CELEX: 62019CJ0686
Eelotsusetaotlus
Tarbijakaitse
Tarbijakrediidilepingud
Direktiiv 2008/48/EÜ
Mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“
Krediidi pikendamisega seotud kulud

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ (
ELT 2008, L 133, lk 66
), artikli 3 punkti g tõlgendamist.
Taotlus on esitatud SIA „Soho Groupi“ ja Patērētāju tiesību aizsardzības centrsi (tarbija õiguste kaitse keskus, Läti) vahelises menetluses seoses nõudega tühistada otsus, millega tarbija õiguste kaitse keskus määras Soho Groupile trahvi tarbijate ühishuvide rikkumise eest.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2008/48 põhjendused 19, 20, 26, 28 ja 43 on sõnastatud järgmiselt:
„(19)
Selleks et tarbijad saaksid teha kaalutletud otsuse kõikide faktide alusel, peaksid nad enne krediidilepingu sõlmimist saama krediiditingimuste ja ‑kulude ning oma kohustuste kohta adekvaatset teavet, mida nad saaksid järelemõtlemiseks kaasa võtta. Pakkumiste võimalikult täieliku läbipaistvuse ja võrreldavuse tagamiseks peaks selline teave sisaldama eelkõige krediidi kulukuse aastamäära, mis on määratud ühesugusel viisil kõikjal [Euroopa Liidus]. […]
(20)
Krediidi kogukulu tarbijale peaks sisaldama kõiki kulusid, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud, krediidivahendajate tasud ning kõik muud tasud, mida tarbijal tuleb seoses krediidilepinguga maksta, välja arvatud notaritasud. […]
[…]
(26)
Liikmesriigid peaksid võtma asjakohaseid meetmeid, et edendada vastutustundliku teenusepakkumise põhimõtteid krediidisuhte kõikides etappides, võttes arvesse oma krediidituru eripära. Need meetmed võivad sisaldada näiteks tarbijate teavitamist ja harimist, sealhulgas hoiatusi maksete tasumata jätmise ja ülelaenamisega seotud riskide kohta. Eriti laieneval krediiditurul on oluline, et krediidiandjad ei tegeleks vastutustundetu laenamisega ega annaks krediiti ilma eelneva krediidivõimelisuse hinnanguta ning liikmesriigid peaksid teostama vajalikku järelevalvet sellise käitumise ärahoidmiseks ja ette nägema vajalikud meetmed krediidiandjate karistamiseks, kui nad nii käituvad. Ilma et see piiraks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivi 2006/48/EÜ (krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta) [(
ELT 2006, L 177, lk 1
)] krediidiriski käsitlevate sätete kohaldamist, peaks krediidiandjatel olema kohustus individuaalselt kontrollida tarbija krediidivõimelisust. […]
[…]
(28)
Tarbija krediidivõimelisuse hindamiseks peaks krediidiandja kasutama ka asjakohaseid andmebaase; õiguslike ja tegelike asjaolude tõttu võib vajalikuks osutuda nimetatud päringute teostamine erinevas ulatuses. […]
[…]
(43)
Siseturu loomise ja toimimise edendamiseks ja kogu [liidus] kõrgetasemelise tarbijakaitse tagamiseks on vaja tagada krediidi kulukuse aastamääradega seotud teabe võrreldavus kogu [liidus]. […] Seetõttu peaks käesolevas direktiivis selgelt ja põhjalikult määratlema, milline on krediidi kogukulu tarbijale.“
Direktiivi 2008/48 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärk ühtlustada tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus‑ ja haldusnormide teatavaid aspekte.
Direktiivi artikli 2 lõike 6 kohaselt võivad liikmesriigid otsustada, et krediidilepingutele, mis näevad ette, et krediidiandja ja tarbija lepivad kokku tarbija poolt esialgse krediidilepingu rikkumisel tekkinud võlgade ajatamise või tagamismaksmise meetodid, kohaldatakse üksnes teatud sätteid.
