CELEX: 62017CJ0706
Begäran om förhandsavgörande
Statligt stöd
Begreppet stöd som ges av en medlemsstat eller med hjälp av statliga medel
Åtgärder som har till syfte att kompensera allmännyttiga leverantörer i elsektorn
Begreppet stöd som påverkar handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen
Begreppet selektiv fördel
Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse
Kompensation för kostnader för att utföra tjänster av allmänt ekonomiskt intresse

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 107.1 FEUF.
Begäran har framställts i ett mål mellan å ena sidan AB Achema, AB Orlen Lietuva och AB Lifosa och å andra sidan Valstybinė kainų ir energetikos kontrolės komisija (Nationella kommissionen för priskontroll och energi) (nedan kallad VKEKK). Målet rör VKEKK:s beslut nr 03–442 av den 11 oktober 2013 om fastställande av medel för tillhandahållande av tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och taxa för år 2014 (nedan kallat det omtvistade beslutet).
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Skälen 46 och 50 i Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG av den 13 juli 2009 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (
EGT L 211, 2009, s. 55
), har följande lydelse:
”(46)
Respekt för kraven när det gäller allmännyttiga tjänster är ett grundläggande krav i detta direktiv, och det är viktigt att det i direktivet anges gemensamma minimikrav som uppfylls av samtliga medlemsstater och som beaktar målen om konsumentskydd, försörjningstrygghet, miljöskydd samt likvärdiga konkurrensnivåer i samtliga medlemsstater. Det är viktigt att kraven när det gäller allmännyttiga tjänster kan tolkas på nationell grund, med beaktande av nationella omständigheter, om inte annat följer av gemenskapslagstiftningen.
…
(50)
Kraven när det gäller allmännyttiga tjänster, inklusive samhällsomfattande tjänster, och de gemensamma miniminormer som är en följd av dem måste stärkas ytterligare för att alla konsumenter, särskilt utsatta konsumenter, ska kunna gynnas av konkurrensen och skäliga priser. Kraven på allmännyttiga tjänster bör definieras på nationell nivå och med hänsyn till nationella omständigheter; gemenskapslagstiftningen bör emellertid respekteras av medlemsstaterna.”
Artikel 3.4 i direktiv 2009/72 har följande lydelse:
”Medlemsstaterna får med beaktande fullt ut av tillämpliga bestämmelser i fördraget, särskilt artikel 106 i detta, för att tillgodose det allmänna ekonomiska intresset ålägga företag som bedriver verksamhet inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, vilka kan avse tillförlitlighet, inbegripet försörjningstrygghet, regelbundenhet i leveranserna, kvalitet och pris samt miljöskydd, inbegripet energieffektivitet, energi från förnybara energikällor och klimatskydd. Dessa åligganden ska vara klart definierade, transparenta, icke-diskriminerande och kontrollerbara samt garantera att elföretag i gemenskapen kan nå ut till nationella konsumenter på lika villkor. När det gäller försörjningstrygghet, styrning av energieffektivitet/energiefterfrågan och för att uppfylla de miljömål och mål för energi från förnybara energikällor som avses i denna punkt får medlemsstaterna införa långtidsplanering, varvid hänsyn ska tas till att tredje part kan komma att ansöka om tillträde till systemet.”
Litauisk rätt
Bestämmelser om allmännyttiga tjänster i elsektorn
I artikel 2.51 i Lietuvos Respublikos Elektros energetikos įstatymas nr VIII-1881 (lag om elektricitet), av den 20 juli 2000 (Žin., 2000, nr 66–1984) (nedan kallad ellagen), i dess lydelse enligt lag nr XI-1919 av den 17 januari 2012, definieras ”allmänintresset i elsektorn” som en handling eller underlåtelse att handla inom denna sektor som har ett direkt eller indirekt samband med statens säkerhet på energiområdet och/eller allmän säkerhet, elnätets driftsäkerhet, minskningen av nämnda sektors negativa inverkan på miljön, diversifieringen av energikällor och andra mål för hållbar utveckling inom nämnda sektor som föreskrivs i nämnda lag.
I artikel 2.52 i ellagen anges för det första att allmännyttiga tjänster i elsektorn (nedan kallade allmännyttiga eltjänster) är tjänster som tillhandahålls av företag och, för det andra, att den litauiska regeringen eller den myndighet som denna regering har bemyndigat ska upprätta en förteckning över dessa tjänster och fastställa vilka som ska tillhandahålla dessa tjänster och på vilket sätt tjänsterna ska tillhandahållas, i enlighet med de allmänna kraven i artikel 74 i nämnda lag och med beaktande av allmänintressena i denna sektor.
I artikel 74.1 i ellagen definieras de verksamheter eller underlåtelser som kan kopplas till allmännyttiga eltjänster. Enligt artikel 74.2 i ellagen ska den litauiska regeringen fastställa förteckningen över eltjänsterna och definiera hur dessa tjänster ska tillhandahållas.
I artikel 74.4 i samma lag föreskrivs att den litauiska regeringen eller den myndighet som denna regering har bemyndigat kan förplikta marknadsaktörerna att tillhandahålla de allmännyttiga eltjänsterna, förutsatt att det inte förekommer någon diskriminering mellan dessa aktörer vad gäller deras rättigheter eller skyldigheter.
Med stöd av artikel 74 i ellagen antogs Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimas nr 916 ”Dėl viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje teikimo tvarkos aprašo patvirtinimo” (regeringsdekret nr 916 om godkännande av beskrivningen av systemet för tillhandahållande av allmännyttiga tjänster i elsektorn), av den 18 juli 2012 (Žin., 2012, nr 88–4609, i dess lydelse enligt dekret nr 1216 av den 18 december 2013, nedan kallat dekret nr 916).
Punkterna 7.1–7.6 i beskrivningen i bilagan till nämnda dekret har följande lydelse:
”7. Följande tjänster är allmännyttiga:
7.1 Produktion av el från förnybara energikällor och dess balansering.
7.2 Produktion av kraftvärmeproducerad el från kombikraftverk för el och värme, när dessa kraftverk tillhandahåller värmen till uppvärmningssystem och mängden primärenergi som sparas genom den samtidiga produktionen av värme och el anses vara effektiv.
7.3 Produktion från vissa angivna kraftverk, som ska trygga elförsörjningen.
7.4 Upprätthålla av reservkapacitet i angivna kraftverk, vilkas verksamhet är nödvändig för att säkerställa nationell energitrygghet.
7.5 Utveckling av elproduktionskapacitet av strategisk betydelse för att garantera energinätets säkerhet och tillförlitlighet eller statens energioberoende.
7.6 Genomförandet av strategiska projekt inom elsektorn för att öka energitryggheten genom sammanlänkningar med elnät i andra stater och (eller) genom att koppla ihop Litauens elnät med andra medlemsstaters elnät.”
11 Punkterna 8.1–8.3, i beskrivningen i bilagan till nämnda dekret har följande lydelse:
”8. De allmännyttiga tjänsterna tillhandahålls av följande personer:
8.1 elproducenterna … som producerar el från förnybara energikällor.
8.2 de producenter som fått i uppdrag av staten att tillhandahålla sådana allmännyttiga tjänster som avses i punkterna 7.2–7.4 i [beskrivningen i bilagan]
8.3 de personer som omnämns i den nationella strategin för energioberoende, planen eller programmen för dess genomförande och (eller) regeringsbeslut, för att tillhandahålla de allmännyttiga tjänster som avses i punkterna 7.5 och 7.6 i [beskrivningen i bilagan].”
Punkterna 11 och 11
i beskrivningen i bilagan till dekret nr 916 har följande lydelse:
”11. Före den 1 september innevarande år ska regeringen på förslag av energiministeriet, och för kommande kalenderår på förslag av personer som tillhandahåller de allmännyttiga tjänster som avses i punkterna 7.2–7.6 i [beskrivningen i bilagan], godkänna de projekt som avses i punkterna 7.5 och 7.6 i [beskrivningen i bilagan] och volymen subventionerad elproduktion för leverantörerna av de allmännyttiga tjänsterna.
