CELEX: 62017CJ0052
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teisės aktų derinimas
Direktyva 2013/36/ES
64, 65 ir 67 straipsniai
Reglamentas (ES) Nr. 575/2013
395 straipsnio 1 ir 5 dalys
Kredito įstaigų priežiūra
Priežiūros ir sankcijų taikymo įgaliojimai
Didelių pozicijų ribos
Valstybės narės teisės aktai, kuriuose numatyta taikyti palūkanas šių ribų viršijimo atveju
Reglamentas (ES) Nr. 468/2014
48 straipsnis
Kompetencijos paskirstymas tarp Europos Centrinio Banko (ECB) ir nacionalinių valdžios institucijų
Formaliai pradėta rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB (
OL L 176, 2013, p. 338
), 64 straipsnio ir 65 straipsnio 1 dalies, 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012 (
OL L 176, 2013, p. 1
), 395 straipsnio 1 ir 5 dalių bei 2014 m. balandžio 16 d. Europos Centrinio Banko reglamento (ES) Nr. 468/2014, kuriuo sukuriama Europos Centrinio Banko, nacionalinių kompetentingų institucijų ir nacionalinių paskirtųjų institucijų bendradarbiavimo Bendrame priežiūros mechanizme struktūra (BPM pagrindų reglamentas) (
OL L 141, 2014, p. 1
), 48 straipsnio 3 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
VTB Bank (Austria) AG
(toliau – VTB) ir
Finanzmarktaufsichtsbehörde
(Finansų rinkos priežiūros institucija, toliau – FMA) ginčą dėl to, kad pastaroji taikė kompensuojamąsias palūkanas už didelių pozicijų ribų, nustatytų Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje, viršijimą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2013/36
Direktyvos 2013/36 2 ir 41 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(2)
<…> šią direktyvą reikėtų skaityti kartu su [Reglamentu Nr. 575/2013] ir ji kartu su tuo reglamentu turėtų sudaryti teisinę sistemą, pagal kurią būtų reglamentuojama bankininkystės veikla, priežiūros sistema bei kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms taikomos riziką ribojančios taisyklės;
<…>
(41)
šioje direktyvoje turėtų būti numatytos administracinės sankcijos ir kitos administracinės priemonės siekiant užtikrinti kiek įmanoma platesnį veiksmų ratą įvykus pažeidimui ir taip užkirsti kelią tolesniems pažeidimams, neatsižvelgiant į tai, ar pagal nacionalinę teisę jie priskiriami administracinėms sankcijoms, ar kitoms administracinėms priemonėms. Be nurodytųjų šioje direktyvoje, valstybės narės turėtų turėti galimybę numatyti papildomas sankcijas, taip pat didesnius nei pagal šią direktyvą numatytus administracinių piniginių sankcijų dydžius.“
Pagal šios direktyvos 1 straipsnio b punktą šia direktyva nustatomos taisyklės dėl priežiūros įgaliojimų ir kompetentingų valdžios institucijų vykdomos riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros priemonių.
Minėtos direktyvos 64 straipsnyje nustatyta:
„1.   Kompetentingoms valdžios institucijoms suteikiami visi priežiūros įgaliojimai įsikišti į įstaigų veiklą, kurie būtini jų funkcijoms vykdyti, įskaitant visų pirma teisę panaikinti veiklos leidimą pagal 18 straipsnį, pagal 102 straipsnį reikalaujamus įgaliojimus ir 104 bei 105 straipsniuose nustatytus įgaliojimus.
2.   Kompetentingos valdžios institucijos naudojasi savo priežiūros ir sankcijų taikymo įgaliojimais pagal šią direktyvą ir nacionalinę teisę šiais būdais:
a)
tiesiogiai;
b)
bendradarbiaudamos su kitomis institucijomis;
c)
savo atsakomybe perduodamos funkcijas tokioms institucijoms;
d)
kreipdamosi į kompetentingas teismines institucijas.“
Tos pačios direktyvos 65 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Nedarant poveikio kompetentingų valdžios institucijų priežiūros įgaliojimams, nurodytiems 64 straipsnyje, ir valstybių narių teisei numatyti bei taikyti baudžiamąsias sankcijas, valstybės narės nustato taisykles dėl administracinių sankcijų ir kitų administracinių priemonių, taikomų už nacionalinių nuostatų, kuriomis perkeliama ši direktyva ir [Reglamentas Nr. 575/2013], pažeidimus, ir imasi visų būtinų priemonių jų įgyvendinimui užtikrinti.“
Direktyvos 2013/36 67 straipsnio 1 dalies k punkte numatyta:
„Šis straipsnis taikomas bent jau tuo atveju, kai:
<…>
k)
įstaiga įgyja poziciją, kuri viršija [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnyje nustatytas ribas.“
Šios direktyvos 67 straipsnio 2 dalyje nustatyta, jog valstybės narės užtikrina, kad minėtos direktyvos 67 straipsnio 1 dalyje nurodytais atvejais būtų galima taikyti bent minėtos 2 dalies a–g punktuose nurodytas administracines sankcijas ir kitas administracines priemones.
