija donijela, u slučaju kada Komisija za to ovlasti Agenciju putem instrumenta delegiranja;
(b)
donošenje instrumenata za proračunsko izvršenje prihoda i rashoda te provođenje svih operacija koje su potrebe za upravljanje programom, u slučaju kada Komisija za to ovlasti Agenciju putem instrumenta delegiranja;
(c)
pružanje potpore u provedbi programa, ako je Komisija Agenciju za to ovlastila instrumentom delegiranja.”
Odluka C(2013) 9235 final
Odlukom Komisije C(2013) 9235
final
od 23. prosinca 2013. o delegiranju ovlasti Izvršnoj agenciji za inovacije i mreže radi izvršenja poslova u vezi s provedbom programa Unije u područjima prometne, energetske i telekomunikacijske infrastrukture te istraživanjem i inovacijama u području prometa i energije, uključujući korištenje sredstava općeg proračuna Unije, detaljno se definiraju zadaće INEA‑e i propisuje se okvir za njihovu provedbu kao i odnosi između Komisije i INEA‑e.
Člankom 2. te odluke, naslovljenim „Nadležne glavne uprave”, propisuje se:
„Sljedeće glavne uprave su nadležne glavne uprave [INEA‑e]:
–
Glavna uprava za mobilnost i promet;
[…]
U tom svojstvu, one upravljaju odnosima između Komisije i [INEA‑e] te su zadužene za praćenje i nadzor [INEA‑e] […].”
Člankom 4. te odluke, naslovljenim „Zadaće prenesene na [INEA‑u]”, u točki 1. određuje se:
„1.
[INEA) je zadužena za provedbu dijelova programa i za sljedeće zadaće:
–
u pogledu [CEF‑a] – promet, energetika i telekomunikacije, dijelovi i zadaće navedeni u Prilogu I.;
[…]”
Članak 5. te odluke, naslovljen „Zadaće za koje je nadležna isključivo Komisija”, glasi:
„1.
[INEA] provodi isključivo zadaće koje su joj dodijeljene u skladu s člankom 4.
2.
[INEA] ne smije obavljati nikakve zadaće koje u provođenju političkih odluka u djelo zahtijevaju diskrecijske ovlasti. Ona ne može preuzeti osobito:
[…]
(e)
donošenje odluka o dodjeli bespovratnih sredstava u okviru [CEF‑a] te bilo kakve izmjene tih odluka;
[…]”
Dijelom B Priloga I. Odluci C(2013) 9235
final
propisuje se:
„Na temelju ovlasti koje joj je prenijela Komisija i u okviru odgovarajućeg godišnjeg programa rada koji je donijela Komisija, [INEA], u suradnji i u dogovoru s glavnom nadležnom upravom, upravlja pojedinim ili svim fazama provedbe programa i pojedinim ili svim fazama ciklusa projekata na temelju dijelova CEF‑a koje su prenesene na [INEA‑u].
U tom pogledu [INEA] je zadužena za nadzor projekata od zajedničkog interesa koji se financiraju iz CEF‑a, izvršavanje nadzora […] i prema potrebi pomaganje Komisiji u određenim zadaćama povezanima s programima i projektima za koje je nadležna isključivo Komisija na temelju ove odluke. Ona mora osobito:
(a)
provoditi operacije i postupke prije donošenja Komisijinih odluka o dodjeli pojedinačnih potpora i odluka o dodjeli bespovratnih sredstava te sklapanja sporazuma o dodjeli bespovratnih sredstava kao i upravljati odgovarajućim odlukama i sporazumima:
[…]
–
obavještavanje neuspješnih i uspješnih natjecatelja o Komisijinim odlukama o dodjeli pojedinačnih potpora […];
[…]
–
obavljati uobičajene zadaće objave
ex post
i širenje rezultata;
[…]”
Provedbena odluka od 31. srpnja 2015.
Provedbena odluka Komisije C(2015) 5274
final
od 31. srpnja 2015. kojom se utvrđuje popis prijedloga odabranih za financijsku pomoć EU‑a u okviru Instrumenta za povezivanje Europe (CEF) u sektoru prometa, nakon poziva na podnošenje prijedloga od 11. rujna 2014. i na temelju višegodišnjeg programa rada (u daljnjem tekstu: Provedbena odluka od 31. srpnja 2015.) objavljena je na internetskoj stranici Komisijine Glavne uprave (GU) za mobilnost i promet te na internetskoj stranici INEA‑e 12. i 14. listopada 2015.
