CELEX: 62017CJ0017
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca
Direktiva 2008/94/EZ
Članak 8.
Dopunski mirovinski sustavi
Zaštita prava na davanja iz mirovinskog sustava
Zajamčena minimalna razina zaštite

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 8. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (
SL 2008., L 283, str. 36
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Grenvilla Hampshirea i Board of the Pension Protection Funda (Odbor Obveznog fonda za zaštitu mirovina, u daljnjem tekstu: Odbor PPF‑a) o izračunu njegovih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodna izjava 3. Direktive 2008/94 glasi kako slijedi:
„Potrebno je osigurati zaštitu zaposlenika u slučajevima insolventnosti njihovih poslodavaca te osigurati minimalni stupanj zaštite, posebno kako bi se jamčila isplata njihovih nepodmirenih potraživanja, vodeći računa o potrebi uravnoteženoga gospodarskog i socijalnog razvoja u [Europskoj uniji]. Radi toga, države članice trebaju osnovati tijelo koje jamči isplatu nepodmirenih potraživanja dotičnih zaposlenika.”
U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive, ona se primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.
U skladu s člankom 8. iste direktive:
„[d]ržave članice osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika i osoba koje su na dan nastanka insolventnosti poslodavca već napustile njegovo poduzeće ili pogon, koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava, uključujući i davanja za nadživjele osobe, u okviru dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava, izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.”
Člankom 12. točkom (a) Direktive 2008/94 propisuje se da ta direktiva ne utječe na pravo država članica da poduzmu potrebne mjere kako bi izbjegle zlouporabe.
Pravo Ujedinjene Kraljevine
U vezi sa zaštitom prava zaposlenika na davanja iz mirovinskog sustava, Direktiva 2008/94 prenesena je u pravo Ujedinjene Kraljevine u bitnome Pensions Actom 2004 (Zakon o mirovinama iz 2004., u daljnjem tekstu: Zakon iz 2004.).
Tim zakonom uspostavljen je obvezni fond za zaštitu mirovina, naziva „
Pension Protection Fund
” (u daljnjem tekstu: PPF) kojim upravlja Odbor PPF‑a. U slučaju insolventnosti poslodavca PPF preuzima pod određenim pretpostavkama odgovornost za potraživanja zaposlenika iz dopunskog strukovnog mirovinskog sustava. Radi financiranja te zadaće PPF ubire pristojbu od svih dopunskih strukovnih mirovinskih sustava koji imaju odobrenje za rad.
Kada poslodavac koji sudjeluje u odobrenom mirovinskom sustavu s unaprijed utvrđenim iznosom mirovine postane insolventan, Odbor PPF‑a preuzima odgovornost za taj sustav na temelju Zakona iz 2004., pod uvjetom da su ispunjene određene pretpostavke.
Među brojnim pretpostavkama nalazi se i ona navedena u članku 127. stavku 2. točki (a) Zakona iz 2004. da je „vrijednost aktive dotičnog sustava u trenutku nastupa insolventnosti manja od iznosa zaštićenih obveza”.
Zaštićenim obvezama definiranim u članku 131. Zakona iz 2004. ne smatraju se puna mirovinska prava svih zaposlenika dopunskog strukovnog mirovinskog sustava, nego samo troškovi za osiguranje davanja koja odgovaraju naknadi koju treba platiti sukladno odredbama o naknadi mirovine ako Odbor PPF‑a preuzme odgovornost za sustav (u daljnjem tekstu: PPF novčana naknada).
Za zaposlenike koji su u trenutku insolventnosti poslodavca već napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u svojem mirovinskom sustavu Zakonom iz 2004., a osobito njegovim člankom 162., ne predviđa se umanjenje njihovih potraživanja. Nasuprot tomu, zaposlenici koji u trenutku insolventnosti još nisu napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu imaju samo potraživanje u visini od 90 % vrijednosti svojih stečenih budućih prava. Usto, njihovo potraživanje podliježe ograničenju, sukladno Prilogu 7. točki 26. Zakona iz 2004.