Reglamentas Nr. 575/2013
Reglamento Nr. 575/2013 5 ir 9 konstatuojamosiose dalyse skelbiama:
„(5)
Šis reglamentas ir Direktyva [2013/36] kartu turėtų sudaryti teisinę sistemą, pagal kurią būtų reglamentuojama galimybė verstis kredito įstaigų ir investicinių įmonių <…> veikla, jų priežiūros sistema ir rizikos ribojimo taisyklės. Todėl šis reglamentas turėtų būti skaitomas kartu su ta direktyva;
<…>
(9)
teisinio tikrumo sumetimais ir todėl, kad reikia užtikrinti vienodas veiklos sąlygas Sąjungoje, visiems rinkos dalyviams skirtas bendras taisyklių rinkinys yra vienas iš pagrindinių veiksnių vidaus rinkos veikimui užtikrinti. Todėl, siekiant išvengti rinkos iškraipymų ir reguliacinio arbitražo, būtiniausiais reikalavimais dėl riziką ribojančios priežiūros turėtų būti užtikrintas kuo didesnis suderinimas. Todėl šiame reglamente numatyti pereinamieji laikotarpiai yra labai svarbūs siekiant sklandžiai įgyvendinti šį reglamentą ir išvengti netikrumo rinkose.“
Šio reglamento 2 straipsnyje nustatyta:
„Siekiant užtikrinti šio reglamento laikymąsi kompetentingoms institucijoms suteikiami įgaliojimai ir jos laikosi Direktyvoje [2013/36] nustatytų procedūrų.“
Minėto reglamento 4 straipsnio 1 dalies 1 punkte „kredito įstaiga“ apibrėžiama kaip „įmonė, kuri verčiasi indėlių ar kitų grąžintinų lėšų priėmimu iš visuomenės ir paskolų teikimu savo sąskaita“.
To paties reglamento 395 straipsnio „Didelių pozicijų ribos“ 1 ir 5 dalyse nustatyta:
„1.   Įstaigai nesusidaro pozicija vienam klientui ar susijusių klientų grupei, viršijanti 25 % jos reikalavimus atitinkančio kapitalo, atsižvelgus į kredito rizikos mažinimo poveikį pagal 399–403 straipsnius. Kai tas klientas yra įstaiga arba kai susijusių klientų grupei priklauso viena ar kelios įstaigos, ta vertė negali viršyti 25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo arba 150 mln. [eurų] (atsižvelgiant į tai, kuris dydis yra didesnis) su sąlyga, kad pozicijų visiems susijusiems tos grupės klientams, kurie nėra įstaigos, verčių suma, atsižvelgus į kredito rizikos mažinimo poveikį pagal 399–403 straipsnius, neviršija 25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo.
Tais atvejais, kai 150 mln. [eurų] suma yra didesnė nei 25 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo, pozicijos vertė, atsižvelgus į kredito rizikos mažinimo poveikį pagal 399–403 straipsnius, negali viršyti pagrįstos įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo ribos. Tą ribą nustato įstaiga, laikydamasi Direktyvos [2013/36] 81 straipsnyje nurodytos politikos ir procedūrų, kad būtų mažinama ir kontroliuojama koncentracijos rizika. Ši riba neturi būti didesnė už 100 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo.
Kompetentingos institucijos gali nustatyti mažesnę ribą negu 150 mln. [eurų] ir apie tai informuoja [Europos bankininkystės instituciją (EBI)] ir Komisiją.