U uvodnim izjavama 4. i 6. te odluke navodi se:
„(4)
Nakon poziva za prijedloge koji se temelje na višegodišnjem programu rada za 2014. i postupak ocjenjivanja i odabira, Komisija, djelujući u skladu s postupkom iz članka 25. stavka 2. [Uredbe br. 1316/2013], treba odabrati projekte od zajedničkog interesa i odrediti iznos financijske potpore koja se dodjeljuje izabranim projektima ili dijelovima projekta.
[…]
(6)
Popis prihvaćenih projekata od zajedničkog interesa koji su prihvaćeni ovom odlukom u skladu je s mišljenjem odbora osnovanog na temelju članka 25. stavka 1. [Uredbe br. 1316/2013].” [neslužbeni prijevod]
Jedinim člankom te odluke određuje se:
„Odobravaju se, kako su navedeni u prilogu, popis odabranih projekata od zajedničkog interesa u okviru CEF‑a koji dobivaju financijsku potporu EU‑a te ukupni procijenjeni opravdani troškovi mjera, postotni udio financijske potpore u ukupnim procijenjenim opravdanim troškovima i pojedini maksimalni iznosi financijske potpore.” [neslužbeni prijevod]
Okolnosti spora
Spliethoff je društvo sa sjedištem u Amsterdamu (Nizozemska) koje upravlja flotom od 50 teretnih brodova.
INEA je 11. rujna 2014. godine objavila poziv za podnošenje prijedloga u okviru Provedbene odluke Komisije C(2014) 1921
final
od 26. ožujka 2014. o uspostavi višegodišnjeg programa rada 2014. – 2020. za financijsku pomoć u prometnom sektoru u okviru CEF‑a za razdoblje 2014. – 2020.
Spliethoff je odgovorio na taj poziv podnošenjem prijedloga za financijsku potporu 25. veljače 2015.
Dana 17. srpnja 2015. Spliethoff je primio poruku elektroničke pošte koju je potpisao INEA‑in tim zadužen za ocjenjivanje (u daljnjem tekstu: poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.), čiji je sadržaj, sastavljen na engleskom jeziku, bio sljedeći:
„Poštovani/Poštovana,
u skladu s pozivima na podnošenje prijedloga za [CEF] prometni sektor objavljenima 11. rujna 2014., ocijenjeni su prihvatljivi prijedlozi te je Komisija sastavila popis prijedloga koji su odabrani za pružanje financijske potpore [Europske] [u]nije. CEF‑ov koordinacijski odbor sastavljen od predstavnika država članica dao je 10. srpnja 2015. pozitivno mišljenje o tom nacrtu popisa.
Žao nam je što Vas moramo obavijestiti o tome da Vaš zahtjev nije bio uspješan u gore opisanom postupku, i to zbog sljedećih razloga:
[…]
Trenutačno se u okviru postupka poduzimaju koraci za donošenje odluke [Komisije] o izboru i dodjeli potpora za mjere koje doprinose projektima od zajedničkog interesa u okviru [CEF‑a] u području transeuropskih prometnih mreža. Ako u malo vjerojatnom slučaju ta odluka dovede do promjena u pogledu Vašeg prijedloga, bit ćete o tome zasebno obaviješteni porukom elektroničke pošte.
[…]
Ni cilj ni učinak bilo kakvog upita, našeg ili Komisijina odgovora ili bilo kakve pritužbe nije produljenje roka koji je propisan za podnošenje tužbe za poništenje Komisijine odluke koja Vam je dostavljena ovom porukom, a koja se podnosi u roku od dva mjeseca nakon primitka ove poruke. Sud nadležan za odlučivanje o tužbi za poništenje je Opći sud Europske unije:
[…]
INEA‑in tim zadužen za ocjenjivanje.”
Komisija je donijela Provedbenu odluku od 31. srpnja 2015. nakon poziva na podnošenje prijedloga na koji je Spliethoff odgovorio. Spliethoffov prijedlog nije se nalazio na tom popisu.