PPF utvrđuje iznos ograničenja koje se primjenjuje na zaposlenike određenog dobnog razreda. Odbor PPF‑a objavljuje aktuarske čimbenike koji smanjuju ograničenje za članove koji svoju naknadu primaju u dobi nižoj od 65 godina. Na temelju Priloga 7. točke 26. stavka 7. Zakona iz 2004. gornja granica naknade nije sâmo ograničenje, nego odgovara 90 % iznosa ograničenja.
Osim toga, prilogom 7. točkom 28. Zakona o mirovinama iz 2004. propisuje se usklađivanje s inflacijom na iznos od najviše 2,5 % godišnje, i to za jednom utvrđene najviše stope. Prilagodba najviše stope zasnovana na toj odredbi nije, međutim, predviđena za takve novčane naknade koje se primaju na temelju radnog odnosa koji je postojao prije 6. travnja 1997.
U slučaju insolventnosti iz Zakona iz 2004., na temelju njegova članka 132. počinje razdoblje revizije tijekom kojeg se ispituju financijska sredstva sustava kako bi se utvrdilo mora li PPF preuzeti odgovornost za dotični sustav, u skladu s člankom 127. stavkom 2. (u daljnjem tekstu: razdoblje revizije). Tijekom tog razdoblja revizije, člankom 138. Zakona iz 2004. nalaže se da se davanja koja se trebaju isplatiti članovima smanje na razinu naknade koju bi trebalo platiti ako bi PPF bio dužan preuzeti odgovornost za sustav.
U skladu s člancima 143. i 144. Zakona iz 2004., vrednovanje zaštićenih obveza i aktive sustava izvršeno tijekom razdoblja revizije obvezujuće je ako ga odobri Odbor PPF‑a uz mogućnost pobijanja te je odlučujuće za ocjenu je li ispunjena pretpostavka propisana u članku 127. stavku 2. točki (a) navedenog zakona radi prijenosa nadležnosti PPF‑u.
Na temelju članka 154. Zakona iz 2004., ako se aktiva sustava ocijeni dostatnom da se isplate troškovi zaštićenih obveza u trenutku insolventnosti, sustav se provodi izvan PPF‑a i likvidiraju ga njegovi upravitelji. U tom slučaju, dotični dopunski mirovinski sustav dužan je zaposlenicima isplatiti davanja iz mirovinskog sustava koja su jednaka PPF novčanoj naknadi iz preostalih sredstava. Na temelju članka 154. stavka 7. Zakona iz 2004., dopunski strukovni mirovinski sustav podliježe pri tome naputcima PPF‑a.
U slučaju u kojem je aktiva sustava ocijenjena nedostatnom za isplatu zaštićenih obveza, Odbor PPF‑a preuzima odgovornost za sustav. U tom se pogledu člankom 161. stavkom 2. Zakona iz 2004. određuje:
„Posljedica preuzimanja odgovornosti Odbora [PPF‑a] za sustav je da se
(a)
vlasništvo, prava i obveze sustava prenose na Odbor [PPF‑a], bez dodatnog jamstva, s učinkom od trenutka u kojem upravitelji ili direktori prime rješenje o prijenosu,
(b)
upravitelji ili direktori razrješavaju svojih obveza u pogledu mirovina od tog trenutka,
(c)
od tog trenutka, Odbor [PPF‑a] zadužuje za jamčenje da će se naknada isplatiti (i da je bila) plaćena u skladu s odredbama o naknadi mirovine te se slijedom toga sustav treba smatrati likvidiranim odmah nakon tog trenutka.”
U skladu s Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Orderom 2006 (rješenje Fonda za zaštitu mirovina iz 2006. (ograničenje naknade mirovina)) od 1. travnja 2006., ograničenje za dob od 65 godina iznosilo je 28944,45 funti sterlinga (GBP).
Glavni postupak i prethodna pitanja
G. Hampshire bio je između 1971. i 1998. zaposlen u društvu Turner & Newall plc (u daljnjem tekstu: T&N). Tijekom cijelog tog razdoblja bio je član mirovinskog sustava T&N‑a (u daljnjem tekstu: sustav T&N).