<…>
5.   Šiame straipsnyje nustatytas ribas galima viršyti įstaigos prekybos knygos pozicijų atveju, jeigu įvykdomos šios sąlygos:
a)
ne prekybos knygos pozicija, susijusi su atitinkamu klientu arba susijusių klientų grupe, neviršija 1 dalyje nustatytos ribos, apskaičiuotos atsižvelgiant į reikalavimus atitinkantį kapitalą taip, kad perviršis būtų susijęs tik su prekybos knyga;
b)
įstaiga laikosi papildomo nuosavų lėšų reikalavimo dėl 1 dalyje nustatytos ribos perviršio, apskaičiuojamo pagal 397 ir 398 straipsnius;
c)
jeigu nuo perviršio atsiradimo praėjo 10 arba mažiau dienų, prekybos knygos pozicija, susijusi su atitinkamu klientu arba susijusių klientų grupe, neviršija 500 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo;
d)
bet kuris bendras perviršis, egzistuojantis daugiau kaip 10 dienų, neviršija 600 % įstaigos reikalavimus atitinkančio kapitalo.
Apie kiekvieną ribos viršijimo atvejį įstaiga nedelsdama praneša kompetentingoms institucijoms apie perviršio sumą ir atitinkamo kliento pavardę (pavadinimą) bei, jei taikytina, atitinkamų susijusių klientų pavardes (pavadinimus).“
BPM reglamentas
2013 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento (ES) Nr. 1024/2013, kuriuo Europos Centriniam Bankui pavedami specialūs uždaviniai, susiję su rizikos ribojimu pagrįstos kredito įstaigų priežiūros politika (
OL L 287, 2013, p. 63
; toliau – BPM reglamentas), 33 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„[Ne vėliau kaip] 2014 m. lapkričio 4 d. ECB prisiima šiuo reglamentu jam pavestus uždavinius, atsižvelgdamas į šioje dalyje išdėstytą įgyvendinimo tvarką ir priemones.“
BPM pagrindų reglamentas
BPM pagrindų reglamento 9 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„<…> šiuo reglamentu toliau plėtojamos ir išsamiau apibūdinamos BPM reglamente nustatytos ECB ir NKI [nacionalinių kompetentingų institucijų] bendradarbiavimo [bendrame priežiūros mechanizme (BPM)] procedūros, taip pat, kai tinkama, bendradarbiavimo su nacionalinėmis paskirtosiomis institucijomis procedūromis; taip užtikrinamas efektyvus ir nuoseklus BPM veikimas.“
BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 16 punkte „svarbus prižiūrimas subjektas“ apibrėžiamas kaip „a) svarbus prižiūrimas subjektas euro zonos valstybėje narėje ir b) svarbus prižiūrimas subjektas dalyvaujančioje ne euro zonos valstybėje narėje“.
Šio reglamento 2 straipsnio 25 punkte „NKI [nacionalinės kompetentingos institucijos] priežiūros procedūra“ apibrėžta kaip:
„bet kokia NKI veikla, kurią vykdydama ji parengia medžiagą NKI priežiūros sprendimui, kuris skirtas vienam ar daugiau prižiūrimų subjektų arba prižiūrimoms grupėms arba vienam ar daugiau asmenų, įskaitant administracinių sankcijų skyrimą.“
Minėto reglamento 48 straipsnio 1 ir 3 dalyse nustatyta:
„1.   Jeigu įvyksta ECB ir NKI kompetencijų pasikeitimas, institucija, kurios kompetencija baigiasi (toliau – institucija, kurios kompetencija baigiasi), informuoja instituciją, kuri tampa kompetentinga (toliau – priežiūrą pradedanti institucija), apie bet kokią formaliai pradėtą priežiūros procedūrą, kurios metu turi būti priimamas sprendimas. Institucija, kurios kompetencija baigiasi, pateikia šią informaciją nedelsdama po to, kai sužino apie numatomą kompetencijos pasikeitimą. Institucija, kurios kompetencija baigiasi, nuolat atnaujina šią informaciją, pagal bendrą taisyklę kartą per mėnesį, kai yra naujos informacijos apie priežiūros procedūrą, kurią reikia pranešti. Tinkamai pagrįstais atvejais priežiūrą pradedanti institucija gali leisti pranešimus teikti rečiau. 48 ir 49 straipsniuose priežiūros procedūra reiškia ECB arba NKI priežiūros procedūrą.
Prieš įvykstant kompetencijų pasikeitimui, institucija, kurios kompetencija baigiasi, susisiekia su priežiūrą pradedančia institucija nedelsdama po to, kai formaliai pradedama bet kokia nauja priežiūros procedūra, kurios metu turi būti priimamas sprendimas.
<…>
3.   Jeigu formaliai pradėta priežiūros procedūra, kurios metu turi būti priimamas sprendimas, negali būti užbaigta iki datos, kai turi įvykti priežiūros kompetencijų pasikeitimas, institucija, kurios kompetencija baigiasi, išlieka kompetentinga užbaigti tokią nebaigtą priežiūros procedūrą. Šiuo tikslu institucija, kurios kompetencija baigiasi, taip pat išsaugo visus atitinkamus įgaliojimus iki priežiūros procedūros užbaigimo. Institucija, kurios kompetencija baigiasi, užbaigia konkrečią nebaigtą priežiūros procedūrą remdamasi taikytina teise pagal savo išsaugotus įgaliojimus. Institucija, kurios kompetencija baigiasi, prieš priimdama bet kokį sprendimą priežiūros procedūros metu, kuri nebuvo baigta iki kompetencijų pasikeitimo, informuoja priežiūrą pradedančią instituciją. Ji pateikia priežiūrą pradedančiai institucijai priimto sprendimo kopiją ir visus su tuo sprendimu susijusius atitinkamus dokumentus.“
To paties reglamento 149 straipsnio 1 dalyje skelbiama:
„Jeigu NKI iki 2014 m. lapkričio 4 d. pradėjo priežiūros procedūras, už kurias ECB tampa kompetentingas remiantis BPM reglamentu, taikomos 48 straipsnyje nustatytos procedūros, jeigu ECB nenusprendžia kitaip.“
Austrijos teisė
Pagrindinei bylai taikytinos redakcijos
Bankwesengesetz
(Bankų sektoriaus įstatymas; toliau – BWG) 97 straipsnio 1 dalies 4 punkte, nustatyta:
„(1)   [FMA] kredito įstaigoms <…> turi nustatyti tokio dydžio palūkanas:
<…>
4.
2 % nuo sumos, kuria viršijamos didelių pozicijų ribos pagal [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 dalį, skaičiuojant per metus, 30 dienų, išskyrus atvejus, kai taikomos priežiūros priemonės pagal 70 straipsnio 2 dalį arba kredito įstaiga turi pernelyg didelių skolų.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
VTB yra Austrijoje įsteigta kredito įstaiga, kurią ECB, kaip matyti iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, kvalifikavo kaip „svarbų prižiūrimą subjektą“, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 16 punktą.
Dviem 2014 m. spalio 30 d. ir 2015 m. gegužės 11 d. priimtais sprendimais FMA, remdamasi BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punktu, nustatė VTB palūkanas už didelių pozicijų ribų, nurodytų Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje, viršijimą.
Konkrečiai pagal pirmąjį sprendimą FMA įpareigojo VTB mokėti 94951,41 eurų dydžio palūkanas dėl taikytinų ribų viršijimo 2014 m. kovo–rugsėjo mėnesiais. Tas sprendimas buvo grindžiamas viršijimo deklaracijomis, pateiktomis VTB 2014 m. balandžio 3 d., liepos 7 d. ir spalio 8 d.
Pagal antrąjį sprendimą FMA įpareigojo VTB mokėti 28278,57 eurų dydžio kompensacines palūkanas dėl taikytinų ribų viršijimo, kiek tai susiję su 2014 m. spalio mėn. Tas sprendimas buvo grindžiamas VTB 2014 m. lapkričio 3 d. pateikta viršijimo deklaracija.
2015 m. birželio 3 d. VTB pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme,
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas, Austrija), dėl 2015 m. gegužės 11 d. FMA sprendimo panaikinimo.
VTB tvirtina, kad neprivalėjo mokėti tuo sprendimu nustatytų palūkanų. Ji teigia, kad Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalis, numatanti pozicijų ribas, kurias kredito įstaiga ar investicinė įmonė gali taikyti savo klientams, turi būti siejama su minėto reglamento 395 straipsnio 5 dalimi; joje numatytos sąlygos, kurioms esant kredito įstaiga ar investicinė įmonė gali nukrypti nuo minėto reglamento 395 straipsnio 1 dalyje nustatytų ribų.