Postupak pred Općim sudom i pobijano rješenje
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 25. rujna 2015. Spliethoff je podnio tužbu protiv Komisije za poništenje odluke navodno sadržane u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.
Zasebnim aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 18. prosinca 2015. Komisija je istaknula prigovor nedopuštenosti na temelju članka 130. Poslovnika Općeg suda.
U prilog svojem prigovoru nedopuštenosti Komisija je istaknula dva razloga nedopuštenosti, koji se temelje, s jedne strane, na tome da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. pripremna mjera te stoga nije akt koji se može pobijati i, s druge strane, na tome da se tužba ne može valjano podnijeti protiv Komisije, koja nije autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.
U svojim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti Spliethoff je istaknuo da je, iako je poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. poslala INEA, njezina svrha bila obavijestiti ga o Komisijinoj odluci kojom se odbija njegov prijedlog kao i to da ju je u svakom slučaju mogao tumačiti u tom smislu jer nije znao za postojanje Provedbene odluke Komisije od 31. srpnja 2015. te da je stoga bio doveden u zabludu tekstom iz poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. Spliethoff je zatražio i da, ako bi se smatralo da je odluka Komisije kojom se odbija njegov prijedlog Provedbena odluka od 31. srpnja 2015., Opći sud odluči da je njegova tužba podnesena protiv te odluke.
U točkama 17. do 25. pobijanog rješenja Opći je sud, kao prvo, ispitao osnovanost apsolutne zapreke vođenju postupka, koja se temelji na tome da Komisija nije autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.
U tom pogledu Opći je sud u točki 19. pobijanog rješenja podsjetio na to da se, iako u načelu tužbe moraju biti usmjerene protiv autora pobijanog akta, u nekim slučajevima akti koji su doneseni na temelju prenesenih ovlasti mogu pripisati instituciji koja je prenijela ovlasti, a posebno ako autor akta ima samo savjetodavnu nadležnost ili ako je prilikom donošenja odluke čije se poništenje zahtijeva potrebna prethodna suglasnost institucije koja je prenijela ovlasti.
Nakon što je u točkama 20. i 21. pobijanog rješenja naveo ovlasti koje je Komisija prenijela INEA‑i na temelju Uredbe br. 58/2003, Opći sud presudio je u točki 22. tog rješenja da je INEA autor akta koji se pred njim pobija, to jest poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., koji je donijela na temelju ovlasti koje joj je Komisija prenijela u skladu s Uredbom br. 58/2003 a da pritom nije bilo utvrđeno da je ta institucija sudjelovala u njegovu donošenju.
Što se tiče Spliethoffova argumenta prema kojem je Komisija poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. protumačila u smislu da potječe od INEA‑e i da ga se njome obavještava o Komisijinoj odluci o dodjeli bespovratnih sredstava, Opći je sud u točki 23. pobijanog rješenja utvrdio da je INEA zadužena za obavješćivanje o Komisijinim odlukama i da nema ovlast za donošenje vlastite odluke o bespovratnim sredstvima u okviru CEF‑a. Opći je sud dodao da iz ispitivanja prvog dijela apsolutne zapreke vođenju postupka proizlazi da je na dan poruke elektroničke pošte još bio u tijeku postupak za donošenje Komisijine odluke o odabiru i dodjeli bespovratnih sredstava.
Opći sud u točki 24. pobijanog rješenja iz toga je zaključio da se Spliethoffova tužba treba odbaciti kao nedopuštena jer je bila podnesena protiv Komisije, koja nije bila autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.
Iz točke 25. pobijanog rješenja proizlazi da je Opći sud ipak smatrao primjerenim odlučiti i o prvoj zapreci za vođenje postupka, koja se temelji na tome da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. pripremni akt i da se stoga ne može pobijati.
U tom pogledu Opći je sud u točki 32. pobijanog rješenja istaknuo da, iako je tekst te elektroničke pošte – koji se prije svega odnosio na informacije o pravnim lijekovima koji su bili dostupni Spliethoffu i rokovima koji se na njih primjenjuju – ostavljao dojam da se njime izvješćuje o konačnoj Komisijinoj odluci, tom porukom elektroničke pošte u nekoliko se navrata izričito upućivalo na postupak koji je u tijeku pred Komisijom i obavijestilo Spliethoff da u stadiju postupka u tijeku njegov zahtjev nije bio prihvaćen.