Nakon što je po preuzimanju T&N‑a od strane američkog društva Federal‑Mogul Corporation of America otpušten 1998., G. Hampshire otišao je u prijevremenu mirovinu u dobi od 51 godine, iako je uobičajena starosna dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu za zaposlenike članove sustava T&N bila 62 godine. Upravitelji sustava T&N obavijestili su ga da će njegova mirovina iznositi 48781,80 GBP godišnje prije odbitka poreza i s godišnjim povećanjem od najmanje 3 %.
Budući da je Federal‑Mogul Corporation of America zatražio zaštitu od insolventnosti tijekom 2001. u Sjedinjenim Američkim Državama, PPF je 10. srpnja 2006. u Ujedinjenoj Kraljevini pokrenuo postupak ocjene zaštićenih obveza i aktive sustava T&N. U tom trenutku G. Hampshire imao je 58 godina.
Nakon te ocjene, Odbor PPF‑a odobrio je 19. rujna 2011. vrednovanje prema kojem je na dan 10. srpnja 2006. aktiva sustava T&N prelazila njegove zaštićene obveze tako da je imao dostatna sredstva za isplatu davanja iz starosne mirovine u vrijednosti koja je jednaka PPF novčanoj naknadi (u daljnjem tekstu: odluka od 19. rujna 2011.). Dakle, Odbor PPF‑a nije preuzeo odgovornost za taj sustav.
Bruto iznos mirovine G. Hampshirea određen je, nakon prilagodbe zbog paušalnog iznosa od 89965 GBP koji je primio nakon svojeg umirovljenja tijekom 1998., na iznos od 19819 GBP godišnje, pri čemu je, među ostalim, uzeta u obzir činjenica da 10. srpnja 2006. još nije bio napunio uobičajenu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu u mirovinskom sustavu T&N‑a te se zbog toga na njega primjenjivalo pravilo o ograničenju propisano u Prilogu 7. točki 26. Zakona iz 2004.
Zbog toga je G. Hampshire pretrpio umanjenje od otprilike 67 % u odnosu na svoja potraživanja u iznosu od 60240 GBP godišnje koja bi primio da njegov poslodavac nije postao insolventan.
Osim toga, budući da se radni odnos G. Hampshirea velikim dijelom odvijao prije 6. travnja 1997., lišen je i većine svojih prava na godišnje uvećanje svoje mirovine. Stoga će on prema vlastitim izračunima primati otprilike 25 % svojih stečenih prava na mirovinu koja proizlaze iz njegova radnog odnosa s T&N‑om.
G. Hampshire, poput petnaest drugih bivših zaposlenika T&N‑a na koje se odnose slična smanjenja, obratio se Pension Protection Fund Ombudsmanu (Pučki pravobranitelj za zaštitu mirovina, Ujedinjena Kraljevina) kako bi pobijao vrednovanje sustava T&N, kako ga je odobrio Odbor PPF‑a u svojoj odluci od 19. rujna 2011.
Budući da je taj zahtjev odbijen 19. veljače 2014., G. Hampshire podnio je tužbu pred High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery, Ujedinjena Kraljevina).
Presudom od 23. prosinca 2014. potonji sud odbio je tužbu G. Hampshirea. On je podnio žalbu Court of Appealu (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel, Ujedinjena Kraljevina).
G. Hampshire isticao je u biti da odredbe Zakona iz 2004. na kojima se zasniva odluka od 19. rujna 2011. nisu usklađene s člankom 8. Direktive 2008/94, kako ga je tumačio Sud, jer zbog tih odredaba određeni zaposlenici primaju manje od 50 % vrijednosti svojih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava.
PFF je pak istaknuo da sudska praksa Suda u vezi s člankom 8. te direktive zahtijeva jedino da sustavi zaštite zaposlenicima članovima dopunskog strukovnog mirovinskog sustava u prosjeku sveukupno jamče novčanu naknadu koja je jednaka iznosu od barem 50 % vrijednosti njihovih stečenih prava. Nasuprot tomu, ne zahtijeva se da svaki pojedinačni zaposlenik prima naknadu koja je jednaka barem 50 % vrijednosti njegovih stečenih prava.
U tim je okolnostima Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Žalbeni sud, Engleska i Wales, Građanski odjel) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Zahtijeva li se člankom 8. Direktive [Vijeća] 80/987/EEZ [od 20. listopada 1980. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (
SL 1980., L 283, str. 23
.)] (sada zamijenjenim člankom 8. Direktive [2008/94]), da države članice osiguraju da svaki pojedini zaposlenik dobije barem 50 % vrijednosti svojih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca (uz jedinu iznimku slučajeva zlouporabe, na koje se primjenjuje članak 10. točka (a) Direktive)?
2.
Podredno, ovisno o činjeničnoj ocjeni nacionalnih sudova, je li prema članku 8. Direktive [80/987] dostatno da država članica ima sustav zaštite u okviru kojeg zaposlenici u pravilu dobiju više od 50 % vrijednosti svojeg stečenog prava na davanja iz mirovinskog sustava, ali neki pojedinačni zaposlenici primaju manje od 50 % zbog:
(a)
financijskog ograničenja iznosa novčane naknade koja se isplaćuje zaposlenicima (osobito zaposlenicima koji u trenutku nastanka poslodavčeve insolventnosti prema svojem mirovinskom sustavu još nisu napunili uobičajenu starosnu dob za stjecanje prava na odlazak u mirovinu); i/ili
(b)
pravila kojima se ograničavaju godišnja povećanja novčane naknade koja se isplaćuje zaposlenicima ili godišnja revalorizacija njihovih prava prije dobi za stjecanje prava za odlazak u mirovinu?
3.
Ima li članak 8. Direktive [80/987] izravan učinak u okolnostima ovog predmeta?”
Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
Vlada Ujedinjene Kraljevine tvrdi da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten zbog hipotetske prirode postavljenih pitanja. Naime, čak i ako bi se obveze sustava T&N vrednovale a da se pritom ne uzme u obzir ograničenje predviđeno nacionalnim propisom, aktiva tog sustava nadilazila bi zaštićene obveze te slijedom toga PPF ne bi preuzimao odgovornost za navedeni sustav i njime bi nastavili upravljati njegovi upravitelji. Tako zbog nepostojanja izravne horizontalne primjene članka 8. Direktive 2008/94, G. Hampshire svoja prava može ostvariti samo zahtijevajući naknadu od države, a što nije bio predmet tužbe u glavnom postupku.
U tom smislu valja podsjetiti da je, u okviru suradnje između Suda i nacionalnih sudova koja je određena člankom 267. UFEU‑a, isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud u načelu mora donijeti odluku (presuda od 23. siječnja 2018., F. Hoffmann‑La Roche i dr.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da pitanja o tumačenju prava Unije koja uputi nacionalni sud unutar pravnog i činjeničnog okvira koji utvrđuje pod vlastitom odgovornošću i čiju točnost Sud nije dužan provjeravati uživaju presumpciju relevantnosti. Sud može odbiti odlučiti o pitanju koje je uputio nacionalni sud samo kada na očit način proizlazi da traženo tumačenje prava Unije nema nikakav odnos sa stvarnošću ili s predmetom glavnog postupka, kada je problem hipotetske naravi ili kada Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima koji su potrebni kako bi se na koristan način odgovorilo na pitanja koja su mu postavljena (presuda od 23. siječnja 2018., F. Hoffmann‑La Roche i dr.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u ovom slučaju nije očito da traženo tumačenje prava Unije nema nikakvu vezu s predmetom glavnog postupka. Naime, ta pitanja, koja se odnose na tumačenje članka 8. Direktive 2008/94, ulaze u okvir spora koji se odnosi na usklađenost pravila Zakona iz 2004. o izračunu zaštićenih obveza sa zahtjevima te odredbe. S obzirom na mogućnost da Sud tumačenjem navedene odredbe može dovesti do novog vrednovanja zaštićenih obveza PPF‑a i, slijedom toga, prava na mirovinu G. Hampshirea, postoji dostatna veza između predmeta glavnog postupka i navedenih prethodnih pitanja.
Osim toga, pitanje proizvodi li članak 8. Direktive 2008/94 izravan učinak u slučaju poput onog u glavnom postupku također je relevantno za rješenje spora koji se pred njim vodi jer će sud koji je uputio zahtjev možda trebati odlučiti može li se G. Hampshire protiv Odbora PPF‑a pozivati na navedeni članak 8. ili ne.
U tim okolnostima su prethodna pitanja dopuštena.
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja treba ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. Direktive 2008/94 tumačiti na način da u slučaju insolventnosti svojega poslodavca svaki pojedinačni zaposlenik mora dobiti naknadu koja iznosi barem 50 % vrijednosti njegovih prava stečenih na temelju dopunskog strukovnog mirovinskog sustava ili je dovoljno da se ta naknada jamči većini zaposlenika, ali da na temelju određenih ograničenja propisanih nacionalnim pravom određeni zaposlenici ipak prime naknadu koja iznosi manje od 50 % njihovih stečenih prava.
U skladu s tekstom članka 8. Direktive 2008/94, države članice osiguravaju poduzimanje potrebnih mjera za zaštitu interesa zaposlenika i osoba koje su na dan nastanka insolventnosti poslodavca već napustile njegovo poduzeće ili pogon, koji se odnose na stečena ili buduća prava na davanja iz mirovinskog sustava u okviru dopunskog strukovnog ili među‑strukovnog mirovinskog sustava, izvan nacionalnih sustava zakonske socijalne sigurnosti.
Točno je da države članice u tom pogledu imaju široku marginu prosudbe radi određivanja kako mehanizma tako i razine te zaštite, a što isključuje obvezu potpunog jamstva (vidjeti u tom smislu presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, t.
36.
i
42.
do
45.
; od 25. travnja 2013., Hogan i dr.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, t.
42.
i od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, t.
34.
).
Slijedom toga, člankom 8. Direktive 2008/94 ne sprečava se države članice da, nastojeći postići gospodarski i socijalno opravdane ciljeve i osobito poštujući načelo proporcionalnosti, smanje stečena prava zaposlenika u slučaju stečaja njihova poslodavca.
Međutim, što se tiče članka 8. Direktive 80/987, koji je postao članak 8. Direktive 2008/94, Sud je presudio da se za odredbe nacionalnog prava koje u određenim situacijama mogu dovesti do jamstva za davanja koje je ograničeno na manje od polovice stečenih prava ne može smatrati da ulaze u definiciju pojma „zaštite” korištenoj u toj odredbi (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2007., Robins i dr.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, t.
57.
).
Treba pojasniti da je u predmetu u kojem je donesena ta presuda, među ostalim, bila riječ o pravima na davanja dvaju bivših zaposlenika koji su primili samo 20 % i 49 % davanja iz mirovinskog sustava na koja su imali pravo (presuda od 25. siječnja 2007., Robins i dr.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, t.
54.
).
Sud je to tumačenje potvrdio u presudi od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), koja je donesena u predmetu u kojem je bila riječ o pravima na davanja iz mirovinskog sustava koja je pojedinačno akumuliralo deset bivših zaposlenika, poimenično navedenih u presudi, a koji su svi pristupili mirovinskim sustavima s unaprijed utvrđenim iznosom mirovine koje je osnovao njihov poslodavac. Nakon što se pozvao na točku 57. presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), presudio je da pravilno prenošenje članka 8. Direktive 2008/94 zahtijeva da zaposlenik u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca dobije barem polovicu davanja iz mirovinskog sustava koja proizlaze iz njegovih akumuliranih mirovinskih prava za koja je uplaćivao doprinose u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava (vidjeti u tom smislu presudu od 25. travnja 2013., Hogan i dr.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, t.
43.
i
51.
).
Iz te sudske prakse, koja je posljednji put potvrđena presudom od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, t.
35.
), proizlazi da je razina zaštite koja je tako predviđena u članku 8. Direktive 2008/94 minimalno pojedinačno jamstvo za svakog pojedinačnog zaposlenika.
Naime, cilj te direktive, kojom se nastoji svakom zaposleniku osigurati minimalna zaštita na razini Zajednice u slučaju insolventnosti poslodavca, bio bi ozbiljno ugrožen ako bi se – iako ne postoji nikakva zloporaba prava od strane radnika u smislu članka 12. navedene direktive – države članice mogle osloboditi svojih obveza koje imaju na temelju članka 8. iste direktive a da pritom ne dodijele svakom pojedinačnom radniku takvu minimalnu zaštitu.
Iz toga slijedi, protivno onomu što je vlada Ujedinjene Kraljevine tvrdila u ovom postupku, da se tumačenje koje je Sud dao u pogledu razine i prirode zaštite predviđene u članku 8. Direktive 2008/94 i pojedinačnih korisnika te zaštite ne ograničava na pojedinačne slučajeve u kojima su donesene presude od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), od 25. travnja 2013., Hogan i dr. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
) i od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
), nego da ima opći doseg.
Stoga se ne može smatrati da je doseg tog tumačenja ograničen na određene insolventne poslodavce koji pripadaju specifičnim sektorima ili određene zaposlenike u posebnom gospodarskom i socijalnom kontekstu.
Slijedom toga, člankom 8. Direktive 2008/94 nalaže se državama članicama da bez iznimke svakom pojedinačnom zaposleniku jamče naknadu koja iznosi barem 50 % vrijednosti njegovih stečenih prava na temelju dopunskog strukovnog mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti njegova poslodavca, a da se pri tome ne isključuje mogućnost da, u drugim okolnostima, i pretrpljeni gubici mogu – iako je njihov postotak niži – biti smatrani očito neproporcionalnima, u odnosu na obvezu zaštite interesa zaposlenika iz te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 24. studenoga 2016., Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, t.
35.
).
Usto, kao što je to u bitnome istaknula nezavisna odvjetnica u točkama 48. do 53. svojega mišljenja, kako bi se zajamčio puni učinak minimalne zaštite zaposlenika u slučaju insolventnosti njihova poslodavca uspostavljene u članku 8. Direktive 2008/94, a kojim se zahtijeva da se ta zaštita proteže na cijelo trajanje mirovine, potrebno je da naknada iznosi barem 50 % vrijednosti njihovih stečenih prava koja je izračunana uzimajući u obzir predviđeni rast mirovinskih davanja za cijelo njihovo trajanje kako bi se spriječilo da zbog proteka vremena zajamčeni iznos ne postane niži od 50 % početne stečene vrijednosti za godinu mirovine.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje treba odgovoriti da članak 8. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da svaki pojedinačni zaposlenik mora primiti davanja iz mirovinskog sustava koja iznose barem 50 % vrijednosti njegovih prava stečenih na temelju dopunskog strukovnog mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti njegova poslodavca.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev pita ima li članak 8. Direktive 2008/94 izravan učinak.
Prema sudskoj praksi Suda, pojedinci se mogu pozivati na bezuvjetne i dovoljno precizne odredbe direktive protiv države članice i svih njezinih upravnih tijela kao i protiv tijela ili subjekata koji su pod vlašću ili nadzorom države ili imaju posebne ovlasti šire od onih koje proizlaze iz pravila koja se primjenjuju na odnose između pojedinaca (vidjeti u tom smislu presudu od 10. listopada 2017., Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, t.
33.
i navedenu sudsku praksu).
S državom se mogu izjednačiti i tijela ili subjekti kojima je neko tijelo povjerilo izvršavanje zadaće od javnog interesa te u tu svrhu imaju posebne ovlasti (presuda od 10. listopada 2017., Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, t.
34.
).
U ovom slučaju stoga treba ispitati je li članak 8. Direktive 2008/94 bezuvjetan i dovoljno precizan. To ispitivanje treba se odnositi na tri aspekta, određenje korisnikâ zaštite propisane tom odredbom, sadržaj te zaštite i identitet dužnika iz te zaštite (vidjeti u tom smislu presudu od 19. studenoga 1991., Francovich i dr.,
C‑6/90 i C‑9/90
,
EU:C:1991:428
, t.
12.
).
U vezi s korisnicima zaštite propisane člankom 8. Direktive 2008/94, iz teksta tog članka jasno proizlazi da se tom direktivom nastoje zaštititi zaposlenici koji su pogođeni insolventnošću svojeg poslodavca. Slijedom toga, taj članak ispunjava, u pogledu određivanja korisnika jamstva, uvjete preciznosti i bezuvjetnosti koji se zahtijevaju za izravnu primjenjivost odredbe neke direktive.
Što se tiče sadržaja zaštite propisane u članku 8. Direktive 2008/94, dovoljno je podsjetiti da je u presudi od 25. siječnja 2007., Robins i dr. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), Sud utvrdio da se tim člankom 8. zahtijeva da radnik u slučaju insolventnosti svojeg poslodavca dobije barem polovicu davanja iz mirovinskog sustava koja proizlaze iz akumuliranih prava na mirovinu za koje je uplaćivao doprinose u okviru dopunskog strukovnog mirovinskog sustava (presuda od 25. travnja 2013., Hogan i dr.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, t.
51.
).
To tumačenje navedene odredbe rasvjetljava i pojašnjava značenje i doseg tog prava, onako kako ono treba ili je trebalo biti shvaćeno i primijenjeno nakon stupanja na snagu (vidjeti u tom smislu presude od 19. travnja 2016., DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, t.
40.
i od 22. studenoga 2017., Cussens i dr.,
C‑251/16
,
EU:C:2017:881
, t.
41.
).
Dakle, članak 8. Direktive 2008/94 sadržava jasnu i preciznu obvezu koju imaju države članice, a čiji je predmet da se pojedincima dodijele prava. Treba dodati da ta obveza ne podliježe nikakvom posebnom uvjetu.
Što se tiče dužnika iz zaštite propisane u članku 8. Direktive 2008/94, treba podsjetiti na to da države članice raspolažu širokom marginom prosudbe u pogledu mehanizma koji treba usvojiti tako da mogu propisati, među ostalim, financiranje od strane javne vlasti, obvezu osiguranja na teret poslodavaca ili uspostavu jamstvene institucije (vidjeti u tom smislu presudu od 25. siječnja 2007., Robins i dr.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, t.
36.
i
37.
).
Međutim, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točki 79. svojega mišljenja, ako je ta margina prosudbe u potpunosti iskorištena, njome se ne može spriječiti da se pojedinac može pozvati na minimalnu zaštitu na koju ima pravo na temelju članka 8. Direktive 2008/94.
U tom pogledu iz spisa koji je na raspolaganju Sudu proizlazi da je donošenjem Zakona iz 2004. nacionalni zakonodavac odlučio da, kada poslodavac koji sudjeluje u odobrenom mirovinskom sustavu s unaprijed utvrđenim iznosom mirovine postane insolventan, treba ispitati financijska sredstva sustava o kojem je riječ, a osobito vrednovati zaštićene obveze i aktivu toga sustava. Prema navedenom zakonu, ako se tim vrednovanjem, nakon što ga je odobrio Odbor PPF‑a, pokaže da je aktiva sustava dostatna za plaćanje troškova zaštićenih obveza, tim sustavom, iako podliježe naputcima Odbora PPF‑a, i dalje će upravljati njegovi upravitelji. Nasuprot tomu, u slučaju u kojem se aktiva sustava pokaže nedostatnom, Zakonom iz 2004. propisuje se da Odbor PPF‑a preuzima odgovornost za taj sustav, što podrazumijeva da su direktori sustava oslobođeni svojih obveza u pogledu mirovina i da je Odbor PPF‑a dužan jamčiti isplatu naknada.
Zakonom iz 2004. stoga se jasno određuje tijelo nadležno za vrednovanje bilance zaštićenih obveza i aktive dopunskih strukovnih mirovinskih sustava i tereta odgovornosti osiguravanja minimalne zaštite propisane u članku 8. Direktive 2008/94.
Stoga je na PPF‑u da u Ujedinjenoj Kraljevini provede obvezu koju imaju države članice da zaštite interese zaposlenika u pogledu njihovih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava na temelju dopunskog strukovnog mirovinskog sustava.
Što se tiče pitanja je li PPF subjekt koji pripada državi ili koji se s njom može izjednačiti, u skladu s točkama 54. i 55. ove presude, treba istaknuti da je PPF‑u povjerena zadaća od javnog interesa i da raspolaže posebnim ovlastima za izvršavanje te zadaće, jer on prima doprinose od odobrenih dopunskih strukovnih mirovinskih sustava i jer je ovlašten davati tim sustavima potrebne naputke prilikom njihove likvidacije. Osim toga, odobravanjem vrednovanja zaštićenih obveza dopunskog strukovnog mirovinskog sustava, Odbor PPF‑a određuje razinu zaštite svakog zaposlenika u pogledu njegovih stečenih prava na davanja iz mirovinskog sustava, i u slučaju preuzimanja sustava od PPF‑a i u slučaju moguće likvidacije izvan PPF‑a.
Dakle, ispunjene su pretpostavke da se, u situaciji poput one G. Hampshirea, zaposlenik protiv Odbora PPF‑a može pozivati na članak 8. Direktive 2008/94.
U vezi s argumentom vlade Ujedinjene Kraljevine, prema kojem se na članak 8. Direktive 2008/94 ne može pozivati protiv upravitelja sustava T&N zbog činjenice da su potonji privatne osobe, a zaštićene obveze pokrivaju se aktivom tog sustava te je stoga taj sustav onaj koji će G. Hampshireu isplaćivati njegova davanja iz mirovinskog sustava, treba utvrditi, s jedne strane, da su stranke u glavnom postupku G. Hampshire i Odbor PPF‑a i Secretary of State for Work and Pensions (ministar rada i mirovina, Ujedinjena Kraljevina). Ni sustav T&N ni njegovi upravitelji nisu stranke u glavnom postupku.
S druge strane, u skladu sa zahtjevom za prethodnu odluku, glavni se postupak ne odnosi na pitanje može li G. Hampshire od sustava T&N ili njegovih upravitelja izravno zahtijevati isplatu naknade u iznosu od barem 50 % svojih stečenih prava na mirovinu u tom sustavu nego na zakonitost odluke kojom je Odbor PPF‑a odobrio zaštićene obveze navedenog sustava. Kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 89., 91. i 92. svojeg mišljenja, tim sporom nastoji se odrediti može li se Odbor PPF‑a obvezati da provede novo vrednovanje zaštićenih obveza, pozivajući se na članak 8. Direktive 2008/94. U vezi s tim, utjecaj koji bi novi izračun PPF novčane naknade mogao imati na sustav T&N samo je puka negativna posljedica na prava trećih osoba i ne opravdava odbijanje priznavanja izravnog učinka toj odredbi protiv subjekta koji treba kvalificirati pojavnim oblikom države (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., T‑Mobile Czech Republic i Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na prethodna razmatranja, na treće pitanje treba odgovoriti da članak 8. Direktive 2008/94, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ima izravan učinak, tako da se na njega pred nacionalnim sudom može pozivati pojedinačni zaposlenik kako bi osporavao odluku nekog tijela, poput Odbora PPF‑a.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (četvrto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 8. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca treba tumačiti na način da svaki pojedinačni zaposlenik mora primiti davanja iz mirovinskog sustava koja iznose barem 50 % vrijednosti njegovih prava stečenih na temelju dopunskog strukovnog mirovinskog sustava u slučaju insolventnosti njegova poslodavca.

2.
Članak 8. Direktive 2008/94, u okolnostima poput onih u glavnom postupku, ima izravan učinak, tako da se na njega pred nacionalnim sudom može pozivati pojedinačni zaposlenik kako bi osporio odluku nekog tijela, poput the Board of the Pension Protection Funda (Odbor Obveznog fonda za zaštitu mirovina, Ujedinjena Kraljevina).

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski