CELEX: 62020TJ0540
Subsidier
import af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Egypten
gennemførelsesforordning (EU) 2020/870
endelig udligningstold og endelig opkrævning af den midlertidige udligningstold
ret til forsvar
tilregnelse af subsidier
åbenbart urigtigt skøn
ordning for godtgørelse af importafgifter
skattemæssig behandling af valutakurstab
beregning af underbudsmarginen

)
Med deres søgsmål, som er støttet på artikel 263 TEUF, har sagsøgeren, Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE, nedlagt påstand om annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2020/870 af 24. juni 2020 om indførelse af en endelig udligningstold på importen af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Egypten og om endelig opkrævning af den midlertidige udligningstold og om opkrævning af den endelige udligningstold på den registrerede import af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Egypten (
EUT 2020, L 201, s. 10
, herefter »den anfægtede gennemførelsesforordning«), for så vidt som den vedrører virksomheden.
I.

Sagens baggrund
Sagsøgeren er en virksomhed, der er oprettet i henhold til lovgivningen i Den Arabiske Republik Egypten, hvis aktionærer er kinesiske enheder. Sagsøgerens virksomhed består i fremstilling og eksport af navnlig visse vævede eller stingfæstnede stoffer af glasfiber (herefter »stoffer af glasfiber«) og glasfiberrovings, idet de sidstnævnte er den væsentligste råvare med henblik på fremstillingen af stoffer af glasfiber. Disse varer sælges bl.a. i Den Europæiske Union.
A.

Den kinesisk-egyptiske, økonomiske og handelsmæssige samarbejdszone for Suez
Sagsøgeren har hjemsted i den kinesisk-egyptiske, økonomiske og handelsmæssige samarbejdszone for Suez (Egypten (Suez Economic and Trade Cooperation Zone, herefter »SETC-zonen«). SETC-zonen blev oprettet i fællesskab af Den Arabiske Republik Egypten og Folkerepublikken Kina. Den stammer fra 1990'erne. I 1997 undertegnede den kinesiske og den egyptiske premierminister et aftalememorandum, hvori de to lande aftalte »at samarbejde om udviklingen af den økonomiske frizone i den nordlige del af Suezbugten«.
I 2002 klassificerede den egyptiske stat et geografisk område på mere end 20 km
, som omfattede SETC-zonen, som en særlig økonomisk zone, hvorefter den egyptiske lov nr. 83/2002 om særlige økonomiske zoner (herefter »lov nr. 83/2002«) således finder anvendelse på SETC-zonen.
Derefter oprettede offentlige kinesiske og egyptiske enheder virksomheden Egypt TEDA Investment Co. (herefter »Egypt TEDA«), hvoraf den kinesiske stat ejer 80%, og de resterende 20% ejes af den egyptiske stat.
I forbindelse med den egyptiske præsidents besøg i Kina i 2012 kvalificerede han SETC-zonen som et nøgleprojekt i det bilaterale samarbejde mellem de to lande. Han udtrykte ligeledes ønske om, at flere og flere kinesiske virksomheder ville investere i SETC-zonen og således deltage i programmet for genoprettelse af Egypten.
I 2013 blev SETC-zonen udvidet med 6 km
i henhold til en aftale mellem Egypt TEDA og de egyptiske myndigheder. Fra samme år blev SETC-zonen udviklet inden for rammerne af det kinesiske »ét bælte, én vej«-initiativ. Dette initiativ omfatter ifølge den vejledende udtalelse af 13. maj 2015 fra det kinesiske statsråd vedrørende internationalt samarbejde på området for produktionskapacitet og fremstilling af udstyr muligheden for virksomheder, »der opererer i udlandet«, at være begunstiget af skattepolitikker og skattebegunstigelse, lån på lempelige vilkår, finansiel støtte indrømmet gennem syndikerede lån, eksportkreditter, projektfinansiering, kapitalinvesteringer og eksportkreditforsikringer.
I 2015 blev den særlige økonomiske zone, der er nævnt i præmis 4 ovenfor, hvori SETC-zonen indgik, som led i den »udviklingsplan for Suezkanalen«, som Egypten lancerede, officielt integreret i den økonomiske zone for Suezkanalen, der er en større zone, som omfatter området omkring Suezkanalen og er reguleret ved lov nr. 83/2002.
I 2016 indviede den egyptiske og den kinesiske præsident officielt projektet for udvidelse af SETC-zonen med 6 km
og undertegnede den 21. januar 2016 en aftale mellem den kinesiske og den egyptiske stat (herefter »2016-samarbejdsaftalen«), hvori SETC-zonens betydning og retlige status blev præciseret.
I henhold til 2016-samarbejdsaftalen udvikler staten i begge lande SETC-zonen i fællesskab. Dette foregår i overensstemmelse med deres respektive nationale strategier, nemlig på den ene side Kinas »ét bælte, én vej«-initiativ og på den anden side Egyptens udviklingsplan for Suezkanalen. Til dette formål leverer den egyptiske stat jord, arbejdskraft og visse skattefordele, mens de kinesiske virksomheder, der opererer i zonen, driver produktionsanlægget med deres aktiver og ledere. Som kompensation for manglende egyptiske midler støtter den kinesiske stat også dette projekt ved at stille den nødvendige finansiering til rådighed for Egypt TEDA og de kinesiske virksomheder, der opererer i SETC-zonen.
B.

Proceduren, der førte til vedtagelsen af den anfægtede gennemførelsesforordning
Den 24. april 2019 blev Kommissionen forelagt en klage indgivet af intervenienten, European Glass Fibre Producers Association (APFE), på vegne af producenter, der tegner sig for 71% af den samlede EU-produktion, ifølge hvilken importen af glasfiberrovings med oprindelse i Egypten havde været genstand for subsidier og forvoldt EU-erhvervsgrenen skade.
På baggrund af denne klage indledte Kommissionen i henhold til artikel 10 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) 2016/1037 af 8. juni 2016 om beskyttelse mod subsidieret indførsel fra lande, der ikke er medlemmer af Den Europæiske Union (
EUT 2016, L 176, s. 55
, herefter »antisubsidiegrundforordningen«) den 7. juni 2019 en subsidieundersøgelse vedrørende af glasfiberrovings og nærmere bestemt, således som det fremgår af punkt 2 i meddelelsen om indledning af denne undersøgelse, af afhuggede glasfibertråde, af længde på ikke over 50 mm
(glasfiberrovings)
, undtagen glasfiberrovings, der er imprægneret og belagt, med et glødetab på over 3% (som fastsat i henhold til ISO-standard 1887), og måtter af glasfiberfilamenter, undtagen måtter af glasuld.
Undersøgelsen af subsidier og skade omfattede perioden fra den 1. april 2018 til den 31. marts 2019, mens undersøgelsen af udviklingstendenser af relevans for vurderingen af skade omfattede perioden fra den 1. januar 2016 frem til udgangen af undersøgelsesperioden.
I undersøgelsesperioden solgte sagsøgeren glasfiberrovings til ikke-forretningsmæssigt forbundne kunder i både Egypten og andre lande. Virksomheden solgte ligeledes glasfiberrovings til tre forretningsmæssigt forbundne kunder i EU, nemlig Jushi Spain SA, Jushi France SAS og Jushi ltalia Srl, samt Hengshi Egypt Fiberglass Fabrics SAE (herefter »Hengshi«), der ligeledes havde hjemsted i SETC-zonen.
Sagsøgeren fremsatte bemærkninger til Kommissionen vedrørende subsidierne og skaden den 24. juni 2019 og indleverede sin besvarelse af antisubsidiespørgeskemaet i juli 2019. Kommissionen foretog ligeledes kontrolbesøg i sagsøgerens lokaler.
Den 7. august 2019 indleverede den egyptiske stat også sin besvarelse af antisubsidiespørgeskemaet.
Den 12. februar 2020 ændrede Kommissionen indledningsmeddelelsen af 7. juni 2019, idet den havde fundet supplerende beviser vedrørende subsidierne, der skulle tages hensyn til i forbindelse med subsidieundersøgelsen, nemlig præferencelån fra kinesiske statsejede eller statskontrollerede banker til sagsøgeren, og den fandt, at der var grundlag for at lade disse subsidier indgå i den igangværende undersøgelse i overensstemmelse med antisubsidiegrundforordningens artikel 10, stk. 7. Kommissionen tilføjede, at den ligeledes ville undersøge, om samarbejdet mellem den egyptiske og den kinesiske stat havde påvirket andre subsidieprogrammer.
Efter ændringen af indledningsmeddelelsen tilsendte Kommissionen den 12. februar 2020 sagsøgeren og den egyptiske stat en anmodning om oplysninger vedrørende de supplerende subsidieprogrammer, der var omfattet af undersøgelsen.
Den 14. februar 2020 sendte Kommissionen sit dokument om forudgående underretning, hvorved den underrettede sagsøgeren om sin hensigt om at indføre midlertidige udligningsforanstaltninger på importen af glasfiberrovings. Samme dag offentliggjorde Kommissionen ligeledes gennemførelsesforordning (EU) 2020/199 af 13. februar 2020 om at gøre importen af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Egypten til genstand for registrering (
EUT 2020, L 42, s. 10
). Sagsøgeren fremsatte sine bemærkninger til denne underretning den 19. februar 2020.
Den 17. februar 2020 fremsatte den egyptiske stat sine bemærkninger til Kommissionens anmodning om oplysninger, hvori denne stat anmodede om, at anmodningen om oplysninger blev trukket tilbage, eftersom staten ikke havde nogen retlig beføjelse til at koordinere besvarelsen fra de kinesiske enheder uden for deres suveræne territorium. Kommissionen besvarede den egyptiske stats skrivelse den 20. februar 2020, idet den fastholdt, at de ønskede oplysninger kunne fremlægges af den egyptiske stat alene eller i samarbejde med den kinesiske stat. Den 27. februar 2020 sendte den egyptiske stat en supplerende skrivelse, der gentog dens anmodning om, at Kommissionen trak sin anmodning om oplysninger tilbage, med den begrundelse, at de kinesiske enheders adfærd ikke retligt kunne tilregnes den egyptiske stat, og at Kommissionen havde tilsidesat dens ret til forsvar. I denne skrivelse anmodede denne stat ligeledes om en høring for høringskonsulenten, hvilken høring blev afholdt den 1. april 2020.
Den egyptiske stat og sagsøgeren indleverede endelig deres svar på Kommissionens anmodning om oplysninger den 5. marts 2020.
Den 4. marts 2020 tilsendte Kommissionen sagsøgeren sin midlertidige fremlæggelse af oplysninger. Dagen efter vedtog den gennemførelsesforordning (EU) 2020/379 af 5. marts 2020 om indførelse af en midlertidig udligningstold på importen af endeløse filamenter af glasfibervarer med oprindelse i Egypten (
EUT 2020, L 69, s. 14
, herefter »den midlertidige gennemførelsesforordning«). Denne gennemførelsesforordning blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
den 6. marts 2020 og herved indførtes en udligningstold på 8,7% i forhold til sagsøgeren.
Ved skrivelse af 18. marts 2020 meddelte Kommissionen sagsøgeren, at den på grundlag af besvarelserne af anmodningen om oplysninger påtænkte at anvende bestemmelserne i antisubsidiegrundforordningens artikel 28 med hensyn til visse af de ønskede oplysninger. Denne virksomhed besvarede denne skrivelse den 20. marts 2020.
Den 18. marts 2020 fremsatte sagsøgeren ligeledes sine bemærkninger til den midlertidige gennemførelsesforordning, og der blev efterfølgende afholdt en høring med Kommissionen vedrørende denne gennemførelsesforordning.
Den 29. april 2020 meddelte Kommissionen sagsøgeren den endelige fremlæggelse af oplysninger, hvortil virksomheden fremsatte sine bemærkninger den 9. maj 2020. Der blev efterfølgende afholdt en høring med Kommissionen vedrørende denne fremlæggelse af oplysninger.
Den 24. juni 2020 vedtog Kommissionen den anfægtede gennemførelsesforordning. Ved nævnte gennemførelsesforordning er der blevet indført en endelig udligningstold på 13,1% på sagsøgerens import af glasfiberrovings til EU.
II.

Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede gennemførelsesforordning annulleres, for så vidt som den vedrører sagsøgeren.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
–
Intervenienten tilpligtes at bære sine egne omkostninger.
Kommissionen har, støttet af intervenienten, nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
III.

Retlige bemærkninger
[
udelades
]
A.

Om det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 2, litra a) og b), artikel 3, nr. 1), litra a), artikel 4, stk. 2 og 3, og artikel 28, stk. 1
[
udelades
]
1.

Det første anbringendes andet led om en tilsidesættelse af antisubsidiegrundforordningens artikel 2, litra a) og b), og artikel 3, nr. 1), litra a)
Sagsøgeren har påberåbt sig tre hovedklagepunkter til støtte for dette led. For det første har virksomheden gjort gældende, at Kommissionens fortolkning af antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), ikke er begrundet i medfør af EU-retten. For det andet er der ikke grundlag for Kommissionens påberåbelse af WTO-reglerne med henblik på fortolkningen af denne forordnings artikel 3, nr. 1), litra a). For det tredje er Kommissionens fortolkning af artikel 1, stk. 1, litra a), nr. 1), i aftalen om subsidier og udligningsforanstaltninger (herefter »SCM-aftalen«) i strid med WTO’s praksis og folkeretten.
Til støtte for det første klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at det fremgår af en ordlydsfortolkning af antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), hvis ordlyd er klar og præcis – og uden at det i øvrigt er nødvendigt at fortolke den i lyset af Wienerkonventionen om traktatretten af 23. maj 1969 (herefter »Wienerkonventionen«) og forslaget til bestemmelser om statsansvar for folkeretsstridige handlinger, som vedtaget af Kommissionen for international Ret under De forenede Nationer i 2001, herefter »Folkeretskommissionens bestemmelser«) – at ikke alene den stat, der yder det finansielle bidrag, men også selve det finansielle bidrag skal henhøre under oprindelses- eller eksportlandets område. Denne fortolkning understøttes af den overordnede sammenhæng, hvori antisubsidiegrundforordningen indgår, bl.a. forordningens artikel 10, stk. 7, og artikel 13, stk. 1.
Til støtte for det andet klagepunkt har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen med urette fortolkede antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), i lyset af WTO-reglerne. Virksomheden har således anført, at selv om Unionens retsinstanser i henhold til retspraksis kan efterprøve lovligheden af en EU-retsakt i lyset af WTO-reglerne, når Unionen har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, kan en fortolkning i lyset af WTO-reglerne i det foreliggende tilfælde imidlertid ikke påberåbes i forhold til de bestemmelser i antisubsidiegrundforordningen, som er forskellige fra SCM-aftalens bestemmelser. Sagsøgeren har gjort gældende, at SCM-aftalens ordlyd adskiller sig på åbenbar vis fra forordningens ordlyd med hensyn til definitionen af begrebet »subsidier«.