FMA tvirtina, kad palūkanų, nustatytų pagal BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punktą, taikymas yra ne sankcija ar suvaržymo priemonė, kaip tai suprantama pagal Sąjungos teisę, bet veikiau nacionalinėje konkurencijos teisėje numatyta ekonominio pobūdžio priemonė.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas visų pirma pažymi, kad šį 2015 m. gegužės 11 d. sprendimu nustatytų palūkanų kvalifikavimą patvirtina nusistovėjusi
Verfassungsgerichtshof
(Konstitucinis Teismas, Austrija) praktika, pagal kurią palūkanų nustatymas už didelių pozicijų viršijimą kvalifikuojamas kaip ekonominės teisės priemonė, grindžiama konkurencijos teise, ir kuri neturi baudžiamojo pobūdžio, kai siekiama sumokant vienkartinę sumą išieškoti naudą, gautą ar galimą gauti neteisėtai viršijus Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje nustatytas ribas.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, kaip aiškinti sąvoką „formaliai pradėta [rizikos ribojimu pagrįstos] priežiūros procedūra“, kaip tai suprantama pagal BPM pagrindų reglamento 48 straipsnio 3 dalį. Konkrečiai tas teismas klausia ar, kalbant apie didelių pozicijų viršijimą 2014 m. spalio mėn., rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra gali būti laikoma „formaliai“ pradėta iki 2014 m. lapkričio 4 d. pagal 2014 m. lapkričio 3 d. VTB pateiktą viršijimo deklaraciją, arba dėl ankstesnių procedūrų, kurias dėl panašių pažeidimų jau užbaigė FMA.
Šiomis aplinkybėmis
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar antrinės Sąjungos teisės nuostatos (visų pirma <…> Direktyvos [2013/36] <…> 64 straipsnis arba 65 straipsnio 1 dalis) taikomos tokiu atveju, kai [finansų rinkų priežiūros] institucija nustato palūkanas pagal valstybės narės teisės normą, pagal kurią kredito įstaigai, viršijusiai didelių pozicijų ribas <…> pagal [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 dalį, turi būti 30 dienų nustatomos 2 % nuo sumos, kuria viršytos didelių pozicijų ribos, dydžio metinės palūkanos?
2.
Ar Sąjungos teisei (visų pirma [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 ir 5 dalims) prieštarauja nacionalinės teisės norma, kokia buvo įtvirtinta [BWG] 97 straipsnio 1 dalies 4 punkte, kai, nepaisant to, jog tenkinami Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 5 dalyje numatytos išimties taikymo kriterijai, pažeidus to paties reglamento 395 straipsnio 1 dalies nuostatas nustatomos (kompensuojamosios) palūkanos?
3.
Ar [BPM pagrindų reglamento] 48 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad gali būti laikoma, jog yra „formaliai pradėta [rizikos ribojimu pagrįstos] priežiūros procedūra“ jau tuomet, kai įmonė [finansų rinkų] priežiūros institucijai pateikia pranešimą, ar tuomet, kai [finansų rinkų] priežiūros institucija yra priėmusi sprendimą per lygiagrečią panašių pažeidimų per ankstesnius laikotarpius nagrinėjimo procedūrą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Savo pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar Direktyvos 2013/36 64 straipsnį ir 65 straipsnio 1 dalį, taip pat Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 ir 5 dalis reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos šio reglamento 395 straipsnio 1 dalyje numatytų didelių pozicijų viršijimo atveju kredito įstaigai automatiškai nustatomos kompensacinės palūkanos, net jeigu ji įvykdo minėto reglamento 395 straipsnio 5 dalyje nustatytas sąlygas, leidžiančias kredito įstaigai viršyti minėtas ribas.
Visų pirma reikia priminti, kaip matyti iš Direktyvos 2013/36 2 konstatuojamosios dalies ir Reglamento Nr. 575/2013 5 konstatuojamosios dalies, kad ši direktyva ir šis reglamentas, kurie turi būti taikomi kartu, nustato teisinį pagrindą, reglamentuojantį, be kita ko, kredito įstaigoms taikomas priežiūros ir rizikos ribojimo taisykles.