. De allmännyttiga tjänster som avses i punkt 7.2 i [beskrivningen i bilaga] ska tillhandahållas i enlighet med vad som anges nedan.
.1. Den offentliga leverantören, ska med beaktande av elbehovet för de konsumenter för vilka tillämpas de eltariffer som regleras av staten, som fastställts för det kommande kalenderåret, och av volymen subventionerad elproduktion som fastställs av staten för det kommande kalenderåret och för den berörda producenten, senast den 15 november innevarande år föreslå de elproducenter som tillhandahåller den allmännyttiga tjänst som avses i punkt 7.2 i [beskrivningen i bilagan] de månatliga kvantiteter av subventionerad el som under det kommande kalenderåret kommer att inköpas för varje månad av uppvärmningssäsongen, vilka dessa elproducenter ska förhandla om med den offentliga leverantören senast inom 30 dagar efter att ha mottagit dem, med beaktande av det beräknade värmebehovet för det kommande året och kravet att upprätthålla effektiviteten i elproduktionen från kraftvärme. Avtalen om försäljning av subventionerad el mellan elproducenterna och den offentliga leverantören, i vilka fastställs den mängd subventionerad el som planeras att köpas för varje månad under uppvärmningssäsongen, ska ingås senast den 31 december det innevarande året.
…”
Bestämmelserna om finansieringen av eltjänsterna
Enligt artikel 74.3 i ellagen ska Litauens regering utse den person som ska ansvara för att förvalta och fördela de medel som är avsedda för allmännyttiga eltjänster (nedan kallad förvaltaren).
I Vyriausybės nutarimas nr 1157 ”Dėl viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje lėšų administravimo tvarkos aprašo patvirtinimo” (regeringsdekret nr 1157 om godkännande av beskrivningen av systemet för förvaltningen av medel avsedda för allmännyttiga tjänster i elsektorn), av den 19 september 2012 (Žin., 2012, nr 113–5704, i dess lydelse enligt dekret nr 1537 av den 19 december 2012, nedan kallat dekret nr 1157) fastställs reglerna om utbetalning av medel avsedda för allmännyttiga eltjänster, medlens förvaltning och medlens fördelning mellan tillhandahållarna av eltjänsterna.
I punkt 4.6 i dekret nr 1157 föreskrivs att förvaltaren ska vara en enhet som kontrolleras direkt eller indirekt av staten.
Genom Vyriausybės nutarimas Nr. 1338 ”Dėl viešuosius interesus atitinkančių paslaugų elektros energetikos sektoriuje lėšų administratoriaus paskyrimo” (regeringsdekret nr 1338 om utnämning av förvaltaren av medel avsedda för allmännyttiga tjänster i elsektorn), av den 7 november 2012 (Žin., 2012, nr 130–6560), utsågs UAB ”Baltpool” till förvaltare på obestämd tid.
I allmänhet uppbärs de medel som är avsedda för eltjänsterna från slutkonsumenterna av elen av operatörerna av distributions- och överföringssystem, vilka överför medlen till förvaltaren, som utbetalar dessa till tillhandahållarna av eltjänsterna, med avdrag för ett belopp som ska täcka förvaltarens driftskostnader.
På grundval av artikel 9.1 punkt 7 i ellagen fastställer VKEKK, som är ett offentligt organ, både metoden för beräkning av tarifferna för eltjänsterna som själva tarifferna, vilka fastställs för varje år med beaktande av behovet av medel avsedda för eltjänsterna och den beräknade elkonsumtionen för det året.
Genom beslut nr O3–279 av den 28 september 2012 godkände VKEKK metoden för att bestämma tarifferna för eltjänsterna, på grundval av vilka tarifferna för eltjänsterna för år 2014 godkändes.
Genom det omtvistade beslutet fastställde VKEKK för år 2014 de exakta beloppen som anslogs till varje grupp av tillhandahållare av eltjänster samt tarifferna för bidragen till eltjänsterna som slutkonsumenterna skulle betala.
Bestämmelserna om elproduktion från förnybara energikällor
I artikel 20, som har rubriken ”Främjande av användningen av förnybara energikällor för elproduktion”, Lietuvos Respublikos energetikos įstatymo atsinaujinančių išteklių nr XI–1375 (Litauens lag nr XI-1375 om förnybara energikällor) av den 12 maj 2011 (Žin., 2011, nr 62–2936), i dess lydelse enligt lag nr XII-169 av den 17 januari 2013 föreskrivs följande i punkterna 1–3 och 6:
”1.   Elproduktion från förnybara energikällor och balansering utgör en allmännyttig tjänst. Staten fastställer de allmänna principerna, förfarandet och villkoren för betalning av de fasta tariffer som fastställts i enlighet med denna lag och det förfarande som fastställs av regeringen samt för försäljning av el från förnybara källor, genom att godkänna beskrivningen av hur allmännyttiga tjänster ska tillhandahållas och beskrivningen av metoderna för att främja produktionen av energi från förnybara energikällor.
2.   Elproduktion från förnybara energikällor främjas i enlighet med förfarandet för allmännyttiga tjänster som fastställts av regeringen, genom betalning av skillnaden mellan den fasta tariff som fastställs för en producent och tariffen för den el som säljs av denna producent i enlighet med de villkor som fastställs av regeringen, som inte kan vara lägre än det genomsnittliga marknadspriset för el för den föregående månaden, beräknat enligt det förfarande som fastställts av [VKEKK].
3.   Fasta tariffer ska fastställas och främjande kvoter för anläggningar med en installerad effekt på över 10 kW ska fördelas genom auktioner för att nå de mål som avses i artikel 13.3 i denna lag. De främjande kvoterna och regionerna för auktionerna, samt metoderna för fördelning av de främjande kvoterna för kraftverk med en installerad kapacitet på upp till 10 kW ska fastställas och godkännas av regeringen. Separata auktioner ska hållas för anslutning till elnätet på regional nivå för varje grupp av producenter, inom de tidsfrister som fastställts av [VKEKK], men dock senast 180 dagar från den dag då en producent begärt att auktioner ska anordnas för en viss producentgrupp och region. Alla producenter som undertecknat den avsiktsförklaring som avses i artikel 14.11 och inkommit med den erforderliga fullgörandegarantin för producentens åtaganden som avses i artikel 14.13 i denna lag har rätt att delta i auktionerna. Den maximala fasta tariffen ska fastställas av [VKEKK] på kvartalsbasis. En auktion vinns av den part som angett lägsta önskade fasta avgift, med beaktande av att den maximala installerade effekten för ett kraftverk i en region som avses med auktionen inte får inte överstiga 40 procent av den maximala effekt för värmegeneration i denna region som kan anslutas. …
…
6.   [VKEKK] ska, minst en gång i kvartalet, bedöma utvecklingen av kapaciteten för elproduktion från olika förnybara energikällor, med beaktande av mängden el som faktiskt producerats under det föregående kalenderåret, de aktiva kraftverkens sammanlagda installerade kapacitet och planerade kraftverks sammanlagda installerade kapacitet. Maximibeloppen för de fasta tarifferna ska justeras på grundval av utvecklingen av produktionskapacitet av el från olika förnybara energikällor och dennas överensstämmelse med de mål och uppgifter som fastställs i den nationella handlingsplanen för förnybar energi. Det justerade maximibeloppen för de fasta tarifferna ska endast tillämpas för producenter vars anläggningar har fått tillstånd att producera el efter det datum då nämnda tariffer trädde i kraft.”
Enligt dessa bestämmelser ska för det första de producenter av el producerad från förnybara energikällor som vunnit de auktioner som föreskrivs i artikel 20.3 i lagen om förnybara energikällor ingå avtal med företag som köper el, det vill säga operatörerna av distributions- och överföringssystem. För det andra ska dessa företag erhålla kompensation för de förluster som uppkommit i samband med försäljningen av den i detta sammanhang inköpta elen. Denna kompensation utbetalas av förvaltaren med hjälp av de medel som avser eltjänsterna.
Enligt dessa bestämmelser ska de kostnader som uppstått för operatörerna av distributions- och överföringssystem för balanseringen av elproduktionen från förnybara energikällor kompenseras med hjälp av dessa medel.
Bestämmelserna om elproduktion i kraftvärmeverk
Enligt dekret nr 916 utgör el som producerats i kraftvärmeverk, det vill säga kombikraftverk för el och värme, en eltjänst, förutsatt att dessa kraftverk tillhandahåller värme till uppvärmningssystem och att produktionen av kraftvärme anses vara effektiv.
Enligt Elektros energijos supirkimo iš bendrų šilumos ir elektros energijos gamintojų taisyklės, patvirtintos Lietuvos Respublikos energetikos ministro įsakymu Nr. 1–219 (beslut nr 1–219, antaget av den litauiska energiministern, om godkännande av reglerna för köp av el från kraftvärmeproducenter), av den 24 november 2009 (Žin., 2009, nr 140–6160), ska producenter som önskar tillhandahålla sådana eltjänster lämna in sina ansökningar till energiministern.
Den litauiska regeringen ska på förslag från energiministern godkänna förteckningen över företag som getts i uppdrag att tillhandahålla sådana eltjänster för det kommande kalenderåret och fastställa den maximala volymen el som produceras i detta sammanhang.
Därefter ska den offentliga elleverantören ge ett erbjudande för det kommande kalenderåret till de elproducenter som levererar dessa eltjänster och förhandla med dem angående den mängd el som ska köpas varje månad, och avtalen om inköp av el producerad i kraftvärmeverk som eltjänst måste undertecknas före den 31 december innevarande år. Enligt dessa avtal ska tillhandahållarna av eltjänsterna erhålla en ersättning för den el som de har producerat och levererat via elnäten utan att överstiga den angivna volymen, och förvaltaren ska betala denna ersättning direkt till dessa leverantörer.
Bestämmelserna om trygg elförsörjning
En filial till AB ”Lietuvos energijos gamyba”, ”Lietuvos Elektrinė”, utsågs till leverantör av eltjänster avseende trygg elförsörjning för år 2014.
I beslut nr O3–703 av den 22 november 2013 om elproduktionen i Republiken Litauen och fastställande av inköpspriset för el som produceras av Lietuvos Elektrinė, fastställde VKEKK detta inköpspris för år 2014 och fördelade det på en del som motsvarade de rörliga kostnaderna och en del som motsvarade de fasta kostnaderna.
Bestämmelserna om projektet NordBalt
I artikel 3 i Lietuvos Respublikos elektros energetikos sistemos integracijos į Europos elektros energetikos sistemas įstatymas Nr. XI–2052 (lag nr IX-2052 om integrationen av Republiken Litauens elnät med de europeiska elnäten), av den 12 juni 2012 (Žin., 2012, nr 68–3465), föreskrivs att, för att säkerställa fullständig integration av det litauiska elnätet med de europeiska elnäten, ska anslutningen av Republiken Litauens överföringssystem för el till Konungariket Sveriges överföringssystem för el (nedan kallat ”projektet NordBalt”) inledas år 2015.
I artikel 6.3 i denna lag föreskrivs följande:
”Genomförandet av integrationen av Republiken Litauens elnät med de europeiska elnäten ska finansieras via medel avsedda för eltjänster i enlighet med det förfarande som fastställs i ellagen. Bidrag från Europeiska unionen kan också användas, enligt de villkor som föreskrivs i lagen, för att delvis finansiera genomförandet av denna integration, inbegripet stöd till energiprojekt enligt unionens fleråriga budgetram för perioden 2014–2020, och (eller) andra lagligen erhållna medel.”
Tillhandahållandet av eltjänsterna som är kopplade till projektet NordBalt anförtroddes till AB ”Litgrid”, en operatör av överföringssystem.
Bestämmelser om kompensation till operatörer av solkraftverk
På grundval av artikel 3.3 i Lietuvos Respublikos atsinaujinančių išteklių energetikos įstatymo 2, 11, 13, 14, 16, 20, 21 straipsnių pakeitimo ir papildymo įstatymo įgyvendinimo įstatymas Nr. XII–170 (litauisk genomförandelag nr XII-170 om ändring och komplettering av artiklarna 2, 11, 13, 14, 16, 20 och 21 i lagen om förnybar energi) av den 17 januari 2013 (Žin., 2013, nr 12–561), ska utgifterna för utveckling av projekt för solkraftverk, för vilka tillstånd att utveckla elproduktion från förnybara energikällor genom att bygga sådana kraftverk inte har genomförts före det datum som fastställs i den ursprungliga lagen eller inte har förlängts, anses utgöra kostnader kopplade till eltjänster.
Enligt dessa bestämmelser har personer som har utvecklat projekt för solkraftverk, vilka ifrågasatts på grund av den lagändring som gjordes under år 2013, möjlighet att hos en ersättningskommission som inrättats av den litauiska regeringen ansöka om fastställande av den ersättning vederbörande har rätt till för utgifter som uppkommit före den 1 februari 2013. Förvaltaren ska överföra denna ersättning direkt till dessa personer.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Klagandena är bolag som är registrerade i Litauen, vars verksamhet bland annat består i drift av kraftvärmeverk. Den elektricitet som produceras vid dessa anläggningar utnyttjas för bolagens egna behov eller levereras till juridiska personer som är verksamma i samma område. Vid brist på elektricitet köper de denna från oberoende leverantörer.
Enligt gällande nationell lagstiftning ska klagandena betala kostnaden för allmännyttiga eltjänster. Nivån på betalningen beräknas utifrån den mängd elektricitet som klagandena själva producerar eller köper in från (oberoende) leverantörer och konsumerar för sina egna ekonomiska behov.
Genom det omtvistade beslutet fastställde VKEKK den ersättning som under år 2014 skulle utgå för allmännyttiga eltjänster och de bidrag som de slutliga elanvändarna, inbegripet klagandena, skulle erlägga för dessa.
Klagandena överklagade den 11 november 2013 det omtvistade beslutet till Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnius regionala förvaltningsdomstol) och yrkade att punkterna 1.2–1.4, 1.7, 2 och 3 i beslutet skulle ogiltigförklaras.
De invände mot detta beslut och hävdade att det var delvis rättsstridigt, eftersom det ingick i en statlig stödordning, som inrättats genom lagstiftningen angående allmännyttiga eltjänster, som har genomförts utan förhandsanmälan till kommissionen, i strid med den skyldighet som föreskrivs i artikel 108.3 FEUF. Dessutom gjorde de gällande att bidragens belopp är alltför högt och olagligt.
Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnius regionala förvaltningsdomstol) ogillade överklagandet genom dom av den 9 februari 2016.
Klagandena överklagade den 23 februari 2016 domen till Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen) och yrkade att domen av den 9 februari 2016 skulle upphävas och att nämnda domstol skulle avgöra målet. De yrkade vidare att en begäran om förhandsavgörande skulle framställas till EU-domstolen i enlighet med artikel 267 FEUF.
Motparten i det nationella målet, VKEKK, liksom andra berörda parter, Lietuvos Respublikos energetikos ministerija (det litauiska energiministeriet) och Baltpool, yrkade att överklagandet skulle ogillas.
Den hänskjutande domstolen ställde sig härvidlag frågor huruvida vissa delar av de allmännyttiga eltjänsterna och finansieringen av dessa kunde betraktas som statligt stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF. Frågorna avser särskilt begreppet ”statliga medel”, som avses i nämnda bestämmelse och de villkor som följer av domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
).
Mot denna bakgrund beslutade Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Högsta förvaltningsdomstolen, Litauen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfrågor till EU-domstolen:
”Ska den nationella lagstiftningen rörande tillhandahållande av [allmänna eltjänster] och finansieringen (ersättningen) av dessa tjänster (nedan kallad eltjänstsystemet) – som regleras i den litauiska ellagen, den litauiska lagen om energi från förnybara källor, den litauiska lagen om elsystemets integrering med europeiska elsystem, den litauiska lagen om ändring av artiklarna 2, 11, 13, 14, 16, 20 och 21 i lagen om energi från förnybara källor och de bestämmelser som genomför denna lagstiftning, inbegripet förfarandet för tillhandahållande av [allmännyttiga eltjänster], som godkänts genom resolution nr 916 …, beskrivning av förfarandet för förvaltning av medel för tillhandahållande av [allmännyttiga eltjänster], som godkänts genom resolution nr 1157 …, helt eller delvis, anses utgöra statligt stöd (en statlig stödåtgärd) i den mening som avses i artikel 107.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, med beaktande av följande frågor:
1)
Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att medel för allmännyttiga eltjänster ska, eller inte ska, anses utgöra statliga medel?
2)
Ska artikel 107.1 FEUF tolkas så, att den innebär att när nätföretag åläggs en skyldighet att köpa elektricitet från elproducenter till ett angivet pris (fast pris) och/eller balansera elen, och de förluster som nätföretagen ådrar sig på grund av denna skyldighet ersätts med medel som möjligtvis kan hänföras till statliga medel, denna ersättning inte ska anses utgöra stöd som beviljas elproducenter av statliga medel?
3)
Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att följande stöd ska, eller inte ska, anses vara selektivt och/eller kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna: stöd som beviljas ett företag som genomför ett projekt av strategisk betydelse, såsom NordBalt-projektet; stöd som beviljas företag som har uppdragits att säkra elförsörjningen för en viss given period; stöd för att ersätta förluster som återspeglar marknadsförhållandena och faktiskt har uppkommit för personer, såsom de berörda företagen som bygger solcellanläggningar, på grund av statens underlåtenhet att uppfylla sina åtaganden (på grund av nationella lagändringar); stöd som beviljas företag (nätföretag) i syfte att ersätta de faktiska förluster som dessa företag har ådragit sig för att fullgöra sin skyldighet att köpa elektricitet till ett fast pris från elproducenter som tillhandahåller allmänna eltjänster och att balansera elen?
4)
Ska artikel 107.1 FEUF, jämförd med artikel 106.2 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att det aktuella eltjänstsystemet (helt eller delvis) ska, eller inte ska, anses uppfylla villkoren i punkterna 88–93 i domstolens dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
[
EU:C:2003:415
])?
5)
Ska artikel 107.1 FEUF, under omständigheter som de i förevarande mål, tolkas så, att den innebär att eltjänstsystemet (helt eller delvis) ska, eller inte ska, anses snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt denna fråga för att få klarhet i huruvida artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att medel som är avsedda att finansiera ett system för tjänster av allmänt intresse, såsom allmännyttiga eltjänster, ska anses utgöra statliga medel, i den mening som avses i denna bestämmelse.
Domstolen erinrar inledningsvis om att det föreligger fyra villkor för att en åtgärd ska anses som statligt stöd enligt artikel 107.1 FEUF. För det första ska det röra sig om en statlig åtgärd eller en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel. För det andra ska denna åtgärd kunna påverka handeln mellan medlemsstaterna. För det tredje ska mottagaren av stödet gynnas selektivt. För det fjärde ska åtgärden snedvrida eller hota att snedvrida konkurrensen (dom av den 17 mars 1993, Sloman Neptun,
C‑72/91 och C‑73/91
,
EU:C:1993:97
, punkt
, dom av den 19 december 2013, Association Vent de colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, och dom av den 13 september 2017, ENEA,
C-329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
).
För att förmåner ska kunna kvalificeras som stöd i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF krävs för det första att de tilldelas direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel och för det andra att de kan tillskrivas staten (dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, samt dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det ska först, för att avgöra om en åtgärd kan tillskrivas staten, undersökas om myndigheterna har varit delaktiga när denna åtgärd vidtogs (dom av den 13 september 2017, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, och dom av den 13 september 2017, ENEA,
C-329/15
,
EU:C:2017:671
, s. 21).
I målet vid den nationella domstolen, såsom framgår av punkterna 5–34 i förevarande dom, antogs såväl de olika allmännyttiga eltjänsterna som metoderna för finansiering av staten genom olika lagar och förordningar. De ska således tillskrivas staten, vilket för övrigt inte har bestritts av någon av de berörda parterna.
För det andra, för att bedöma huruvida förmånen beviljades direkt eller indirekt med hjälp av statliga medel ska det erinras om att enligt fast rättspraxis omfattar förbudet i artikel 107.1 FEUF såväl stöd som ges direkt av staten eller genom statliga medel som stöd som beviljats av offentliga eller privata organ som inrättats eller som denne har utsett för att förvalta dem (dom av den 22 mars 1977, Steinike & Weinlig,
78/76
,
EU:C:1977:52
, punkt
, dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, och dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
).
Det kan nämligen inte enligt unionsrätten vara tillåtet att kringgå reglerna om statligt stöd genom att helt enkelt skapa självständiga myndigheter med uppgift att distribuera stöd (se dom av den 16 maj 2002, Frankrike/kommissionen,
C‑482/99
,
EU:C:2002:294
, punkt
, och dom av den 9 november 2017, kommissionen/TV2Danmark,
C‑656/15 P
,
EU:C:2017:836
, punkt
).
Det framgår även av domstolens fasta praxis att en åtgärd som bland annat består i en skyldighet att köpa energi, kan omfattas av begreppet ”stöd” även om den inte innebär överföring av statliga medel (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, samt dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
).
Artikel 107.1 FEUF omfattar nämligen alla likvida medel som myndigheterna faktiskt kan använda för att stödja företag och det är inte relevant om dessa medel permanent ingår bland statens tillgångar eller inte. Även om de för åtgärden i fråga aktuella beloppen inte permanent disponeras av staten är det förhållandet att de fortlöpande kontrolleras av staten, och således kan disponeras av behöriga nationella myndigheter, tillräckligt för att de ska kunna anses utgöra statliga medel (dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, och dom av den 13 september 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen har närmare bestämt slagit fast att om medlen i fråga tillförs genom obligatoriska bidrag som föreskrivs i den nationella lagstiftningen och de förvaltas och fördelas enligt denna lagstiftning, finns det anledning att se dem som statliga medel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, även om de förvaltas av andra institutioner än de offentliga myndigheterna (dom av den 2 juli 1974, Italien/kommissionen,
173/73
,
EU:C:1974:71
, punkt
, och dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
).
Den avgörande omständigheten består härvidlag i att sådana enheter anförtrotts av staten att förvalta statliga medel, och inte endast är skyldiga att göra sina inköp med egna ekonomiska medel (se dom av den 17 juli 2008, Essent Netwerk Noord m.fl.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punkt
, dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkterna
och
, samt dom av den 13 september 2017, ENEA,
C-329/15
,
EU:C:2017:671
, punkterna
och
).
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att det aktuella eltjänstsystemet karaktäriseras av följande faktorer.
För det första är slutkonsumenterna enligt denna ordning skyldiga att betala operatörerna av distributions- och överföringssystem en avgift, vilken ingår i eltaxan och höjer priset på den, och där det specifika beloppet per förbrukad kilowattimme fastställs av VKEKK, på grundval av artikel 9.1, punkt 7 i ellagen, De elproducenter som använder den el de producerar för sina egna behov omfattas också av denna ordning och måste betala en taxa där det specifika beloppet per förbrukad kilowattimme som fastställs av VKEKK som skiljer sig från vad slutkonsumenten betalar.
Som framgår av beslutet om hänskjutande beaktar VKEKK, för att fastställa dessa taxor, behovet av medel för allmännyttiga eltjänster för perioden och hur mycket el som kan antas konsumeras under samma period.
Det belopp som samlas in av operatörer av distributions- och överföringssystem erläggs till fonder, vilka som det förklarades vid förhandlingen av parterna i det nationella målet och den litauiska regeringen, enligt avsnitt 4.6 i dekret nr 1157, direkt eller indirekt förvaltas av staten. Från dessa belopp är fondförvaltaren skyldig att beräkna medlen för allmännyttiga eltjänster och fördela dessa mellan de olika tjänsteleverantörerna, efter avdrag för ett högsta belopp av 500000 litauiska litas (LTS) (ungefär 145000 EUR) per år för att täcka driftskostnader.
Följaktligen ska förvaltaren av fonden betala dessa medel till olika leverantörer av allmännyttiga eltjänster vilka, i enlighet med punkt 11 i bilaga I till förordning nr 916, godkänts av den litauiska regeringen, med undantag för producenter som producerar el från förnybara energikällor och som valts ut av VKEKK genom utauktionering av kvoter.
Operatörerna av distributions- och överföringssystem får således del av finansieringen för allmännyttiga eltjänster för att kompensera för de extra kostnader som uppstår till följd av skyldigheten att köpa el som produceras från förnybara energikällor och balansera denna.
Den hänskjutande domstolen har slutligen påpekat att de medel som betalas till leverantörerna av allmännyttiga eltjänster är tänkta att kompensera för de skyldigheter som dessa ålagts av staten inom ramen för allmännyttiga eltjänster.
Eltjänstsystemet bygger således på flera förpliktelser som åläggs både ekonomiska aktörer och slutkonsumenter och på ingripande, i egenskap av enda organ som förvaltar medel för detta system, av en enhet som direkt eller indirekt kontrolleras av staten.
Medel för allmännyttiga eltjänster samlas således in av operatörerna av distributions- och överföringssystem hos alla slutkonsumenter utan att dessa lagligen kan undgå betalningsskyldighet. En sådan betalningsskyldighet som åläggs genom eltjänstsystemet kan därför anses utgöra en obligatorisk avgift. Operatörerna är vidare enligt denna ordning skyldiga att anskaffa de allmännyttiga eltjänsterna hos dessa leverantörer utan att kunna avvika från denna skyldighet.
Mot bakgrund av ovan i punkt 54 angiven rättspraxis kan sådana medel betraktas som statliga medel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF, även om de förvaltas av andra institutioner än myndigheterna.
Dessutom fördelas medel för allmännyttiga eltjänster mellan leverantörerna, enligt eltjänstsystemet, genom ett offentligt kontrollerat organ som, enligt de handlingar som domstolen har tillgång till, inte har någon bestämmanderätt om fastställandet och användningen av dessa medel. Både förordning nr 1157 och beslut av VKEKK, som är ett offentligt organ, fastställer detaljerade regler för hur medel för allmännyttiga eltjänster beräknas, medel som ska betalas till leverantörerna av dessa eltjänster. En sådan omständighet visar att dessa medel måste, såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 32 i sitt förslag till avgörande, strikt följa vad som föreskrivs i nämnda system.
Under dessa omständigheter ska således dessa medel anses förbli under offentlig kontroll.
Såsom domstolen redan har slagit fast ska en mekanism för ersättning för merkostnader som finansieras av samtliga slutförbrukare av el inom landet, och som fördelas och distribueras till de stödmottagande företagen i enlighet med lagstiftningen i den medlemsstaten av ett offentligt organ anses vara en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel i den mening som avses i artikel 107.1 FEUF (se, för ett likande resonemang, dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
, samt beslut av den 22 oktober 2014, Elcogás,
C‑275/13
, ej publicerat,
EU:C:2014:2314
, punkt
).
En sådan situation som den som är aktuell i det nationella målet skiljer sig vidare från dem där domstolen har slagit fast att privata företags skyldighet att köpa el från förnybara energikällor till fastställda minimipriser inte kunde anses vara en åtgärd som vidtas med hjälp av statliga medel, eftersom den inte medförde att det direkt eller indirekt överfördes statliga medel till de företag som producerade denna el (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 mars 2001, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
, punkt
, och dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
).
I sådana situationer har nämligen domstolen slagit fast att privata företag som inte anförtrotts av den berörda medlemsstaten att förvalta statliga medel, var skyldiga att göra sina inköp med egna ekonomiska medel (se dom av den 17 juli 2008, Essent Netwerk Noord m.fl.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punkt
, dom av den 19 december 2013, Association Vent De Colère! m.fl.,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, punkt
).
I förevarande mål framgår för det första att förvaltaren av medlen är auktoriserad att förvalta en obligatorisk avgift som påförs alla slutförbrukare av el, som utgör statliga medel, och att skyldigheten att köpa allmännyttiga eltjänster som åligger operatörerna av distributions- och överföringssystem ska kompenseras genom utbetalning av medel avsedda för eltjänster.
Den första frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att medel som är avsedda att finansiera ett system för tjänster av allmänt intresse, såsom allmännyttiga eltjänster, ska anses utgöra statliga medel, i den mening som avses i denna bestämmelse.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att när en operatör av distributions- och överföringssystem ersätts med medel som är avsedda att finansiera allmännyttiga eltjänster för att kompensera de förluster som uppkommer på grund av skyldigheten att köpa el hos vissa elproducenter till en fastställd taxa och att balansera elen, ska ersättningen anses utgöra en fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse, som ges till dessa elproducenter.
Det ska härvidlag erinras om att åtgärder som, oavsett form, direkt eller indirekt kan gynna företag, liksom åtgärder som kan anses ge det mottagande företaget ekonomiska förmåner som det inte skulle ha erhållit enligt normala marknadsmässiga villkor, anses utgöra en ekonomisk fördel som företaget inte skulle ha erhållit under normala marknadsmässiga villkor (dom av den 17 juli 2008, Essent Netwerk Noord m.fl.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punkt
, och dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
).
Det ska även påpekas att enligt rättspraxis kan ett stöd som ges direkt till vissa fysiska eller juridiska personer utgöra en indirekt fördel och, följaktligen statligt stöd till andra fysiska eller juridiska personer som utgör företag (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juni 2002, Nederländerna/kommissionen,
C‑382/99
,
EU:C:2002:363
, punkterna
och
–
).
I förevarande mål framgår av artikel 20 i lagen om förnybara energikällor att operatörerna av distributions- och överföringssystem i egenskap av elköpare, är skyldiga att köpa el från förnybara energikällor till en fast taxa som kan överstiga kostnaden för el som sålts av producenter av sådan el. De förluster som dessa operatörer lider kompenseras emellertid med de medel som är avsedda för allmännyttiga eltjänster och betalas ut av förvaltaren av dessa medel.
Även om de belopp som är avsedda att kompensera dessa förluster visserligen betalas till operatörerna av distributions- och överföringssystem, framgår det, i en sådan situation som i det nationella målet, att det är producenter av el från förnybara energikällor som indirekt är faktiska stödmottagare enligt det kompensationssystem som stödet utgör.
Kompensationen för förluster för dessa operatörer genom medel för allmännyttiga eltjänster är å ena sidan nära kopplad till fördelen för producenter av el från förnybara energikällor, som föreskrivs i artikel 20.2 i lagen om förnybara energikällor, där det betonas att produktionen av sådan el uppmuntras, i enlighet med förfarandet kring allmännyttiga eltjänster, ”genom betalning av skillnaden mellan den fasta taxan för en producent och priset på den elektricitet som säljs av denna producent”. Denna skillnad motsvarar merkostnader eller förluster för dessa operatörer, vilken kompenseras genom medel för allmännyttiga eltjänster.
Å andra sidan kräver ingen bestämmelse i lagen om förnybara energikällor att producenter av el med ett sådant ursprung ska delta i de anbudsförfaranden som möjliggör att vid behov kunna dra nytta av den taxa som avses i föregående punkt. I ett sådant sammanhang har deltagandet i denna försäljningsmekanism och betalning av ersättning till operatörerna av distributions- och överföringssystem till verkan att göra det möjligt för dessa producenter att sälja sin el till ett pris som ligger över marknadspriset och, under alla omständigheter, att sälja större volymer.
Den andra frågan ska följaktligen besvara enligt följande. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att när en operatör av distributions- och överföringssystem ersätts med medel som är avsedda att finansiera allmännyttiga eltjänster för att kompensera de förluster som uppkommer på grund av skyldigheten att köpa el hos vissa elproducenter till en fastställd taxa och att balansera elen, ska ersättningen anses utgöra en fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse, som ges till dessa elproducenter.
Den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att medel som är avsedda för vissa leverantörer av allmännyttiga eltjänster ska anses ge dessa en selektiv fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse och att denna fördel kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Den nationella domstolen nämner fyra kategorier av stödmottagare för medel avsedda för allmännyttiga eltjänster. Detta är det företag som utför projektet av strategisk betydelse Nordbalt, företag som anförtrotts att trygga elförsörjningen för en viss period, solkraftverksoperatörer som berörs av statens beslut att inte genomföra sina åtaganden, som kompenseras för de förluster som faktiskt uppstod och som motsvarar marknadsvillkoren och operatörer av överförings- och distributionsnät, som kompensation för förluster som faktiskt uppstod i samband med fullgörandet av skyldigheten att köpa el från elproducenter som levererar allmännyttiga eltjänster och att balansera elen.
Det ska härvidlag erinras om att åtgärder som, oavsett form, direkt eller indirekt kan gynna företag, liksom åtgärder som kan anses ge det mottagande företaget ekonomiska förmåner som det inte skulle ha erhållit enligt normala marknadsmässiga villkor, anses utgöra en ekonomisk fördel som företaget inte skulle ha erhållit under normala marknadsmässiga villkor (dom av den 17 juli 2008, Essent Netwerk Noord m.fl.,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, punkt
, och dom av den 27 juni 2017, Congregación de Escuelas Pías Provincia Betania,
C‑74/16
,
EU:C:2017:496
, punkt
).
När det gäller selektivitetskriteriet, har domstolen slagit fast att det vid bedömningen av detta villkor ska fastställas huruvida den aktuella nationella åtgärden, inom ramen för en viss rättslig reglering, kan gynna ”vissa företag eller viss produktion” i förhållande till andra företag som, mot bakgrund av det mål som eftersträvas med regleringen, i faktiskt och rättsligt hänseende befinner sig i en jämförbar situation, och som således är föremål för en särbehandling som i allt väsentligt kan anses vara diskriminerande (dom av den 14 januari 2015, Eventech,
C‑518/13
,
EU:C:2015:9
, punkterna
–
, och dom av den 21 december 2016, kommissionen/World Duty Free Group SA m.fl.,
C‑20/15 P och C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Alla de ekonomiska aktörer som nämns i punkt 82 i förevarande dom drar nytta av medlen för allmännyttiga eltjänster, som, om de syftar till att kompensera för de kostnader eller förluster som dessa aktörer åsamkas, kan kvalificeras som en selektiv fördel som ges med hjälp av statliga medel.
I artikel 107.1 FEUF görs det nämligen inte någon åtskillnad mellan statliga åtgärder med hänsyn till deras orsaker eller syften, utan de definieras i stället med utgångspunkt i vilka verkningar de har och således oberoende av vilka tekniker som används (dom av den 15 november 2011, kommissionen och Spanien/Government of Gibraltar och Förenade kungariket,
C‑106/09 P och C‑107/09 P
,
EU:C:2011:732
, punkt
, och dom av den 21 december 2016, kommissionen/Hansestadt Lübeck,
C‑524/14 P
,
EU:C:2016:971
, punkt
).
Det framgår av uppgifterna från den hänskjutande domstolen och de förtydliganden som lämnats av de berörda parterna i sina yttranden till domstolen att varje kategori av operatörer som avses i punkt 82 ovan beviljades en fördel på selektiv grund. I själva verket, och såsom följer av dekret nr 916, gynnar bestämmelserna om allmännyttiga eltjänster endast vissa elproducenter, särskilt de som producerar el från förnybara energikällor eller genom kraftvärme samt dem som bidrar till försörjningstrygghet, säkerhet eller det nationella energioberoendet, säkerheten och tillförlitligheten hos det nationella energinätet eller genomförandet av strategiska projekt för energiförsörjning. Var och en av dessa operatörer, med undantag av dem som driver solkraftverk och berörs av att staten inte har genomfört sina åtaganden, utnämns för övrigt till potentiella stödmottagare av stöd avsett för allmännyttiga eltjänster av den litauiska regeringen på grundval av punkterna 11 och 11
i bilaga I till dekret nr 916.
Med förbehåll för den hänskjutande domstolens kontroll ska artikel 107.1 FEUF tolkas så, att medel som är avsedda för vissa leverantörer av allmännyttiga eltjänster ska anses ge dessa en fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
För att vidare kvalificera en nationell åtgärd som statligt stöd är det inte nödvändigt att styrka att stödet faktiskt påverkar handeln mellan medlemsstaterna och snedvrider konkurrensen, utan endast att det kan ha en sådan inverkan (dom av den 26 oktober 2016, Orange/kommissionen,
C‑211/15 P
,
EU:C:2016:798
, punkt
, och dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
).
Det räcker dock inte att påverkan på handeln mellan medlemsstaterna är rent hypotetisk eller presumerad. Det måste således fastställas varför åtgärden i fråga genom sina förutsebara effekter kan påverka handeln mellan medlemsstaterna (dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I detta avseende framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat och de synpunkter som lämnats av Baltpool under förhandlingen att det redan under 2014 förekom handel mellan Litauen och övriga medlemsstater på elmarknaden, på grund av kopplingen mellan elnäten i Republiken Estland och Republiken Lettland, som användes för import av el. Dessa förklaringar, vilka inte bestritts av den litauiska regeringen, förminskar argument avseende den omständigheten att elmarknaden i landet var relativt isolerad.
Vidare framgår att om ett statligt finansiellt stöd förstärker ett företags ställning i förhållande till andra konkurrerande företag i handeln mellan medlemsstaterna ska denna handel anses påverkas av detta stöd (dom av den 10 januari 2006, Cassa di Risparmio di Firenze m.fl.,
C‑222/04
,
EU:C:2006:8
, punkt
, och dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
).
Det är i detta sammanhang inte nödvändigt att de gynnade företagen själva deltar i handeln mellan medlemsstaterna. När en medlemsstat beviljar ett stöd till företag, är det nämligen möjligt att deras verksamhet inom landet kan upprätthållas eller öka på grund av detta, med den följden att möjligheterna för företag från andra medlemsstater att träda in på denna medlemsstats marknad minskar (dom av den 14 januari 2015, Eventech,
C‑518/13
,
EU:C:2015:9
, punkt
, och dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
).
Den omständigheten att en ekonomisk sektor, såsom energisektorn, har genomgått en betydande avregleringsprocess på unionsnivå kan visa att stödet har en faktisk eller potentiell inverkan på handeln mellan medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 mars 2015, Banco Privado Português och Massa Insolvente do Banco Privado Português,
C‑667/13
,
EU:C:2015:151
, punkt
, och dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
).
I detta avseende bör det noteras att direktiv 2009/72 helt avreglerat elmarknaden inom unionen och, vid tidpunkten för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen, skulle de lagar, förordningar och administrativa bestämmelser som är nödvändiga för att införliva direktivet ha antagits av medlemsstaterna.
Eftersom elektricitet är föremål för gränsöverskridande kommersiella transaktioner kan beviljandet av medel för allmännyttiga eltjänster till de leverantörer av dessa tjänster som anges i punkt 82 i förevarande dom, påverka handeln mellan medlemsstaterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
).
Det ankommer emellertid på den hänskjutande domstolen, för att bedöma påverkan på handeln mellan medlemsstaterna, med beaktande av den specifika karaktären hos den verksamhet som kompenseras genom medel avsedda för dessa leverantörer för var och en av de kategorier av leverantörer av allmännyttiga eltjänster som nämns i punkt 82 i förevarande dom, att fastställa huruvida utbetalningen av dessa medel till dessa leverantörer är ägnad att stärka deras situation på den litauiska elmarknaden i förhållande till andra konkurrerande företag i handelsutbytet mellan medlemsstaterna.
Den tredje frågan ska således besvaras enligt följande. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så att i en situation som den i det nationella målet, medel såsom de medel som är avsedda för vissa leverantörer av allmännyttiga eltjänster ska anses ge dessa en selektiv fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse och att denna fördel kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.
Den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida artikel 107.1 FEUF ska tolkas så en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, ska anses utgöra en kompensation för de tjänster som stödmottagarna utfört för att uppfylla sitt allmännyttiga uppdrag i den mening som avses i dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
).
Domstolen har slagit fast att en statlig åtgärd inte omfattas av artikel 107.1 FEUF om den ska anses utgöra ersättning som motsvarar ett vederlag för tjänster som det mottagande företaget har tillhandahållit för att fullgöra skyldigheten att tillhandahålla offentliga nyttigheter, medan den i själva verket inte innebär att dessa företag gynnas ekonomiskt och således inte får som verkan att ge dessa företag en mer fördelaktig konkurrensställning än konkurrerande företag (dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg,
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
, punkt
, och dom av den 8 mars 2017, Viasat Broadcasting UK/kommissionen,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, punkt
).
I enlighet med punkterna 88–93 i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) krävs det att vissa villkor är uppfyllda för att en sådan åtgärd inte ska anses utgöra statligt stöd. För det första ska det mottagande företaget faktiskt ha ålagts skyldigheten att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, och dessa skyldigheter ska vara klart definierade. För det andra ska de kriterier på grundval av vilka ersättningen beräknas vara fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt. För det tredje får ersättningsbeloppet inte överstiga vad som krävs för att täcka alla eller delar av de kostnader som fullgörandet av skyldigheterna i samband med tillhandahållandet av allmännyttiga tjänster ger upphov till. För det fjärde ska storleken på den nödvändiga ersättningen fastställas på grundval av en undersökning av de kostnader som ett genomsnittligt och välskött företag som har lämplig utrustning för att fullgöra den allmännyttiga tjänsten som det ålagts skulle ha åsamkats vid fullgörandet av dessa skyldigheter.
Kontroll av att de villkor som fastställs i den rättspraxis som följer av den domen sker för att avgöra om de omtvistade åtgärderna ska kvalificeras som statligt stöd, vilket är en fråga som i förekommande fall prövas innan prövningen om ett oförenligt stöd ändå är nödvändigt för att fullgöra den uppgift som mottagaren av åtgärden har tilldelats enligt artikel 106.2 FEUF (se dom av den 8 mars 2017, Viasat Broadcasting UK/kommissionen,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, punkt
).
Det är däremot inte längre nödvändigt att tillämpa villkoren i denna rättspraxis när det konstaterades att en åtgärd ska anses utgöra stöd, särskilt i den mån mottagarföretaget inte kan klara testet avseende en jämförelse med ett genomsnittligt, välskött och tillräckligt utrustat för att kunna uppfylla kraven på allmännyttiga tjänster och att det är nödvändigt att undersöka huruvida stödet kan motiveras enligt artikel 106.2 FEUF (dom av den 8 mars 2017, Viasat Broadcasting UK/kommissionen,
C‑660/15 P
,
EU:C:2017:178
, punkt
).
För det första bör det noteras att medlemsstaterna har rätt att, med iakttagande av unionsrätten, bestämma omfattningen av sina tjänster av allmänt ekonomiskt intresse och hur dessa ska organiseras, i synnerhet mot bakgrund av mål i sin nationella politik. I detta avseende har medlemsstaterna ett stort utrymme för skönsmässig bedömning som endast kan ifrågasättas om ett uppenbart fel har begåtts (dom av den 20 december 2017, Comunidad Autónoma del País Vasco m.fl./kommissionen,
C‑66/16 P-C‑69/16 P
,
EU:C:2017:999
, punkterna
och
).
I detta avseende föreskrivs i artikel 3.2 i direktiv 2009/72 att medlemsstaterna får ålägga företag som bedriver verksamhet inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, vilka kan avse tillförlitlighet, inbegripet försörjningstrygghet, regelbundenhet i leveranserna, kvalitet och pris samt miljöskydd, inbegripet energieffektivitet, energi från förnybara energikällor och klimatskydd.
Härvidlag ankommer det på den hänskjutande domstolen att vid fastställandet av allmännyttiga eltjänster kontrollera att Republiken Litauen har utnyttjat sitt utrymme för skönsmässig bedömning utan att göra en uppenbart oriktig bedömning, i synnerhet mot bakgrund av de mål som eftersträvas genom dessa tjänster, vilka bör jämföras med dem som avses i artikel 3.2 i direktiv 2009/72.
För det andra framgår det av syftet med det undantag som infördes genom domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), att det första villkoret i den domen innebär, som generaladvokaten har påpekat i punkt 78 i sitt förslag till avgörande, att det stödmottagande företaget är föremål för en verklig skyldighet att tillhandahålla tjänsten i fråga under de givna villkoren, och inte att det endast är auktoriserade att tillhandahålla en sådan tjänst.
Mot bakgrund av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat avseende såväl den nationella lagstiftningen som den faktiska situationen, är det tveksamt om flera av de allmännyttiga eltjänsterna a priori uppfyller ett sådant villkor.
Detta gäller för det första producenter av el från förnybara energikällor. De är inte på något sätt skyldiga att enligt nationell lagstiftning tillhandahålla den el de producerar till specifika villkor, särskilt vad gäller allmängiltigheten och varaktigheten av de tjänster som tillhandahålls. Tvärtom ska enligt artikel 20 i lagen om förnybara energikällor, producenter av detta slag av elektricitet endast förplikta sig att sälja den producerade elen och operatörer av distributions- och överföringssystem att köpa den, vilket genomförs genom avtal som ingåtts på frivillig grund.
Vidare kan ett liknande konstaterande göras med avseende på produktionen av el i kraftvärmeverk. Återigen kan det konstateras att de ifrågavarande producenterna deltar i eltjänstsystemet på frivillig grund, eftersom det följer av dekret nr 1–219 att dessa producenter ska lämna in en anbudsansökan för att delta i systemet till Litauens energiminister. Så snart deras ansökningar godkänts, genomförs tillhandahållande av elproduktion från kraftvärme inom ramen för kontrakt som ingås med offentliga leverantörer av el, där endast den största mängd el som levereras under året ska åläggas genom beslut av den litauiska regeringen.
Under dessa omständigheter ankommer det på den nationella domstolen att kontrollera huruvida dessa båda kategorier av producenter av el, ändå omfattas av de tvingande skyldigheter som den litauiska regeringen föreskriver.
På ett mer grundläggande plan är det nödvändigt att påpeka att medlen för allmännyttiga eltjänster, avsedda att kompensera kostnader för utveckling av solenergicentraler, inte förefaller ha något samband med tjänster som ska utföras av operatörer för sådana kraftverk till nytta för slutkonsumenter eller eloperatörerna i Litauen. Syftet med allmännyttiga eltjänster är att kompensera för de förluster som dessa operatörer drabbas av på grund av den förändring som infördes 2013 i den litauiska lagstiftningen som ledde till att tillstånd för drift av sådana anläggningar inte genomfördes. Dessutom framstår det inte vid första anblicken att ”verksamhet” som kompenseras på detta sätt står i förhållande till något av de mål som anges i artikel 3.2 i direktiv 2009/72 som kan medföra skyldigheter att tillhandahålla allmännyttiga tjänster som medlemsstaterna kan ålägga företag inom elsektorn.
För det tredje kräver det andra och det tredje villkoret i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), att de parametrar på grundval av vilka ersättningen beräknas fastställts i förväg på ett objektivt och öppet sätt, och ersättningen bör inte överstiga vad som krävs för att täcka hela eller delar av de kostnader som har uppkommit i samband med skyldigheterna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.
De uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat i sin begäran om förhandsavgörande, gör det inte möjligt, ens genom synpunkterna från berörda parter, att fastställa i vilken omfattning dessa två villkor, som bidrar till att se till att ingen överkompensation betalas ut till företag som anförtrotts att fullgöra en allmännyttig tjänst, är uppfyllda i förevarande fall.
Detta är således fallet vad gäller allmännyttiga eltjänster för bibehållande av kapacitet vid angivna kraftverk, vars verksamhet är nödvändig för att säkerställa nationell energitrygghet och, å andra sidan, utvecklingen av elproduktionskapacitet av strategisk betydelse för att garantera säkerhet och tillförlitlighet i fråga om energi eller statens oberoende i energihänseende, som omnämns i artikel 7, punkterna 7.4 och 7.5 i beskrivningen i bilaga I i dekret nr 916. I detta avseende har den hänskjutande domstolen inte tillhandahållit någon information om hur de medel som är avsedda för dessa allmännyttiga eltjänster beräknas.
Detsamma gäller allmännyttiga eltjänster för trygg elförsörjning för vilka endast inköpspriset för el, fördelat på ett belopp motsvarande rörliga kostnader och en del av de fasta kostnaderna, framgår enligt de tillämpliga bestämmelserna, som den hänskjutande domstolen har framlagt.
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att kontrollera huruvida, för de kategorier av leverantörer av allmännyttiga eltjänster som nämns i punkterna 115 och 116 i förevarande dom, det i tillämplig nationell lagstiftning föreskrivs att de parametrar som används för att beräkna ersättningen till dessa olika leverantörer är fastställda i förväg på ett objektivt och öppet sätt, och ersättningen inte överstiger vad som krävs för att täcka hela eller delar av de kostnader som har uppkommit i samband med skyldigheterna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster.
För det fjärde kan det konstateras att det fjärde villkoret som anges i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), inte förefaller vara uppfyllt för de leverantörer av allmännyttiga eltjänster som nämns i punkterna 115 och 116 i förevarande dom. Avsaknaden av uppgifter om hur de medel som öronmärkts för dessa allmännyttiga eltjänster beräknas innebär nödvändigtvis att det inte är möjligt att veta om storleken av den nödvändiga ersättningen har fastställts på grundval av en analys av de kostnader som ett typiskt, välskött och tillräckligt utrustat företag som har lämplig utrustning för att fullgöra den allmännyttiga tjänsten som det ålagts skulle ha åsamkats vid fullgörandet av dessa skyldigheter.
Dessutom är det inte möjligt för domstolen att uttala sig om huruvida det fjärde villkoret är uppfyllt, eftersom den inte kan avgöra om kostnaderna för den allmännyttiga eltjänsteleverantören med ansvar för NordBalt och operatörer av distributions- och överföringssystem, när det gäller balansering av el som produceras från förnybara energikällor, motsvarar kostnaderna för ett genomsnittligt företag, såsom anges i föregående punkt, eftersom det framgår av de uppgifter som den hänskjutande domstolen har lämnat att tjänsteleverantörer inte valdes ut genom ett anbudsförfarande.
Det ankommer således på den hänskjutande domstolen att försäkra sig om att, i detta fall, leverantörerna av allmännyttiga eltjänster valdes ut på ett sätt som uppfyller det fjärde villkoret som uppställs i domen av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
).
Följaktligen ska den fjärde frågan besvaras på följande sätt. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, endast ska anses utgöra en kompensation för de tjänster som stödmottagarna utfört för att uppfylla sitt allmännyttiga uppdrag i den mening som avses i dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), om den hänskjutande domstolen finner att den ena eller andra allmännyttiga eltjänsten uppfyller de fyra villkor som anges i punkterna 88–93 i denna dom.
Den femte frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den femte frågan för att få klarhet i huruvida artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, ska anses snedvrida eller kunna snedvrida konkurrensen.
Med denna fråga undrar den hänskjutande domstolen vilken påverkan de olika allmännyttiga eltjänsterna kan ha på konkurrensen och inte endast några av dessa tjänster.
För att kvalificera en nationell åtgärd som statligt stöd är det inte nödvändigt att styrka att stödet faktiskt snedvrider konkurrensen, utan endast att det kan ha en sådan inverkan (dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det räcker dock inte att snedvridningen av konkurrensen är rent hypotetisk eller presumerad. Det måste således fastställas varför åtgärden i fråga snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen (dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Stöd som syftar till att befria ett företag från kostnader som detta normalt borde ha burit inom ramen för den löpande driften eller dess normala verksamhet, snedvrider i princip konkurrensvillkoren (dom av den 18 maj 2017, Fondul Proprietatea,
C‑150/16
,
EU:C:2017:388
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Av de skäl som redan har angetts i punkterna 95 och 96 i förevarande dom vid prövningen av villkoret om påverkan på handeln mellan medlemsstaterna, ska eltjänstsystemet, i dess olika delar anses snedvrida eller kunna snedvrida konkurrensen, med förbehåll för den hänskjutande domstolens nödvändiga kontroller, såsom angetts i punkt 97 i förevarande dom, med hänsyn till särdragen i hur de olika leverantörerna av allmännyttiga eltjänster bedriver sin verksamhet på den litauiska elmarknaden.
Den femte frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, ska anses snedvrida eller kunna snedvrida konkurrensen.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (fjärde avdelningen) följande:

1)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att medel som är avsedda att finansiera ett system för tjänster av allmänt intresse, såsom allmännyttiga eltjänster, ska anses utgöra statliga medel, i den mening som avses i denna bestämmelse.

2)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att den innebär att när en operatör av distributions- och överföringssystem ersätts med medel som är avsedda att finansiera allmännyttiga eltjänster för att kompensera de förluster som uppkommer på grund av skyldigheten att köpa el hos vissa elproducenter till en fastställd taxa och att balansera elen, ska ersättningen anses utgöra en fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse, som ges till dessa elproducenter.

3)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att i en situation som den i det nationella målet, medel såsom de medel som är avsedda för vissa leverantörer av allmännyttiga eltjänster ska anses ge dessa en selektiv fördel i den mening som avses i nämnda bestämmelse och att denna fördel kan påverka handeln mellan medlemsstaterna.

4)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, endast ska anses utgöra en kompensation för de tjänster som stödmottagarna utfört för att uppfylla sitt allmännyttiga uppdrag i den mening som avses i dom av den 24 juli 2003, Altmark Trans och Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), om den hänskjutande domstolen finner att den ena eller andra allmännyttiga eltjänsten uppfyller de fyra villkor som anges i punkterna 88–93 i denna dom.

5)
Artikel 107.1 FEUF ska tolkas så, att en statlig åtgärd, såsom eltjänstsystemet, ska anses snedvrida eller kunna snedvrida konkurrensen.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: litauiska.