Nakon što je u točki 33. pobijanog rješenja podsjetio na to da je u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. precizirano da je postupak za donošenje Komisijine odluke koja se odnosi na odabir projekata i odobrenje bespovratnih sredstava još u tijeku i da je moguće, ali nije vjerojatno, da će donošenje odluke dovesti do promjena u odnosu na Spliethoffov prijedlog, Opći je sud u točkama 34. i 35. pobijanog rješenja utvrdio da iz te poruke elektroničke pošte proizlazi da Komisija još nije provela konačnu ocjenu u tom postupku i da je njezino konačno stajalište u tom pogledu doneseno tek Provedbenom odlukom od 31. srpnja 2015.
Slijedom toga, Opći sud u točki 37. pobijanog rješenja prihvatio je i prvu zapreku za vođenje postupka.
U pogledu Spliethoffova zahtjeva da se, u slučaju u kojem bi Opći sud zaključio da je odluka kojom se odbija njegov prijedlog Provedbena odluka od 31. srpnja 2015., smatra da je njegova tužba podnesena protiv te odluke, Opći je sud u točki 38. pobijanog rješenja naveo da ni njegov Poslovnik ni sudska praksa ne dopuštaju proširenje predmeta spora na zahtjev za poništenje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
U tom pogledu Opći je sud u točki 39. pobijanog rješenja podsjetio na to da se člankom 86. stavkom 1. njegova Poslovnika propisuje da, kada se akt čije se poništenje zahtijeva zamijeni ili izmijeni drugim aktom istog predmeta, tužitelj može prilagoditi tužbu kako bi se uzeo u obzir taj novi čimbenik. Međutim, Opći sud pojasnio je da ta odredba ne obuhvaća situacije u kojima je predmet tužbe akt koji nije konačan. Opći sud također je naveo da se, prije uvođenja članka 86. njegova Poslovnika, proširenje predmeta tužbe dopušteno sudskom praksom odnosilo na akte čija su narav i svrha uglavnom istovjetne onima iz akta kojim se pokreće postupak.
U točki 40. pobijanog rješenja Opći je sud istaknuo da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila samo privremenog karaktera i da stoga nije konačan akt te da ne proizvodi pravne učinke koji bi mogli biti zamijenjeni ili produljeni kasnijom odlukom poput Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. Opći sud također je podsjetio na to da se kasniji pravni akt donesen u tijeku postupka ne može smatrati novim čimbenikom u odnosu na koji tužitelj može prilagoditi svoj tužbeni zahtjev a da se pritom ne promijeni sâm predmet spora.
Opći je sud stoga u točki 41. pobijanog rješenja odbio Spliethoffov zahtjev za prilagodbu tužbenog zahtjeva.
Uzimajući u obzir prethodno navedeno, Opći je sud u točki 42. pobijanog rješenja tužbu koju je podnio Spliethoff proglasio nedopuštenom.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Spliethoff od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijano rješenje;
–
vrati predmet Općem sudu na ponovno odlučivanje i
–
Komisiji naloži snošenje troškova postupka, uključujući one nastale pred Općim sudom.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–
proglasi žalbu u cijelosti ili djelomično nedopuštenom ili, podredno, odbije kao neosnovanu i
–
naloži Spliethoffu snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi Spliethoff ističe tri žalbena razloga, koji se temelje na pogreškama koje se tiču prava, a koje je Opći sud počinio time što je tužbu proglasio nedopuštenom s obrazloženjem da je podnesena protiv Komisije, da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila samo privremenog karaktera i da se Spliethoffov zahtjev da se njegova tužba treba smatrati usmjerenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. ne može prihvatiti.
Uzimajući u obzir njihovu povezanost, prvi i treći žalbeni razlog valja ispitati zajedno.
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom Spliethoff prigovara Općem sudu da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je INEA autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i proglasio njegovu tužbu nedopuštenom jer je bila podnesena protiv Komisije.