Šio reglamento 395 straipsnio 1 dalis, kuri yra viena iš šių taisyklių, visų pirma taikytinų „didelėms pozicijoms“, kurių kredito įstaigos pagal Reglamento Nr. 575/2013 387 straipsnį turi laikytis ir kontroliuoti, draudžia minėtoms įstaigoms taikyti poziciją klientui ar susijusių klientų grupei, viršijančiai 25 % jų nuosavų, reikalavimus atitinkančių lėšų. Vis dėlto pagal minėto reglamento 395 straipsnio 5 dalį leidžiamas to paties reglamento 395 straipsnio 1 dalyje numatytas pozicijų ribų perviršis, jei tenkinamos tam tikros sąlygos.
Be to, reikia pažymėti, kad kredito įstaigų rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros tikslais kompetentingos valdžios institucijos, remiantis Direktyvos 2013/36 1 straipsnio b punktu, turi šioje direktyvoje nustatytus priežiūros įgaliojimus ir priemones.
Šiuo aspektu, remiantis šios direktyvos 65 straipsnio 1 dalimi, valstybės narės nustato taisykles dėl administracinių sankcijų ir kitų administracinių priemonių, taikomų už nacionalinių nuostatų, kuriomis perkeliama ši direktyva ir Reglamentas Nr. 575/2013, pažeidimus, ir imasi visų būtinų priemonių šių sankcijų ir šių kitų priemonių įgyvendinimui užtikrinti.
Iš Direktyvos 2013/36 41 konstatuojamosios dalies matyti, kad administracinės sankcijos ir kitos administracinės priemonės turi leisti užtikrinti kiek įmanoma platesnį veiksmų ratą įvykus pažeidimui, ir taip užkirsti kelią naujiems pažeidimams.
Galiausiai kartu aiškinant Direktyvos 2013/36 67 straipsnio 1 dalies k punktą ir 2 dalį matyti, kad valstybės narės Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnyje numatytais atvejais prižiūri, kad administracinės sankcijos ir kitos administracinės priemonės, kurios gali būti taikomas, būtų bent jau tos, kurios išvardytos minėtos 2 dalies a–g punktuose.
Šiuo atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar, kaip tvirtina FMA, palūkanų nustatymas VTB atžvilgiu remiantis BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punktu yra sankcijos požymių neturinti nacionalinė ekonominio pobūdžio priemonė, neturinti jokio ryšio su Direktyvos 2013/36 64 ir 65 straipsniais, kuria tik siekiama išieškoti nepagrįstą naudą, gautą pažeidus rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros taisykles. Teigiamo atsakymo atveju FMA tvirtina, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija nėra reglamentuojama Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 ir 5 dalių.
Visų pirma reikia konstatuoti, kad BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punkte aiškiai numatyta, kad FMA turi taikyti minėtas palūkanas 2 % nuo ribų, taikomų didelėms pozicijoms „remiantis [Reglamento Nr. 575/2013] 395 straipsnio 1 dalimi“, viršijimo.
Šiuo atveju, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo teigimu, VTB viršijo minėtas ribas pagrindinėje byloje. Tokiomis aplinkybėmis, laikantis sąlygų, numatytų minėto reglamento 395 straipsnio 5 dalyje, valstybės narės, kaip buvo priminta šio sprendimo 36 punkte, prižiūri, kaip taikomos bent jau administracinės sankcijos ir kitos administracinės priemonės, numatytos Direktyvos 2013/36 67 straipsnio 2 dalies a–g punktuose.
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad atlikdamas valstybių narių atliekamos finansinės korekcijos analizę Sąjungos finansiniams interesams apsaugoti Teisingumo Teismas kvalifikavo pareigą grąžinti nepagrįstą naudą, gautą neteisėtu būdu, kaip „administracinę priemonę“ (šiuo klausimu žr. 2016 m. gegužės 26 d. Sprendimo Județul Neamț ir Județul Bacău,
C‑260/14 ir C‑261/14
,
EU:C:2016:360
,
ir
punktus).
Be to, remiantis Reglamento Nr. 575/2013 9 konstatuojamąja dalimi, siekiant išvengti rinkos iškraipymų ir reguliacinio arbitražo, Sąjungos teisėje įtvirtintais būtiniausiais reikalavimais dėl riziką ribojančios priežiūros turėtų būti užtikrintas kuo didesnis suderinimas. Todėl viršijus Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje numatytas ribas valstybės narės kredito įstaigoms turi taikyti ne priemonę pagal jų nacionalinę teisę, bet administracinę sankciją ar kitą administracinę priemonę, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/36 65 straipsnio 1 dalį.