Til støtte for det tredje klagepunkt har sagsøgeren anført, at selv hvis det antages, at der skal tages hensyn til WTO-reglerne ved fortolkningen af udtrykket »stat« i antisubsidiegrundforordningen, er Kommissionens fortolkning af SCM-aftalens artikel 1, stk. 1, litra a), nr. 1), fortsat urigtig, idet den er i strid med Wienerkonventionens artikel 31, stk. 1 og 3. Det fremgår nemlig klart af denne artikel i SCM-aftalen, at handlinger udført af offentlige myndigheder i tredjelande ikke kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet. Denne fortolkning understøttes af andre bestemmelser i denne aftale, herunder artikel 13, stk. 1, 2 og 4, og artikel 18, stk. 1, litra a).
Desuden er artikel 11 i Folkeretskommissionens bestemmelser ikke en »relevant« folkeretlig retsregel som omhandlet i Wienerkonventionens artikel 31, stk. 3, litra c), med henblik på fortolkningen af udtrykket »stat« i SCM-aftalens artikel 1, stk. 1, litra a), nr. 1). WTO’s appelorgan fastslog ikke noget andet i sagen »De Forenede Stater – Endelig antidumping- og udligningstold på visse varer med oprindelse i Kina« (WT/DS 379/AB/R). I replikken har sagsøgeren tilføjet, at såfremt de bestemmelser, der fandt anvendelse under undersøgelsen, havde været SCM-aftalen og ikke antisubsidiegrundforordningen, kunne Kommissionen have kvalificeret de finansielle bidrag, som de kinesiske enheder indrømmede sagsøgeren, som subsidier som omhandlet i SCM-aftalens artikel 1, stk. 1, uden at skulle »tilregne« disse finansielle bidrag den egyptiske stat i henhold til artikel 11 i Folkeretskommissionens bestemmelser. Artikel 11 i Folkeretskommissionens bestemmelser finder under alle omstændigheder ikke anvendelse i den foreliggende sag, eftersom denne artikel tilsigter at regulere en adfærd hos en stat, der er blevet en del af en anden stat efter at have erhvervet et geografisk område, som kan tilregnes efterfølgerstaten, eller en stats senere gennemførelse af en privat forseelse, der er blevet begået eller er under udførelse. Det er nemlig artikel 16-18 i Folkeretskommissionens bestemmelser, der regulerer statens ansvar som følge af en anden stats handlinger, og ikke artikel 11 i disse bestemmelser.
Kommissionen har, støttet af intervenienten, bestridt disse argumenter.
Som det fremgår af præmis 39 ovenfor, har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionens fortolkning af antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), bl.a. begrebet »staten« i oprindelses- eller eksportlandet, ikke er begrundet i medfør af EU-retten.
For at besvare dette spørgsmål skal det bemærkes, at det følger af retspraksis, at de enkelte EU-retlige regler skal vurderes i deres rette sammenhæng og fortolkes i lyset af EU-rettens bestemmelser som helhed, den bagvedliggende målsætning og EU-rettens udviklingstrin på tidspunktet for den pågældende bestemmelses anvendelse (jf. i denne retning dom af 28.7.2016, Association France Nature Environnement,
C-379/15
,
EU:C:2016:603
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal i denne henseende for det første bemærkes, at antisubsidiegrundforordningens artikel 3 bestemmer, at subsidier anses for at foreligge, hvis betingelserne i stk. 1 og 2 er opfyldt, nemlig at staten i oprindelses- eller eksportlandet yder et »finansielt bidrag«, og der herved opnås en »fordel«.
I henhold til nævnte forordnings artikel 2, litra b), forstås ved »staten« en regering eller et hvilket som helst offentligt organ inden for oprindelses- eller eksportlandets område.
Ved definitionen af »staten« i denne artikel fortolkes begrebet »staten« blot således, at det omfatter oprindelses- eller eksportlandets offentlige organer. Denne bestemmelse udelukker imidlertid ikke, at det finansielle bidrag kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet for den pågældende vare i medfør af konkrete tilgængelige beviser.
For det andet skal det bemærkes, at det i femte betragtning til denne forordning anføres, at det »[v]ed afgørelsen af, om der foreligger subsidier, er […] nødvendigt at påvise, at en statslig eller en offentlig myndighed har ydet et finansielt bidrag inden for et lands område, eller at der har været tale om indkomst- eller prisstøtte som omhandlet i artikel XVI i GATT 1994, og at en virksomhed derved har opnået en fordel«.
Udtrykket »inden for et lands område«, som anvendes i denne betragtning indebærer ikke, at det finansielle bidrag skal hidrøre direkte fra staten i oprindelses- eller eksportlandet. Som Kommissionen har anført, udelukker anvendelsen af denne ordlyd derimod ikke muligheden for at konkludere, at de finansielle bidrag kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet for den omhandlede vare.
Antisubsidiegrundforordningen udelukker således ikke, at et finansielt bidrag, selv om det ikke hidrører direkte fra staten i oprindelses- eller eksportlandet, kan tilregnes denne.
Ovenstående konklusion er så meget desto mere relevant i den specifikke kontekst for SETC-zonen, hvori sagsøgeren opererer.
I første række tog Kommissionen i 78. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning hensyn til to erklæringer fra to egyptiske præsidenter om SETC-zonen. I den første erklæring fra 2012 kvalificeredes SETC-zonen som et nøgleprojekt i det bilaterale samarbejde mellem Kina og Egypten. Den anden erklæring fra 2014 vedrørte »ét bælte, én vej«-initiativet, og det præciseredes bl.a. heri, at dette initiativ var en vigtig mulighed for genopretning i Egypten, og at de egyptiske myndigheder var parate til at deltage aktivt og yde støtte. De egyptiske myndigheder ønskede at samarbejde med Kina om bl.a. at udvikle projekter for Suezkanalen og SETC-zonen og tilskynde kinesiske virksomheder til at investere i Egypten.
I denne henseende fremgår det af 79. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at kendetegnene ved det kinesiske »ét bælte, én vej«-initiativ er kendte, og at det følger af statsrådets vejledende udtalelse af 13. maj 2015 vedrørende internationalt samarbejde på området for produktionskapacitet og fremstilling af udstyr, at de foranstaltninger, som virksomheder, »der opererer i udlandet«, kan opnå, bl.a. omfatter finanspolitik og politikker for skattebegunstigelse, lån på lempelige vilkår, finansiel støtte gennem syndikerede lån, eksportkreditter, projektfinansiering, egenkapitalinvestering og endelig eksportkreditforsikring.
I anden række tog Kommissionen i 81. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning hensyn til den omstændighed, at SETC-zonen havde været genstand for 2016-samarbejdsaftalen mellem den kinesiske og den egyptiske stat. Det foreskrives bl.a. i denne aftales artikel 1, at Folkerepublikken Kina har mulighed for at håndhæve visse af sine love inden for SETC-zonen. Det bestemmes i nævnte aftales artikel 4, stk. 1, at »[d]en kinesiske regering udpeger [SETC-]zonen som Kinas oversøiske økonomiske og handelsmæssige samarbejdszone«, og at »[s]amarbejdszonen under oprettelsen, tiltrækningen af aktører og driften er berettiget til relevant politisk støtte og lettelser, der ydes af den kinesiske regering til oversøiske økonomiske og handelsmæssige samarbejdszoner«. Aftalens artikel 5, stk. 1, bestemmer derudover, at den kinesiske stat støtter samarbejdszonen ved »at tilskynde relevante finansielle institutioner til at stille finansieringsfaciliteter til rådighed for investeringsprojekter i samarbejdszonen, forudsat at lånebetingelserne og kravene til anvendelse af lån er opfyldt«.
I tredje række fremgår det af 48. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at den kinesiske og den egyptiske stat for at sikre gennemførelsen af 2016-samarbejdsaftalen indførte en høringsmekanisme på tre niveauer, nemlig en samarbejdsaftale om oprettelse af en administrationskommission for SETC-zonen, en administrationskommission for zonen, og dernæst at Egypt TEDA, og at de relevante egyptiske modparter oplyste om problemer og vanskeligheder. Det fremgår i øvrigt af 40. betragtning til forordningen, at Egypt TEDA er 80% ejet af den kinesiske stat og 20% af den egyptiske stat og har til formål at fremme udviklingen af SETC-zonen i Egypten.
Endelig fremgår det af 173. betragtning til den anfægtede gennemførelsesforordning, at den finansielle støtte, som indrømmes de kinesiske selskaber i Egypten, var særligt betydelig.
Den kinesiske og den egyptiske stat oprettede således SETC-zonen i et snævert samarbejde som en zone med særlige retlige og økonomiske kendetegn, som gjorde det muligt for den kinesiske stat at indrømme de kinesiske virksomheder i denne zone alle de fordele, der var uadskilleligt forbundet med det kinesiske »ét bælte, én vej«-initiativ.
På denne baggrund kan det ikke anerkendes, at en økonomisk og juridisk konstruktion i en størrelsesorden som SETC-zonen, der var oprettet i et snævert samarbejde mellem den kinesiske og den egyptiske stat på højeste niveau, kan unddrages antisubsidiegrundforordningen, uden at dette påvirker den effektive virkning heraf eller dens formål og genstand.
For det tredje er Kommissionens fortolkning af antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, hverken i strid med denne forordnings artikel 10, stk. 7, eller artikel 13, stk. 1. Med hensyn til artikel 10, stk. 7, udelukker antisubsidiegrundforordningen nemlig på ingen måde, at staten i oprindelses- eller eksportlandet kan høres om de finansielle bidrag, som de kan tilregnes. I det foreliggende tilfælde fremgår det endvidere af sagsakterne, at Kommissionen opfordrede den egyptiske stat til at indlede en høring om spørgsmål som eksempelvis de fordelagtige lån, som indrømmedes af kinesiske enheder.
Med hensyn til nævnte forordnings artikel 13, stk. 1, som bl.a. giver oprindelses- eller eksportlandet mulighed for at eliminere eller begrænse subsidierne eller at træffe andre foranstaltninger vedrørende deres effekt, er en sådan mulighed fortsat gyldig i tilfælde, hvor det finansielle bidrag kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet. I det foreliggende tilfælde havde den egyptiske stat således mulighed for at bringe det tætte samarbejde med den kinesiske stat til ophør med hensyn til de finansielle bidrag eller at foreslå foranstaltninger med henblik på at begrænse de pågældende subsidiers virkninger.
Henset til det ovenstående skal det fastslås, at hverken antisubsidiegrundforordningens artikel 3, nr. 1), litra a), eller forordningens generelle opbygning udelukker, at et finansielt bidrag, som er indrømmet af et tredjelands offentlige myndigheder, kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet i et tilfælde som det i den foreliggende sag omhandlede, henset til de specifikke tilgængelige beviser, således som de er anført i præmis 53-58 ovenfor.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, understøttes denne konklusion af SCM-aftalens artikel 1, i lyset af hvilken antisubsidiegrundforordningen skal fortolkes. Det skal i denne henseende bemærkes, at såfremt Unionen har ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af WTO påtaget forpligtelse, eller såfremt den pågældende EU-retsakt udtrykkeligt henviser til specifikke bestemmelser i WTO-aftalerne, tilkommer det dog Unionens retsinstanser at efterprøve den pågældende EU-retsakts lovlighed efter WTO-reglerne (jf. analogt dom af 14.7.2021, Interpipe Niko Tube og Interpipe Nizhnedneprovsky Tube Rolling Plant mod Kommissionen,
T-716/19
,
EU:T:2021:457
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår af tredje betragtning til antisubsidiegrundforordningen, at forordningen bl.a. skal sikre, at reglerne i SCM-aftalen »i videst muligt omfang afspejles« i EU-lovgivningen.
Det er i retspraksis endvidere allerede blevet fastslået, at antisubsidiegrundforordningens artikel 3 med overskriften »Definition af subsidier« og SCM-aftalens artikel 1 i meget vidt omfang har identisk ordlyd og er fuldstændig identiske hvad angår deres materielle indhold (jf. i denne retning dom af 10.4.2019, Jindal Saw og Jindal Saw Italia mod Kommissionen,
T-300/16
,
EU:T:2019:235
, præmis
).
Desuden fremgår det ikke af betragtningerne til antisubsidiegrundforordningen, at lovgiver havde hensigt om at fravige det materielle indhold af SCM-aftalens artikel 1, stk. 1, litra a), nr. 1). Som det fremgår af tredje betragtning til denne forordning, der er omtalt i præmis 64 ovenfor, har lovgiver derimod ønsket at opfylde en særlig inden for rammerne af SCM-aftalen påtaget forpligtelse som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i præmis 63 ovenfor.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har anført, skal bestemmelserne i antisubsidiegrundforordningen således i videst muligt omfang fortolkes i lyset af SCM-aftalens tilsvarende bestemmelser (dom af 10.4.2019, Jindal Saw og Jindal Saw Italia mod Kommissionen,
T-300/16
,
EU:T:2019:235
, præmis
). Det samme gør sig gældende med hensyn til forordningens artikel 3, som tilsigter at gennemføre indholdet af SCM-aftalens artikel 1 (dom af 10.4.2019, Jindal Saw og Jindal Saw Italia mod Kommissionen,
T-300/16
,
EU:T:2019:235
, præmis
).
For det første skal det hvad angår SCM-aftalens artikel 1, stk. 1, litra a), nr. 1), bemærkes, at subsidier i denne bestemmelse defineres som et finansielt bidrag fra en stat eller et offentligt organ inden for »et« WTO-medlems område. Denne formulering udelukker således ikke muligheden for, at et finansielt bidrag, som indrømmes af et tredjeland, kan tilregnes staten i oprindelses- eller eksportlandet, eftersom det er tilstrækkeligt, at det finansielle bidrag fra staten eller et offentligt organ skal henhøre under »et« WTO-medlems område.
For det andet rejser SCM-aftalens artikel 13 og 18, som vedrører henholdsvis høringer og forpligtelser, ikke tvivl om de ovenstående betragtninger. Ordlyden af og genstanden for disse bestemmelser udelukker nemlig ikke situationer, hvor det finansielle bidrag tilregnes et WTO-medlem, eftersom medlemmer, hvis varer kan gøres til genstand for en undersøgelse, kan høres om de finansielle bidrag, der kan tilregnes dem, og desuden kan medlemmer, hvis varer kan gøres til genstand for en undersøgelse, pålægge begrænsninger for de subsidier, der kan tilregnes dem.
Henset til det ovenstående skal det bemærkes, at eftersom Kommissionen korrekt fortolkede antisubsidiegrundforordningen i lyset af SCM-aftalen, er den omstændighed, at den eventuelt tog hensyn til artikel 11 i folkeretskommissionens bestemmelser, irrelevant. Dermed skal foreliggende leds tredje klagepunkt ligeledes forkastes, og følgelig forkastes dette led i det hele.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Udvidede Afdeling):

1)
Europa-Kommissionen frifindes.

2)
Jushi Egypt for Fiberglass Industry SAE bærer sine egne omkostninger og betaler de af Europa-Kommissionen afholdte omkostninger.

3)
European Glass Fibre Producers Association (APFE) bærer sine egne omkostninger.

Kanninen
Jaeger
Półtorak
Porchia
Stancu
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 1. marts 2023.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.