U tom pogledu Spliethoff tvrdi da je akt koji se pobija pred Općim sudom Komisijina odluka kojom se odbacuje njegov prijedlog. Iako je INEA autor poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. kojom se Spliethoffu priopćava ta odluka, ona sama nije bila autor odluke. To jasno proizlazi iz teksta navedene poruke elektroničke pošte, koja upućuje na „Komisijinu odluku koja Vam je dostavljena ovom porukom”.
Spliethoff iz toga zaključuje da se ovaj predmet razlikuje od predmeta u kojima su donesene presude navedene u točkama 19. do 21. pobijanog rješenja jer je u tim slučajevima dotična agencija doista bila autor odluke o kojoj je riječ i Komisija nije sudjelovala u njezinu donošenju. Slijedom toga, pogrešno je utvrđenje Općeg suda iz točke 22. pobijanog rješenja prema kojem je „INEA autor pobijanog akta, u ovom slučaju poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., koji je donijela na temelju ovlasti koje joj je Komisija prenijela […] a da pritom nije bilo utvrđeno da je ta institucija sudjelovala u njegovu donošenju”.
Spliethoff dodaje da se akt koji se pobija pred Općim sudom ne može pripisati INEA‑i jer Komisija ima nadležnost za donošenje odluka o odbijanju u postupku odabira prihvatljivih prijedloga za bespovratna sredstva u okviru CEF‑a.
Svojim trećim žalbenim razlogom Spliethoff prigovara Općem sudu da je u točkama 39. do 41. pobijanog rješenja počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije smatrao da je njegova tužba podnesena protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
Spliethoff tvrdi da je postupao u dobroj vjeri jer je, u skladu s podacima iz poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., podnio tužbu za poništenje protiv navedene poruke elektroničke pošte pred Općim sudom u određenim rokovima. On je za postojanje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. doznao tek kada je zaprimio Komisijina očitovanja u vezi s prigovorom nedopuštenosti, u kojem je ta institucija tvrdila da je Spliethoff trebao osporavati potonju odluku.
Prema Spliethoffovu mišljenju, Komisija je znatno pridonijela nejasnoći izazvanoj porukom elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. propustivši ga obavijestiti o postojanju Provedbene odluke Komisije od 31. srpnja 2015. i njezinoj prirodi. Međutim, za razliku od poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., ta odluka ne navodi dostupne pravne lijekove niti sadržava ikakav navod o Spliethoffu ili drugim neuspješnim kandidatima, nego samo upućuje na prijedloge koje je Komisija odabrala, pa Spliethoff, čak i da je pravodobno znao za tu odluku, iz nje nije mogao zaključiti da je ona za njega relevantna.
Spliethoff tvrdi da je u takvim okolnostima Opći sud, kako bi se osigurala njegova prava na djelotvornu sudsku zaštitu, morao utvrditi postojanje njegove ispričive zablude i posljedično prihvatiti njegov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
Komisija tvrdi da su argumenti koje je Spliethoff istaknuo u okviru prvog žalbenog razloga nedopušteni u dijelu u kojem su istovjetni tužbenim razlozima i argumentima koji su već izneseni pred Općim sudom te da se njima nastoji ishoditi preispitivanje činjeničnih utvrđenja i pravne kvalifikacije poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., što nije u nadležnosti Suda u okviru žalbe. U svakom slučaju ističe da se ti argumenti zasnivaju na pogrešnom shvaćanju pobijanog rješenja i sudske prakse na koju ona poziva.
Što se tiče trećeg žalbenog razloga, Komisija smatra da je argument koji se temelji na teoriji ispričive zablude novi argument i da je stoga nedopušten. U svakom slučaju tvrdi da izvanredne okolnosti koje Spliethoff navodi ne mogu dovesti u pitanje činjenicu da se članak 86. stavak 1. Poslovnika Općeg suda u ovom slučaju ne primjenjuje.
Ocjena Suda
–
Dopuštenost
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije te članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi pobijane odluke Općeg suda kao i pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev. Žalba u kojoj se samo ponavljaju ili od riječi do riječi iznose tužbeni razlozi i argumenti koji su bili izneseni pred Općim sudom, uključujući i one utemeljene na činjenicama koje je taj sud izričito odbio, ne zadovoljava navedene pretpostavke (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, t.
46.
i navedena sudska praksa).
Međutim, kada žalitelj osporava tumačenje ili primjenu prava Unije koju je dao Opći sud, pravna pitanja ocijenjena u prvom stupnju mogu ponovno biti raspravljana tijekom žalbenog postupka. Naime, ako žalitelj ne bi mogao temeljiti svoju žalbu na razlozima i argumentima već korištenima pred Općim sudom, žalbeni bi postupak bio lišen dijela svojeg smisla (presuda od 3. listopada 2013., Inuit Tapiriit Kanatami i dr./Parlament i Vijeće,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja ustvrditi da se svojim prvim žalbenim razlogom Spliethoff ne ograničava na ponavljanje argumenata koji su već izneseni u prvostupanjskom postupku, nego jasno navodi odlomke pobijanog rješenja za koje smatra da sadržavaju pogrešku koja se tiče prava i pravne argumente koje ističe u potporu svojem zahtjevu za poništenje pobijanog rješenja.
Osim toga, Spliethoff u okviru prvog žalbenog razloga osporava pravnu kvalifikaciju koju je Opći sud proveo u pogledu poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015.
Stoga prvi žalbeni razlog treba smatrati dopuštenim.
Što se tiče trećeg žalbenog razloga, dovoljno je utvrditi da je Spliethoffov argument u vezi s teorijom ispričive zablude, kao što to proizlazi iz točke 28. ove presude, već istican pred Općim sudom, osobito u Spliethoffovim očitovanjima o prigovoru nedopuštenosti koji je istaknula Komisija. Stoga on nije novi argument.
Iz toga slijedi da je i treći žalbeni razlog dopušten.
–
Meritum
U okviru prvog i trećeg žalbenog razloga Spliethoff u bitnome prigovara Općem sudu da je prihvatio prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija i proglasio njegovu tužbu nedopuštenom pogrešno presudivši da je pobijani akt poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i odbivši njegov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
Kao što je to navedeno u točki 26. ove presude, prigovor nedopuštenosti koji je istaknula Komisija zasnivao se na dvjema zaprekama vođenju postupka, koje se temelje, s jedne strane, na tome da je dopis od 17. srpnja 2015. pripremni akt i da se stoga ne može pobijati i, s druge strane, na tome da Spliethoffova tužba ne može biti podnesena protiv Komisije, koja nije autor te poruke elektroničke pošte.
Argumentacija koju je Spliethoff iznio u tom pogledu sastojala se, kao što to proizlazi iz točaka 18. i 27. pobijanog rješenja, od toga da poruku elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. treba shvatiti kao obavijest o konačnoj odluci kojom je Komisija odbila njegov prijedlog te da je njegova tužba stoga podnesena protiv Komisije kao autora navedene odluke o odbijanju. Prema Spliethoffovu mišljenju, predmet spora zapravo je konačna odluka kojom je Komisija odbila njegov prijedlog.
Opći sud odbacio je tu argumentaciju smatrajući u točkama 23. i 36. pobijanog rješenja da je, iako je INEA zadužena za obavještavanje o Komisijinim odlukama i iako nema ovlast za donošenje vlastite odluke o bespovratnim sredstvima u okviru CEF‑a, postupak donošenja odluke o odabiru i dodjeli bespovratnih sredstava na dan poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i dalje bio u tijeku, tako da se ta poruka elektroničke pošte ne može tumačiti na način da je Komisija već donijela odluku o odbijanju određenih prijedloga, uključujući Spliethoffov.
U tom pogledu važno je istaknuti da iz izraza u poruci elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., kao što su navedeni u točki 22. ove presude, proizlazi da je INEA izričito obavijestila Spliethoff o tome da njegov „prijedlog nije [bio] prihvaćen”. Točno je da je INEA pojasnila da je postupak za donošenje Komisijine odluke koja se odnosi na odabir projekata i odobrenje bespovratnih sredstava još bio u tijeku. Međutim, dodala je, „[a]ko u malo vjerojatnom slučaju ta odluka dovede do promjena u pogledu Vašeg prijedloga, bit ćete o tome zasebno obaviješteni porukom elektroničke pošte”. Međutim, Spliethoff naknadno nije primio nikakvu drugu poruku elektroničke pošte od INEA‑e ili Komisije u vezi s tim.