Tokiomis aplinkybėmis BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punkte numatytos kompensacinės palūkanos turi būti kvalifikuojamos kaip administracinė priemonė, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2013/36 65 straipsnio 1 dalį.
Kalbant apie šį kvalifikavimą, neturi reikšmės tai, kad nagrinėjamos palūkanos nėra įtrauktos į Direktyvos 2013/36 67 straipsnio 2 dalyje nurodytą sąrašą.
Iš tiesų iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad šis sąrašas nėra išsamus. Be to, reikia priminti, kad Direktyvos 2013/36 65 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad valstybės narės imasi visų priemonių, kurių, kaip mano, reikia siekiant užtikrinti minėtos direktyvos ir Reglamento Nr. 575/2013 taikymą.
Antra, iš Teisingumo Teismo turimos informacijos, kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, matyti, kad Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 5 dalyje numatytos sąlygos, leidžiančios kredito įstaigoms klientų atžvilgiu viršyti ribas, numatytas to paties reglamento 395 straipsnio 1 dalyje, VTB buvo įvykdytos, kiek tai susiję su ginču pagrindinėje byloje.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 59 punkte, Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnyje nurodyta situacija, kuriai esant valstybės narės pagal Direktyvos 2013/36 67 straipsnio 2 dalį gali taikyti administracines sankcijas ar kitas administracines priemones, kyla kartu taikant minėto 395 straipsnio 1 ir 5 dalis.
Taigi nacionalinės teisės nuostata, kaip antai BWG 97 straipsnio 1 dalies 4 punktas, pagal kurį kredito įstaigai automatiškai nustatomos palūkanos viršijus Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje nustatytas didelių pozicijų ribas, ir kuriame nenumatyta galimybės patikrinti, ar įvykdytos šio reglamento 395 straipsnio 5 dalyje nustatytos sąlygos, neatitinka minėtame reglamente nustatytų rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros reikalavimų.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2013/36 64 straipsnį ir 65 straipsnio 1 dalį, taip pat Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 ir 5 dalis reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos šio reglamento 395 straipsnio 1 dalyje numatytų didelių pozicijų viršijimo atveju kredito įstaigai automatiškai nustatomos kompensacinės palūkanos, net jeigu ji įvykdo minėto reglamento 395 straipsnio 5 dalyje nustatytas sąlygas, leidžiančias kredito įstaigai viršyti minėtas ribas.
Dėl trečiojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia, ar BPM pagrindų reglamento 48 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra gali būti laikoma formaliai pradėta, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, kai kredito įstaiga praneša nacionalinei priežiūros institucijai apie Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje numatytų ribų viršijimą arba kai ši institucija jau priėmė sprendimą per lygiagrečią procedūrą dėl panašių pažeidimų.
Pagal BPM reglamento 33 straipsnio 2 dalį ECB ne vėliau kaip 2014 m. lapkričio 4 d. prisiėmė minėtu reglamentu jam pavestus uždavinius BPM srityje.
Kaip matyti iš BPM pagrindų reglamento 9 konstatuojamosios dalies, šiuo reglamentu toliau plėtojamos ir išsamiau apibūdinamos BPM reglamente nustatytos ECB ir nacionalinių kompetentingų institucijų bendradarbiavimo procedūros, užtikrinančios efektyvų ir nuoseklų šio mechanizmo veikimą.
BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 25 punkte nacionalinės kompetentingos institucijos rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra apibrėžiama kaip bet kokia nacionalinės kompetentingos institucijos veikla, skirta parengti šios institucijos rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sprendimui.
Be to, pagal šio reglamento 149 straipsnį, jeigu nacionalinė kompetentinga institucija iki 2014 m. lapkričio 4 d. pradėjo rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūras, už kurias ECB tampa kompetentingas remiantis BPM reglamentu, taikomos BPM pagrindų reglamento 48 straipsnyje nustatytos procedūros.
Pastarosios nuostatos 3 dalyje nustatyta, kad jeigu „formaliai pradėta“ rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra, per kurią turi būti priimamas sprendimas, negali būti užbaigta iki datos, kai turi įvykti priežiūros kompetencijų pasikeitimas, institucija, kurios kompetencija baigiasi, išlieka kompetentinga užbaigti tokią nebaigtą priežiūros procedūrą.
Šiuo atveju iš Teisingumo Teismui pateiktos bylos medžiagos matyti, kad 2015 m. gegužės 11 d. FMA sprendimas, susijęs su VTB viršijimu ribų, numatytų Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje, grindžiamas šios įstaigos 2014 m. lapkričio 3 d., t. y. FMA kompetencijos perdavimo ECB išvakarėse, pateikta viršijimo deklaracija. Iš minėtos bylos medžiagos taip pat matyti, kad tas sprendimas buvo priimtas po kitos FMA pradėtos procedūros dėl to, kad VTB viršijo didelių pozicijų ribas; ji buvo užbaigta 2014 m. spalio 30 d. sprendimu.
Visų pirma iš BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 25 punkto matyti, kad tik nacionalinės kompetentingos institucijos vykdoma procedūra gali būti laikoma rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą. Todėl kredito įstaigos veiksmai neturėtų būti laikomi priskirtinais rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūrai, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą.
Be to, kaip konstatavo generalinis advokatas savo išvados 89 punkte, BPM pagrindų reglamento 48 straipsnio 3 dalyje naudojamas prieveiksmis „formaliai“ reiškia aiškų sprendimą dėl procedūros pradėjimo, kad ir kokios būtų materialinės priežastys (kaip antai prižiūrimos kredito įstaigos pranešimas), dėl kurių formaliai priimtas šis sprendimas.
Taigi vien 2014 m. lapkričio 3 d. VTB pranešimo nepakanka laikyti, kad rizikos ribojimu pagrįsta priežiūra šią datą buvo FMA „formaliai pradėta“.
Antra, pagal BPM pagrindų reglamento 2 straipsnio 25 punktą nacionalinės institucijos rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra skirta parengti rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros sprendimui. Iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad procedūra dėl viršijimo, susijusio su 2014 m. kovo–rugsėjo mėn., buvo užbaigta 2014 m. spalio 30 d. sprendimu, taigi iki deklaracijos, kuria buvo grindžiama FMA pradėta procedūra, atskira nuo pirmosios, po kurios priimtas 2015 m. gegužės 11 d. sprendimas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad BPM pagrindų reglamento 48 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra negali būti laikoma formaliai pradėta, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nei kai kredito įstaiga praneša nacionalinei priežiūros institucijai apie Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje numatytų ribų viršijimą, nei kai ši institucija jau priėmė sprendimą per lygiagrečią procedūrą dėl panašių pažeidimų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2013/36/ES dėl galimybės verstis kredito įstaigų veikla ir dėl riziką ribojančios kredito įstaigų ir investicinių įmonių priežiūros, kuria iš dalies keičiama Direktyva 2002/87/EB ir panaikinamos direktyvos 2006/48/EB bei 2006/49/EB, 64 straipsnį ir 65 straipsnio 1 dalį, taip pat 2013 m. birželio 26 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 575/2013 dėl prudencinių reikalavimų kredito įstaigoms ir investicinėms įmonėms ir kuriuo iš dalies keičiamas Reglamentas (ES) Nr. 648/2012, 395 straipsnio 1 ir 5 dalis reikia aiškinti taip, kad jais draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje numatytų didelių pozicijų viršijimo atveju kredito įstaigai automatiškai nustatomos kompensacinės palūkanos, net jeigu ji įvykdo šio reglamento 395 straipsnio 5 dalyje nustatytas sąlygas, leidžiančias kredito įstaigai viršyti minėtas ribas.

2.
2014 m. balandžio 16 d. Europos Centrinio Banko reglamento (ES) Nr. 468/2014, kuriuo sukuriama Europos Centrinio Banko, nacionalinių kompetentingų institucijų ir nacionalinių paskirtųjų institucijų bendradarbiavimo Bendrame priežiūros mechanizme struktūra (BPM pagrindų reglamentas), 48 straipsnio 3 dalį reikia aiškinti taip, kad rizikos ribojimu pagrįstos priežiūros procedūra negali būti laikoma formaliai pradėta, kaip tai suprantama pagal šią nuostatą, nei kai kredito įstaiga praneša nacionalinei priežiūros institucijai apie Reglamento Nr. 575/2013 395 straipsnio 1 dalyje numatytų ribų viršijimą, nei kai ši institucija jau priėmė sprendimą lygiagrečioje procedūroje dėl panašių pažeidimų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.