Direktiivi artiklis 3 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
g)
„krediidi kogukulu tarbijale“ – kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud; krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud, eelkõige kindlustusmaksed, kuuluvad samuti nende hulka, kui krediidi saamiseks või krediidi saamiseks reklaamitavatel lepingutingimustel on lisaks kohustuslik teenuste osutamise lepingu sõlmimine;
h)
„tarbija poolt makstav kogusumma“ – krediidi kogusumma ja krediidi kogukulu summa tarbija jaoks;
i)
„krediidi kulukuse aastamäär“ – krediidi kogukulu tarbijale, mis on väljendatud aastase protsendimäärana krediidi kogusummast ja sisaldab kohaldataval juhul kulusid, millele on osutatud artikli 19 lõikes 2;
[…]
l)
„krediidi kogusumma“ – krediidilepingu alusel kättesaadava krediidi ülemmäär või kogusumma;
[…]“.
Direktiivi 2008/48 artikli 5 „Lepingueelne teave“ lõike 1 punktides c), g), ja i) on nimetatud teave, mille peab esitama enne tarbija sidumist krediidilepingu või mis tahes muu krediidilepingut puudutava pakkumisega, milleks on vastavalt „krediidi kogusumma ja krediidi kasutusse võtmise tingimused“, „krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma“ ning vajaduse korral „muud krediidilepingust tulenevad tasud ning selliste tasude muutmise tingimused“.
Direktiivi artikli 8 „Kohustus hinnata tarbija krediidivõimelisust“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Liikmesriigid tagavad, et enne krediidilepingu sõlmimist hindab krediidiandja tarbija krediidivõimelisust vajaduse korral tarbijalt saadud piisava teabe alusel ja kasutades vajadusel asjakohaseid andmebaase. Liikmesriigid, kelle õigusaktid sätestavad krediidiandjale kohustuse hinnata tarbija krediidivõimelisust asjakohaseid andmebaase kasutades, võivad selle nõude säilitada.“
Direktiivi artikli 10 „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“ lõikes 2 on ette nähtud teave, mis peab olema esitatud selgelt ja kokkuvõtlikult. Selle teabe hulgas on, vastavalt punktidele d), g), k) ja u), „krediidi kogusumma ja tingimused krediidi kasutusse võtmiseks“, „krediidi kulukuse aastamäär ja tarbija poolt makstav kogusumma, mis on arvutatud krediidilepingu sõlmimise ajal; märgitakse kõik kõnealuse määra arvutamiseks kasutatud eeldused“ ja vajaduse korral „muud krediidilepinguga seotud tasud ning selliste tasude muutmise tingimused“ ning „muud lepingutingimused“.
Direktiivi 2008/48 artikli 19 „Krediidi kulukuse aastamäära arvutamine“ lõikes 2 on sätestatud, et arvutamiseks „määratakse kindlaks krediidi kogukulu tarbija jaoks, millest arvatakse maha need tasud, mida tarbija on kohustatud maksma krediidilepingus sätestatud kohustuste rikkumisel, ning muud tasud (välja arvatud ostuhind), mida ta on kohustatud maksma seoses kauba ostmise või teenuse kasutamisega, olenemata sellest, kas tehingu eest tasuti sularahas või krediidiga“.
Läti õigus
Direktiivist 2008/48 tulenev mõiste „tarbija poolt makstav kogusumma“ on sätestatud ka valitsuse 28. detsembri 2010. aasta määruses nr 1219 tarbijakrediidi sätete kohta (Ministru kabineta noteikumi Nr. 1219 „Noteikumi par patērētāja kreditēšanu“;
Latvijas Vēstnesis
, 2011, nr 2), mis reguleerib krediidi kulukuse aastamäära arvutamist.
Tarbijakaitseseaduse (Patērētāju tiesību aizsardzības likums) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni artikli 1 lõige 9 kasutab mõistet „krediidi kogukulu tarbijale“ direktiivi 2008/48 sõnastuses.
Selle seaduse artiklis 8 „Tarbijakrediit“ on sätestatud:
„[…]
(2
)   Tarbijakrediidilepingu kulud peavad olema proportsionaalsed ja kooskõlas ausa kaubandustavaga. Krediidi kogukulu tarbijale arvutatakse vastavalt tarbijakrediiti reguleerivates õigusnormides kehtestatud korrale.
(2
)   Käesoleva artikli lõikes 2
esitatud nõuetega vastuolus olevaks loetakse seda, kui krediidi kogukulu tarbijale ületab 0,55 protsenti päevas krediidi kogusummast krediidi kasutamise esimesest päevast kuni seitsmenda päevani (kaasa arvatud), 0,25 protsenti päevas krediidi kogusummast krediidi kasutamise kaheksandast päevast kuni neljateistkümnenda päevani (kaasa arvatud) ning 0,2 protsenti päevas krediidi kogusummast alates krediidi kasutamise viieteistkümnendast päevast. Lepingutes, mille puhul tuleb krediit tagasi maksta nõudmisel või on krediidi kasutamise tähtaeg pikem kui 30 päeva, loetakse käesoleva artikli lõikega 2
vastuolus olevaks krediidi kogukulu tarbijale, mis ületab 0,25 protsenti krediidi kogusummast päevas. Krediidi kogukulu piiranguid tarbijale ei kohaldata nende tarbijakrediidilepingute suhtes, mille sõlmimiseks tarnitakse kaup tagatisena krediidiandjale ja mille kohaselt piirdub tarbija vastutus üksnes panditud varaga.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Soho Group on finantsasutus, mis on spetsialiseerunud elektroonilises keskkonnas väikestes summades lühiajaliste laenude väljastamisele. Selle ettevõtja äritegevus seisneb tarbijatele laenude väljastamises summades, mis jäävad vahemikku 70–425 eurot ning kestusega – eelotsusetaotluses esitatud info kohaselt – 30 päevast 12 kuuni.
Kontrollides äriühingu kodulehekülge, tuvastas tarbija õiguste kaitse keskus, et Soho Group pakub krediidilepinguid, milles sisaldub tingimus „Laenutähtaja pikendamine“. Selle tingimuse kohaselt võib laenuvõtja taotleda laenu tähtaja pikendamist, makstes laenuandja arveldusarvele pikendamistasu, mille suurus sõltub laenusummast ja laenutähtajast. Pärast pikendamistasu laekumist teavitab laenuandja laenuvõtjat laenulepingu eritingimustesse või tagasimaksegraafikusse märgitud laenutähtaja pikendamisest või selle pikendamisest keeldumisest, ilma et peaks pikendamisest keeldumist põhjendama.
Kontrolli tulemusena järeldas tarbija õiguste kaitse keskus, et Soho Group pakkus tarbijatele krediidilepinguid, mille kogukulu päevas ei vastanud tarbijakaitseseaduse artikli 8 lõikes 2
sätestatule. Seetõttu leidis tarbija õiguste kaitse keskus, et Soho Groupi poolt tarbijatele pakutava krediidilepingu kulud ei olnud proportsionaalsed ega vastanud ausale kaubandustavale, nagu on ette nähtud selle seaduse artikli 8 lõikes 2
. Tarbija õiguste kaitse keskuse arvates sisaldas krediidi kogukulu ka krediidi pikendamise kulusid, kuna krediidi pikendamise tingimused olid osa laenuandja ja laenusaaja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest.
Tarbija õiguste kaitse keskus määras 21. veebruari 2017. aasta otsusega Soho Groupile 25000 euro suuruse rahatrahvi.
Pärast Soho Groupi poolt selle otsuse tühistamiseks esitatud kaebuse rahuldamata jätmist Administratīvā rajona tiesa (rajooni halduskohus, Läti) poolt esitas Soho Group apellatsioonkaebuse Administratīvā apgabaltiesale (haldusasjade regionaalne kohus, Läti), kes oma 4. detsembri 2018. aasta otsusega kinnitas Administratīvā rajona tiesa (rajooni halduskohus, Läti) otsuse.
Oma otsuses leidis Administratīvā apgabaltiesa (haldusasjade regionaalne kohus, Läti), et kui põhikohtuasja asjaoludel krediidilepingu tähtaega pikendati, said kulud, mis olid seotud krediidi kasutamisega pikendatud lepinguperioodil, teatavaks ja tegemist on krediidikuludega, mille suhtes kehtivad tarbijakaitseseaduses ette nähtud piirangud.
Soho Group esitas kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, milles väitis, et pikendamistasu maksmine ei ole laenu saamiseks või selle kasutamiseks kohustuslik. Ka on krediidilepingu pikendamine laenutähtaja saabumisel vaid üks kolmest võimalusest. Ülejäänud kaks seisnevad laenu tagasi maksmises ilma lisamakseteta või laenu tagasimaksmata jätmises, millisel juhul hakatakse arvutama viivist. Kuna Soho Groupi väitel ei olnud lepingu pikendamise asjaolu teada selle lepingu sõlmimise hetkel, see tähendab ajal, millal määratakse krediidi kogukulu ja arvutatakse krediidi kulukuse aastamäär, ei saanud pikendamise tasu hõlmata krediidi kogukulu hulka.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on vaja kindlaks teha, kas „krediidi kogukulu tarbijale“ sisaldab krediidi pikendamise tasu, kui krediidi võimalikku pikendamist käsitlevad tingimused on osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel sõlmitud krediidilepingu tingimustest.
Sellega seoses viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks sellele, et Euroopa Kohtu praktikas on leidnud kinnitust mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ lai määratlus direktiivi 2008/48 tähenduses, ning teiseks sellele, et selle kohtupraktika kohaselt võib krediidiandja saada ka muud liiki tasusid, mida selles direktiivis ette pole nähtud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on siiski kahtlusi, kas sellised tasud on selle mõistega hõlmatud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab lisaks, et käesoleval juhul nähtub mõnedest konkreetsetest lepingutingimustest, et krediidiandja käsitab krediidilepingu pikendamist vastuvõetava alternatiivina, et vältida kohustuste täitmata jätmist. Sellele viitavad nii nende tingimuste üksikasjalik sõnastus lepingus kui ka tegelikkuses pikendatud lepingute suur arv.
Nendel asjaoludel otsustas Augstākā tiesa (Senāts) (Läti kõrgeima kohtu senat) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“, mis on määratletud direktiivi [2008/48] artikli 3 punktis g, on Euroopa Liidu õiguse autonoomne mõiste?
2.
Kas krediidi pikendamise kulud on hõlmatud mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“, mis on määratletud [selles sättes], sellises olukorras nagu põhikohtuasjas, kui krediidi pikendamise tingimused on osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende küsimustega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g määratletud mõistet „krediidi kogukulu tarbijale“ tuleb tõlgendada nii, et selle mõistega on hõlmatud krediidi pikendamise kulud, kui krediidi võimaliku pikendamise tingimused on osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest.
Esmalt tuleb rõhutada, et direktiivi 2008/48 artikli 1 kohaselt on selle direktiivi eesmärgiks ühtlustada üksnes teatavaid tarbijakrediiti käsitlevate õigusnormide aspekte, ning see ei sisalda ühtlustavaid eeskirju krediidi pikendamise kohta. See direktiiv nimetab oma artikli 2 lõikes 6 üksnes maksekohustuse rikkumist, millega põhikohtuasjas tegemist ei ole. Lisaks – nagu kinnitasid kõik põhikohtuasja pooled –, kuna lubatud kogukulu ülempiiri ei ole direktiiviga reguleeritud, siis on liikmesriigid pädevad kehtestama sellise kulu (vt selle kohta 26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus, Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, punktid
ja
).
Direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g kohaselt hõlmab mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“„kõik kulud, kaasa arvatud intress, lepingutasud, maksud ja mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada, välja arvatud notaritasud“.
Selle sätte sõnastusest ilmneb esiteks, et üksnes „notaritasud“ on sellest määratlusest sõnaselgelt välja jäetud. Teiseks ei sisalda see määratlus täpsustust, kas silmas peetud kulud on piiratud üksnes nendega, mis on vajalikud krediidi saamiseks.
Seevastu tuleneb sellest sõnastusest, et mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ hõlmab „mis tahes muud tasud, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada“ ning et nende hulka kuuluvad samuti „krediidilepinguga seotud kõrvalteenuste kulud“. Euroopa Kohtu praktika kohaselt tähistab see mõiste kõiki kulusid, mida tarbija on kohustatud seoses krediidilepinguga maksma ja mis on krediidiandjale teada (21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, punkt
, ning 8. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Verein für Konsumenteninformation,
C‑127/15
,
EU:C:2016:934
, punkt
), kaasa arvatud lepingutasud, mida krediidisaaja peab maksma krediidiandjale (vt selle kohta 12. juuli 2012. aasta kohtuotsus SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, punkt
).
Seega on liidu seadusandja ulatusliku tarbijakaitse tagamiseks direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g määratlenud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ iseäranis laialt (26. märtsi 2020. aasta kohtuotsus Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty,
C‑779/18
,
EU:C:2020:236
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seejuures ei sisaldu mõistes „krediidi kogukulu tarbijale“ mitte üksnes ühtki piirangut, mis puudutaks kõnesoleva krediidilepingu kestust, vaid selle mõistega on hõlmatud just kulud ja nende jagunemine selle lepingu kehtivusaja jooksul (vt selle kohta 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Lexitor,
C‑383/18
,
EU:C:2019:702
, punktid
ja
–
). Seda kinnitab lisaks ka direktiivi 2008/48 põhjendus 20, mille kohaselt mõistest „krediidi kogukulu tarbijale“ tuleb aru saada „seoses krediidilepinguga“.
Sellest järeldub, et mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“ on hõlmatud nii krediidi saamisega seotud kulud kui ka kulud, mis on seotud selle kasutamisega aja jooksul.
Lisaks tuleb täpsustada, et selleks, et krediidilepinguga ette nähtud lepingu võimaliku pikendamise kulud täidaks käesoleva kohtuotsuse punktis 30 nimetatud tingimusi ja neid võiks seetõttu võtta arvesse, kui arvutatakse „krediidi kogukulu tarbijale“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses, peavad esiteks sellise võimaliku pikendamise täpsed ja selged tingimused sisalduma selles lepingus ja teiseks peavad need kulud olema krediidiandjale teada, võimaldades sellega tarbijal need kulud kindlaks teha lepingutingimuste alusel, arvestades eelkõige krediidi kestust.
Mis puudutab krediidi pikendamise tingimusi, siis tuleb märkida – nagu nähtub ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu järeldustest –, et need moodustasid osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel sõlmitud krediidilepingu tingimusest. Samamoodi, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustas, et krediidiandja võib keelduda lepingu pikendamisest põhjust esitamata, siis on selge, et see pikendamine ei saa toimuda ilma tarbija sellekohase taotluseta, krediidiandja nõustumuseta ning krediidisaaja poolt pikendamistasu ülekandmiseta krediidiandja arvelduskontole.
Sellest järeldub, et selliste krediidilepingute puhul, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on tarbija see, kes peab maksma pikendamise tasu, ning et vastavad kulud on krediidiandjale teada, see tähendab, et need on määratletud või määratletavad.
Soho Group, Itaalia valitsus ja Euroopa Komisjon väitsid oma kirjalikes seisukohtades, et kuna lepingu pikendamine sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas ei ole kindel selle lepingu sõlmimise ajal, ei kuulu selle pikendamisega seotud kulud mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ alla direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses.
Kõigepealt tuleb märkida, et – nagu tuleneb direktiivi 2008/48 artiklis 3 esitatud määratlustest – mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ on krediidi kulukuse aastamäära arvutamist silmas pidades seotud mõistetega „krediidi kogusumma“ ja „tarbija poolt makstav kogusumma“.
Kuna direktiivi 2008/48 artikkel 3 ei sisalda nende mõistetega seoses mingit viidet riigisisesele õigusele, tuleb kumbagi käsitada liidu õiguse autonoomse mõistena, mida tuleb selle territooriumil kõikides liikmesriikides tõlgendada ühetaoliselt (vt selle kohta 14. novembri 2019. aasta kohtuotsus State Street Bank International,
C‑255/18
,
EU:C:2019:967
, punkt
).
Niisiis, mis puudutab esiteks mõistet „krediidi kogusumma“ direktiivi 2008/48 tähenduses, siis see on määratletud selle direktiivi artikli 3 punktis l kui krediidilepingu alusel kättesaadava krediidi ülemmäär või kogusumma.
Teiseks, krediidi kulukuse aastamäär tähistab selle direktiivi artikli 3 punkti i kohaselt „krediidi kogukulu tarbijale“, mis on väljendatud aastase protsendimäärana krediidi kogusummast ja sisaldab vastavalt asjaoludele kulusid, millele on osutatud artikli 19 lõikes 2.
Kuna mõiste „tarbija poolt makstav kogusumma“ on direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis h määratletud kui „krediidi kogusumma ja krediidi kogukulu summa tarbija jaoks“, tuleneb sellest, et mõisted „krediidi kogusumma“ ja „krediidi kogukulu summa tarbija jaoks“ on teineteist välistavad ning järelikult ei saa krediidi kogusummasse kuuluda summad, mis on hõlmatud krediidi kogukulu summaga tarbija jaoks (21. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Radlinger ja Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, punkt
).
Seega sisaldab direktiiv 2008/48 tarbijakrediidilepingutega seotud summade jaotuse täielikku kontseptsiooni.
Põhikohtuasja aluseks olevatel asjaoludel, mis ei puuduta lepinguliste kohustuste täitmata jätmist direktiivi 2008/48 artikli 19 lõike 2 tähenduses, kui pikendamise kulud on osa „tarbija poolt makstavast kogusummast“, ei saa need olla hõlmatud „krediidi kogusummaga“, vaid need on hõlmatud „krediidi kogukuluga tarbijale“ selle direktiivi artikli 3 punkti g tähenduses.
Samuti tuleb märkida, et direktiivi 2008/48 sätetega ei ole silmas peetud mitte ainult lepingu sõlmimist, vaid ka selle muutmise tingimusi.
Sellega seoses tuleb esmalt mainida, et kuigi direktiivi 2008/48 artikli 10 lõike 2 punkti g kohaselt lepingus märgitud krediidi kulukuse aastamäär ja „tarbija poolt makstav kogusumma“ on arvutatud „krediidilepingu sõlmimise ajal“, on samas sättes siiski täpsustatud, et „märgitakse kõik kõnealuse määra arvutamiseks kasutatud eeldused“.
Selliste krediidilepingute puhul nagu need, mida pakub Soho Group ja mille puhul ei ole harv – nagu tuleneb Euroopa Kohtule esitatud toimikust –, et neis märgitakse vaid üks tähtaeg, mis ühtib lepingu tähtajaga, on krediidiandjal võimalik nimetada eeldused, mis peavad olema täidetud, et krediidilepingut pikendataks üks või mitu korda.
Krediidi kulukuse aastamäära arvutamiseks kasutatavate erinevate eelduste nimetamine võimaldab eelkõige saavutada direktiivi 2008/48 artikli 5 lõikes 1 nimetatud eesmärki, mis puudutab teavet, mis on vajalik selleks, et tarbija saaks võrrelda erinevaid pakkumisi eesmärgiga teha krediidilepingu sõlmimise otsus kõiki asjaolusid arvestades, kuivõrd seda võrdlust peaks olema võimalik teha, kui ta võtab arvesse tema käsutuses olevate erineva kestusega pakkumiste krediidi kulukuse aastamäärad.
Sellega seoses olgu esiteks märgitud, et direktiivi 2008/48 vastuvõtmisel peeti silmas kahte eesmärki, nimelt tagada kõikidele liidu tarbijatele nende huvide kõrgetasemeline ja võrdne kaitse ning aidata kaasa hästitoimiva siseturu tekkele tarbijakrediidi valdkonnas. Selle direktiivi põhjendusest 19 tuleneb, et direktiivi eesmärk on kõigepealt tagada, et tarbijad saaksid enne krediidilepingu sõlmimist eelkõige krediidi kulukuse aastamäära kohta adekvaatset teavet kogu liidus, mis võimaldaks neil pakutavaid määrasid võrrelda (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Home Credit Slovakia,
C‑290/19
,
EU:C:2019:1130
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks tuleneb nii direktiivi 2008/48 artiklist 5 „Lepingueelne teave“, ning eriti selle lõike 1 punktist i, kui ka selle direktiivi artiklist 10 „Krediidilepingus sisalduv kohustuslik teave“, ning eriti selle lõike 2 punktist k, et nende sätetega on silmas peetud kõiki „mu[i]d krediidilepingust tuleneva[i]d tasu[sid] ning selliste tasude muutmise tingimus[i]“. Lisaks on selle artikli 10 lõike 2 punktis u ka sätestatud, et krediidilepingus märgitakse vajaduse korral, selgelt ja kokkuvõtlikult „muud lepingutingimused“. Need kaalutlused võimaldavad seega saavutada direktiivi põhjenduses 43 nimetatud eesmärki, milleks on määratleda selgelt ja täielikult krediidi kogukulu tarbijale, ja säilitada sama direktiivi kasulik mõju.
Järelikult, arvestades esiteks direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g sõnastust ning mõiste „krediidi kogukulu tarbijale“ laia määratlust, teiseks asjaolu, et see mõiste puudutab nii krediidi saamist kui ka selle kasutamist, kolmandaks mõistete „krediidi kogukulu tarbijale“, „krediidi kogusumma“ ja „tarbija poolt makstav kogusumma“ seotust ning neljandaks selle direktiivi eesmärke ja vajadust säilitada selle kasulik mõju, juhul kui krediidilepingu tähtaega pikendatakse ja krediidi eest makstav hüvitis muutub sellega kaasnevate kulude võrra selliselt, et sellel on mõju „tarbija poolt makstavale kogusummale“, siis selle lepingu pikendamise kulud, kui selline pikendamise võimalus on poolte vahel kokku lepitud ja kui need kulud on krediidiandjale teada, on hõlmatud mõistega „krediidi kogukulu tarbijale“ direktiivi 2008/48 artikli 3 punkti g tähenduses.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla krediidiandja väited, mille kohaselt lepingu pikendamine on eelistatum lahendus, võrreldes lepingu võimaliku mittetäitmisega. Sellega seoses olgu märgitud – nagu rõhutab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et esialgu kokku lepitud tähtaega pikendatakse väga suure osa sõlmitud krediidilepingute puhul. Samas ei tohiks krediidiandja väljastada krediiti vastutustundetult ja võimaldada krediiti ilma tarbija krediidivõimelisust enne kontrollimata. Direktiivi 2008/48 artikli 8 lõike 1 kohaselt, koostoimes selle põhjendustega 26 ja 28, on krediidiandja enne krediidilepingu sõlmimist kohustatud hindama tarbija krediidivõimelisust. Vastavalt selle direktiivi põhjendusele 26 on selle kohustuse eesmärk tagada, et krediidiandja ei tegeleks vastutustundetu laenamisega ega annaks krediiti tarbijatele, kes ei ole krediidivõimelised (vt selle kohta 5. märtsi 2020. aasta kohtuotsus OPR‑Finance,
C‑679/18
,
EU:C:2020:167
, punkt
).
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 2008/48 artikli 3 punktis g määratletud mõistet „krediidi kogukulu tarbijale“ tuleb tõlgendada nii, et selle mõistega on hõlmatud krediidi pikendamise kulud juhul, kui esiteks on krediidi võimaliku pikendamise selged ja täpsed tingimused osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest ja teiseks on need kulud krediidiandjale teada.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kuues koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2008. aasta direktiivi 2008/48/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, artikli 3 punktis g määratletud mõistet „krediidi kogukulu tarbijale“ tuleb tõlgendada nii, et selle mõistega on hõlmatud krediidi pikendamise kulud juhul, kui esiteks on krediidi võimaliku pikendamise selged ja täpsed tingimused osa krediidiandja ja krediidisaaja vahel kokku lepitud krediidilepingu tingimustest ja teiseks on need kulud krediidiandjale teada.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: läti.