Osim toga, sâm Opći sud u točki 32. pobijanog rješenja priznaje da se tekst poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. – koji se osobito odnosio osobito na informacije o pravnim lijekovima dostupnima Spliethoffu i rokove koji se na njih primjenjuju – „ostavlja dojam da se njime izvješćuje o konačnoj Komisijinoj odluci”.
Također je važno naglasiti da nije osporeno da na dan podnošenja svoje tužbe 25. rujna 2015. Spliethoff nije znao za postojanje Provedbene odluke od 31. srpnja 2015. Naime, nesporno je da je ta odluka objavljena na internetskoj stranici GU‑a za mobilnost i promet i INEA‑e tek 12. i 14. listopada 2015. te da usto i suprotno zahtjevima koji proizlaze iz općeg načela dobre uprave navedena odluka ni u jednom trenutku nije bila priopćena Spliethoffu.
Međutim, kao što je to Komisija priznala u svojim pisanim očitovanjima i kao što je to sâm Opći sud istaknuo u točki 35. pobijanog rješenja, Komisija je Spliethoffov prijedlog odbila Provedbenom odlukom od 31. srpnja 2015.
S obzirom na sva ta razmatranja, valja utvrditi da na dan podnošenja svoje tužbe Spliethoff nije mogao u njoj navesti Provedbenu odluku od 31. srpnja 2015. kao odluku kojom je Komisija odbila njegov prijedlog te da je, suprotno onomu što je Opći sud presudio u točkama 23. i 36. pobijanog rješenja, opravdano smatrati da je poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. bila obavijest o Komisijinu odbijanju njegova prijedloga.
Iz toga slijedi da je, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 65. i 67. svojeg mišljenja i kao što je to osim toga Spliethoff izričito zatražio, Opći sud morao, imajući u vidu okolnosti konkretnog slučaja i kako bi se Spliethoffu zajamčilo pravo na djelotvornu sudsku zaštitu, prihvatiti da predmet tužbe nije bilo poništenje poruke elektroničke pošte od 17. srpnja 2015., na koju se Spliethoff pogrešno pozivao u svojoj tužbi pred Općim sudom, nego konačne odluke kojom je Komisija odbila njegov prijedlog, odnosno Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
To vrijedi to više što je, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 53., 54. i 66. svojeg mišljenja, Spliethoffova tužba bila izričito podnesena protiv Komisije te je Opći sud u točkama 21. i 23. pobijanog rješenja sâm priznao da samo Komisija ima nadležnost za donošenje odluka o odbijanju u postupku odabira prihvatljivih prijedloga za bespovratna sredstva u okviru CEF‑a.
Slijedom toga, valja utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava proglasivši tužbu koju je Spliethoff podnio nedopuštenom zato što je pobijani akt bio poruka elektroničke pošte od 17. srpnja 2015. i odbivši Spliethoffov zahtjev da se njegova tužba smatra podnesenom protiv Provedbene odluke od 31. srpnja 2015.
Stoga valja prihvatiti prvi i treći žalbeni razlog i, slijedom toga, ukinuti pobijano rješenje a da pritom nije potrebno ispitati drugi žalbeni razlog.
O tužbi pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. stavkom 1. Statuta Suda Europske unije, taj sud može, u slučaju ukidanja odluke Općeg suda, sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može predmet vratiti na odlučivanje Općem sudu.
U ovom slučaju, s obzirom na to da je Opći sud proglasio tužbu nedopuštenom a da nije odlučio o meritumu spora, Sud smatra da stanje postupka ne dopušta donošenje odluke. Predmet stoga valja vratiti na odlučivanje Općem sudu.
Troškovi
Budući da se predmet vraća Općem sudu na ponovno odlučivanje, o troškovima ovog žalbenog postupka odlučit će se naknadno.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se rješenje Općeg suda Europske unije od 11. listopada 2016., Spliethoff’s Bevrachtingskantoor/Komisija (
T‑564/15
, neobjavljeno,
EU:T:2016:611
).

2.
Predmet se vraća Općem sudu Europske unije na ponovno odlučivanje.

3.
O troškovima će se odlučiti naknadno.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski