CELEX: 62015CJ0016
Begäran om förhandsavgörande
Socialpolitik
Direktiv 1999/70/EG
Ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP
Klausulerna 3
5
Användande av på varandra följande visstidsanställningsavtal inom den offentliga vårdsektorn
Åtgärder för att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningsförhållanden
Sanktioner
Omvandling av anställningsförhållandet
Rätt till ersättning

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av klausulerna 3–5 i ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat den 18 mars 1999 (nedan kallat ramavtalet), som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP (
EGT L 175, 1999, s. 43
).
Begäran har framställts i ett mål mellan María Elena Pérez López och Servicio Madrileño de Salud, Comunidad de Madrid (hälsovårdsmyndigheten i den autonoma regionen Madrid, Spanien) angående den rättsliga kvalificeringen av den förstnämndas anställningsförhållande, som bestått i på varandra följande utnämningar som extraanställd enligt tjänsteföreskrifter.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Enligt artikel 1 i direktiv 1999/70 är syftet med direktivet ”att genomföra … ramavtalet …, som … ingicks mellan de allmänna branschövergripande organisationerna (EFS, UNICE och CEEP)”.
Punkterna 6–8 i de allmänna övervägandena i ramavtalet har följande lydelse:
”6.
Tillsvidareanställning är det generella anställningsförhållandet och förbättrar arbetstagarnas livskvalitet och ökar prestationer i arbetet.
7.
Tillämpningen av visstidsanställning på objektiva grunder är ett sätt att förhindra att denna anställningsform missbrukas.
8.
Visstidsanställningskontrakt är en kännetecknande anställningsform inom vissa branscher, yrken och verksamheter som kan passa både arbetsgivare och arbetstagare.”
Enligt klausul 1 i ramavtalet är syftet med ramavtalet dels att förbättra kvaliteten på visstidsarbete genom att garantera att icke-diskrimineringsprincipen tillämpas, dels att upprätta ett ramverk för att förhindra missbruk som uppstår vid tillämpningen av på varandra följande anställningsavtal eller anställningsförhållanden.
Klausul 2 i ramavtalet har rubriken ”Räckvidd”. Punkt 1 i denna klausul har följande lydelse:
”Detta avtal gäller visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna i lagar, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat.”
Klausul 3 i ramavtalet har rubriken ”Definitioner”. Denna klausul har följande lydelse:
”I detta avtal avses med
1.
visstids[ans]tälld
: en person som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som ingåtts direkt mellan en arbetsgivare och en arbetstagare och vars längd fastställts på grundval av objektiva kriterier som att det gäller fram till ett visst datum, till dess en viss uppgift har utförts eller med anledning av en särskild händelse.
2.
jämförbar tillsvidareanställd
: en arbetstagare med ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande som gäller tills vidare och som på samma arbetsplats utför samma arbete eller ett liknande arbete, med vederbörlig hänsyn tagen till kvalifikationer/yrkeskunnande. … .”
I klausul 4 i ramavtalet, med rubriken ”Principen om icke-diskriminering”, stadgas följande i punkt 1:
”När det gäller anställningsvillkor, skall visstidsanställda inte behandlas mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder.”
Klausul 5 i ramavtalet har rubriken ”Bestämmelser för att förhindra missbruk”. Punkt 1 i denna klausul har följande lydelse:
”För att förhindra missbruk som uppstår genom användandet av på varandra följande visstidsanställningskontrakt eller visstidsanställningsförhållanden, så skall medlemsstaterna, efter samråd med arbetsmarknadens parter i enlighet med nationell lagstiftning, kollektivavtal eller praxis, och/eller arbetsmarknadens parter, där det inte finns likvärdiga lagliga åtgärder för att förhindra missbruk, på ett sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till kategorier av arbetstagare, införa en eller fler av följande åtgärder:
a)
Bestämmelser om objektiva grunder för förnyad visstidsanställning.
b)
Bestämmelser om en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande visstidsanställningar.
c)
Bestämmelser om hur många gånger en visstidsanställning får förnyas.”
Spansk rätt
I artikel 9 i Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de salud (lag 55/2003 om rambestämmelser för anställda som omfattas av tjänsteföreskrifter som gäller inom hälso- och sjukvården), av den 16 december 2003 (BOE nr 301 av den 17 december 2003, s. 44742) (nedan rambestämmelserna), föreskrivs följande:
”1.   Vårdinrättningar får utnämna tillfälligt anställda enligt tjänsteföreskrifter om det motiveras av behov, skyndsamhet eller för att genomföra tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära program.
Utnämningar av tillfälligt anställda enligt tjänsteföreskrifter får avse anställning av vikarier, extraanställda eller ersättningspersonal.
2.   Vikarier ska utnämnas för att tillsätta lediga tjänster vid ett vårdcenter eller en vårdinrättning, om det är nödvändigt för utförandet av motsvarande arbetsuppgifter.
Vikariat för anställda enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om fast anställda utses, enligt ett i lag eller annan författning föreskrivet förfarande, för den tillsatta tjänsten eller om nämnda tjänst dras in.
3.   Extraanställda ska utnämnas
a)
om det rör sig om utförande av vissa tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter.
b)
om det är nödvändigt för att säkerställa att verksamheten vid vårdcenter kan drivas stadigvarande och utan avbrott.
c)
för utförande av kompletterande arbetsuppgifter vid en minskning av den normala arbetstiden.
Extraanställning enligt tjänsteföreskrifter ska bringas att upphöra, om syftet med utnämningen har uppnåtts eller om den frist som uttryckligen fastställts i utnämningen har löpt ut eller om de arbetsuppgifter som tidigare motiverat tjänsten inte längre föreligger.
Vid mer än två utnämningar för tillhandahållande av samma tjänster under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod, ska det genomföras en undersökning av skälen för detta för att, i förekommande fall, utvärdera huruvida det är lämpligt att inrätta en strukturell tjänst inom vårdcentrets personalstyrka.
… ”
Det framgår av artikel 15.3 i texto refundido de la Ley del Estatuto de los Trabajadores, aprobado por el Real Decreto Legislativo 1/1995 (omarbetad lydelse av lagen om arbetstagare, enligt kungligt lagstiftningsdekret 1/1995), av den 24 mars 1995 (BOE nr 75 av den 29 mars 1995, s. 9654), i den version som var tillämplig vid tidpunkten för omständigheterna i det nationella målet (nedan kallad lagen om arbetstagare), att ”visstidsanställningar som ingåtts i strid med lagen ska betraktas som tillsvidareanställningar”.
Enligt artikel 3 i Real Decreto 2720/1998 por el que se desarrolla el artículo 15 del Estatuto de los Trabajadores en materia de contratos de duración determinada (kungligt dekret 2720/1998 om genomförande av artikel 15 i lagen om arbetstagare i fråga om visstidsanställningar), av den 18 december 1998 (BOE nr 7 av den 8 januari 1999, s. 568), är avtal om extraanställning, som omfattas av kategorin visstidsavtal, avsedda att tillgodose ett konjunkturellt behov.
Det föreskrivs i artikel 49.1 c i lagen om arbetstagare att arbetstagaren, när anställningen upphör – dock inte i fråga om ett så kallat avtal om
interinidad
(vikariat) eller avtal om utbildning – har rätt till ersättning med ett belopp som motsvarar den proportionella andelen av 12 dagars lön per tjänsteår.
Bakgrund till det nationella målet och tolkningsfrågorna
María Elena Pérez López rekryterades enligt tjänsteföreskrifterna som extraanställd sjuksköterska vid universitetssjukhuset i Madrid för perioden den 5 februari–31 juli 2009. Det skäl som angavs i utnämningen, enligt artikel 9.3 i rambestämmelserna, var ”utförande av vissa tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter”, och tjänsten beskrevs som ”utövande av verksamheten vid detta sjukhus för att säkerställa tillhandahållandet av sjukvård”.
Efter detta anställningsavtal förnyades utnämningen av María Elena Pérez López sju gånger genom avtal om visstidsanställning på tre, sex eller nio månader, varvid varje ny utnämning var formulerad på samma sätt som den föregående. Hon arbetade därmed oavbrutet under perioden den 5 februari 2009–31 mars 2013.
Under den senaste av dessa anställningar, som varade från den 1 januari 2013 till den 31 mars 2013, meddelade Consejerí de Economia y Hacienda de la Comunidad de Madrid (det regionala ekonomi- och finansministeriet i den autonoma regionen Madrid, Spanien), beslut av den 28 januari 2013. Genom beslutet fastställdes, i syfte att minska de offentliga utgifterna, att anställningsförhållandet för extraanställda skulle bringas att upphöra vid utgången av utnämningens sista dag och att slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar för det arbete som utförts under perioden skulle betalas ut, även om samma arbetstagare därefter utnämndes på nytt.
Det var med tillämpning av detta beslut som María Elena Pérez López, den 8 mars 2013, underrättades om att hennes anställningsförhållande med hälsovårdsmyndigheten i Madrid skulle upphöra med verkan från den 31 mars 2013. Administrationen meddelade henne emellertid, den 21 mars 2013, att den hade beslutat om en ny utnämning för henne, som var identisk med de föregående och gällde utan avbrott i förhållande till dem, för perioden den 1 april–30 juni 2013.
Den 30 april 2013 begärde María Elena Pérez López omprövning av beslutet om upphörande av hennes anställningsförhållande och av hennes nya utnämning som extraanställd enligt tjänsteföreskrifter. Efter det att den lagstadgade fristen för att det skulle anses vara fråga om ett tyst avslag av María Elena Pérez López begäran om omprövning hade löpt ut, väckte hon talan vid Juzgado de la Contencioso-Administrativo n.
o
4 de Madrid (Förvaltningsdomstol nr 4 i Madrid, Spanien). Hon gjorde gällande att de på varandra följande utnämningarna inte motiverades av vårdinrättningarnas konjunkturbetingade eller extraordinära behov, utan att de i själva verket motsvarade en permanent verksamhet. Det var följaktligen lagstridigt att i förhållande till henne använda sig av på varandra följande visstidsanställningar, vilket skulle ha lett till en omvandling av hennes anställningsförhållande.
Enligt den hänskjutande domstolen finns det inga åtgärder i den aktuella lagstiftningen, i synnerhet artikel 9 i rambestämmelserna, som effektivt begränsar användandet av på varandra följande visstidsanställningar. Även om det föreskrivs en övre tidsgräns för extraanställningar, tillkommer det administrationen att fritt bedöma vilka skäl som motiverar att avtal om visstidsanställning används samt lämpligheten av att inrätta en fast tjänst för att tillgodose vårdinrättningarnas behov. Om sådana tjänster inrättades skulle arbetstagarnas utsatta situation ändå upprätthållas, eftersom administrationen kan tillsätta dessa tjänster genom att rekrytera tillfälligt anställda vikarier, utan några begränsningar vad gäller tidsgräns för dessa arbetstagares visstidsanställning eller hur många gånger en sådan anställning får förnyas.
Den hänskjutande domstolen är även osäker på huruvida de aktuella nationella bestämmelserna är förenliga med icke-diskrimineringsprincipen, såsom den slås fast i ramavtalet. Nämnda domstol har påpekat att visstidsanställningar för sådana personer som är extraanställda vid vårdinrättningar och som omfattas av tjänsteföreskrifter och för dem som har ett sådant avtal om extraanställning som omfattas lagen om arbetstagare är jämförbara. Lagen om arbetstagare innebär, till skillnad från de bestämmelser som gäller för extraanställda enligt tjänsteföreskrifter, inte bara att visstidsanställda tillerkänns ersättning med ett belopp som motsvarar 12 dagars lön per tjänsteår eller lägre andel, utan den innehåller även en skyddsklausul för att säkerställa anställningstryggheten enligt vilken avtal om tillfällig anställning som ingåtts i strid med lag ska anses gälla tills vidare.
Mot denna bakgrund har Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n.
o
4 de Madrid (Förvaltningsdomstol nr 4 i Madrid) beslutat att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till domstolen:
”1)
Strider artikel 9.3 i rambestämmelserna mot ramavtalet och får den därför inte tillämpas, genom att den främjar missbruk av på varandra följande utnämningar av extraanställda enligt tjänsteföreskrifter, eftersom
a)
den varken fastställer en övre sammanlagd tidsgräns för flera på varandra följande utnämningar av extraanställda enligt tjänsteföreskrifter eller hur många gånger som dessa utnämningar totalt får förnyas,
b)
den innebär att det står administrationen fritt att besluta om inrättande av strukturella tjänster, om fler än två utnämningar för tillhandahållande av samma tjänster äger rum under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod,
c)
den innebär att personer kan utnämnas som extraanställda enligt tjänsteföreskrifter utan att den konkreta objektiva grunden för denna anställning avseende tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter behöver anges i utnämningen?
2)
Strider artikel 11.7 i det beslut som meddelats av det regionala ekonomi- och finansministeriet i den autonoma regionen Madrid den 28 januari 2013 mot ramavtalet och får den därför inte tillämpas, eftersom den fastställer att 'vid utgången av utnämningens sista dag ska anställningen i vart fall bringas att upphöra och slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar för det arbete som utförts under perioden betalas ut, även om tjänstens innehavare därefter utnämns på nytt’, alltså oavsett huruvida den konkreta grunden för utnämningen inte längre föreligger, vilket krävs enligt artikel 3.1 i ramavtalet?
3)
Är det förenligt med det angivna syftet med ramavtalet att tolka artikel 9.3 tredje stycket i rambestämmelserna på så sätt att om fler än två utnämningar för utförande av samma arbetsuppgifter äger rum under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod ska det inrättas en strukturell tjänst inom vårdcentrets personalstyrka, vilket innebär att en arbetstagares anställning som extraanställd övergår till en vikariatsanställning?
4)
Är det förenligt med icke-diskrimineringsprincipen, som slås fast i ramavtalet, att på tillfälligt anställda enligt tjänsteföreskrifter som omfattas av kategorin extraanställda tillämpa samma ersättning som föreskrivs för arbetstagare som ingått avtal om extraanställning, med hänsyn till att båda situationerna i sak är identiska, eftersom det skulle sakna mening om arbetstagare som klassificeras på samma sätt, för utförande av arbete vid samma arbetsgivare (hälsovårdsmyndigheten i Madrid), som har samma arbetsuppgifter och för att tillgodose samma konjunkturella behov, behandlades olika när deras anställningsförhållande upphör, utan att det föreligger något uppenbart skäl som hindrar att visstidsavtal jämförs med varandra för att undvika diskriminerande situationer?”
Den hänskjutande domstolen har även ansökt om att domstolen ska handlägga målet skyndsamt, i enlighet med artikel 105.1 i domstolens rättegångsregler. Denna ansökan avslogs genom beslut av domstolens ordförande den 24 april 2015.
Prövning av tolkningsfrågorna
Den första och den tredje frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första och den tredje frågan, vilka ska prövas tillsammans, för att få klarhet i huruvida klausul 5 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för att myndigheterna i den berörda medlemsstaten tillämpar en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, på så sätt att det anses föreligga ”objektiva grunder”, i den mening som avses i nämnda klausul, för att förnya på varandra följande avtal om visstidsanställning inom den offentliga vårdsektorn av det skälet att dessa avtal grundas på lagbestämmelser som medger förnyelsen för att säkerställa tillhandahållandet av vissa tillfälliga, konjunkturella eller extraordinära arbetsuppgifter och att administrationen har ett utrymme för skönsmässig bedömning vid beslut om huruvida det ska inrättas sådana strukturella tjänster som medför att anställningar för arbetstagare som omfattas av tjänsteföreskrifter bringas att upphöra.
Ramavtalets tillämpningsområde
Domstolen erinrar inledningsvis om att det av själva lydelsen av klausul 2.1 i ramavtalet framgår att ramavtalet har ett vitt tillämpningsområde, eftersom det allmänt omfattar ”visstidsanställda som har ett anställningskontrakt eller ett anställningsförhållande, enligt definitionerna i lagar, kollektivavtal eller praxis i varje medlemsstat”. Definitionen av begreppet ”visstidsanställd” i den mening som avses i klausul 3.1 i ramavtalet omfattar dessutom alla arbetstagare, utan att någon skillnad görs beroende på om arbetstagaren är anställd av en offentlig eller en privat arbetsgivare och oavsett hur deras avtal kvalificeras enligt nationell rätt (dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, punkt
, dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
, dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 et C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkterna
och
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Ramavtalet utesluter inte någon särskild sektor. En sådan arbetstagare som María Elena Pérez López, som har rekryterats enligt tjänsteföreskrifter som extraanställd sjuksköterska inom den offentliga vården, omfattas därför av ramavtalets tillämpningsområde.
Tolkningen av klausul 5.1 i ramavtalet
Såvitt avser tolkningen av klausul 5 i ramavtalet ska det erinras om att syftet med klausulen är att genomföra ett av de mål som eftersträvas med detta avtal, nämligen att reglera möjligheterna att använda på varandra följande visstidsanställningar, vilka kan missbrukas till arbetstagarnas nackdel. Klausulen innehåller därför vissa minimiskyddsbestämmelser för att förhindra att arbetstagarna hamnar i en utsatt situation (dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, punkt
, dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkt
, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
, dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Såsom framgår av andra stycket i inledningen till ramavtalet och punkterna 6 och 8 i de allmänna övervägandena i detta avtal, anses anställningstryggheten nämligen utgöra en betydande del av skyddet för arbetstagare, medan visstidsanställningar endast under vissa omständigheter svarar mot både arbetsgivarnas och arbetstagarnas behov (dom av den 4 juli 2006, Adeneler m.fl.,
C‑212/04
,
EU:C:2006:443
, punkt
, dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
För att förhindra missbruk av på varandra följande visstidsanställningar är medlemsstaterna, enligt klausul 5.1 i ramavtalet, således skyldiga att med effektiv och bindande verkan införa minst en av de uppräknade åtgärderna när det i nationell rätt inte finns likvärdiga lagstadgade åtgärder. De sålunda i klausul 5.1 a–c uppräknade åtgärderna, vilka är tre till antalet, rör objektiva grunder för förnyad visstidsanställning, den övre sammanlagda tidsgränsen för flera på varandra följande visstidsanställningar respektive det antal gånger som en visstidsanställning får förnyas (se, bland annat, dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkt
, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
, dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Medlemsstaterna har ett utrymme för skönsmässig bedömning, eftersom de kan välja att införa en eller flera av de åtgärder som anges i punkt 1 a–c i denna klausul eller att tillämpa redan existerande likvärdiga lagstadgade åtgärder, på ett sätt som tar hänsyn till behoven i särskilda branscher och/eller till kategorier av arbetstagare (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Härigenom fastställs ett allmänt mål för medlemsstaterna i klausul 5.1 i ramavtalet, bestående i att förebygga sådant missbruk. Medlemsstaterna ges emellertid samtidigt rätt att själva bestämma med hjälp av vilka medel som nämnda mål ska uppnås, under förutsättning att de inte inverkar menligt på ramavtalets syfte och ändamålsenliga verkan (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
När det i unionsrätten, såsom i förevarande fall, inte föreskrivs några särskilda bestämmelser om påföljder för fall där missbruk har konstaterats, ankommer det dessutom på de nationella myndigheterna att besluta om åtgärder som inte bara ska vara proportionerliga, utan även tillräckligt effektiva och avskräckande för att säkerställa att de bestämmelser som har antagits med stöd av ramavtalet får full verkan (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Även om formerna för att genomföra sådana bestämmelser, i avsaknad av unionslagstiftning på området, följer av medlemsstaternas nationella rättsordningar enligt principen om medlemsstaternas processuella autonomi, får de emellertid varken vara mindre förmånliga än dem som reglerar liknande nationella situationer (likvärdighetsprincipen) eller medföra att det i praktiken blir omöjligt eller orimligt svårt att utöva rättigheter som följer av unionsrätten (effektivitetsprincipen) (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Av detta följer att när missbruk av på varandra följande visstidsanställningar föreligger, ska det finnas bestämmelser som innebär effektiva och likvärdiga garantier för arbetstagarnas skydd, vilka kan tillämpas för att beivra missbruket i behörig ordning och undanröja följderna av att unionsrätten åsidosatts (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Det ska dessutom erinras om att det inte är domstolens uppgift att uttala sig om tolkningen av bestämmelser i nationell rätt. Detta ankommer uteslutande på den hänskjutande domstolen eller, i förekommande fall, de behöriga nationella domstolarna, vilka ska fastställa huruvida de krav som anges i klausul 5 i ramavtalet uppfylls genom bestämmelserna i den tillämpliga nationella lagstiftningen (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Det ankommer således i princip på den hänskjutande domstolen att bedöma i vilken mån tillämpningsvillkoren för, liksom det faktiska genomförandet av, de relevanta bestämmelserna i nationell rätt utgör en lämplig åtgärd för att förhindra, och i förevarande fall för att beivra, missbruk av på varandra följande visstidsanställningar (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
EU-domstolen kan emellertid i sitt förhandsavgörande i förekommande fall bidra med preciseringar för att vägleda den hänskjutande domstolen vid dess bedömning (dom av den 3 juli 2014, Fiamingo m.fl.,
C‑362/13, C‑363/13 och C‑407/13
,
EU:C:2014:2044
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Det är i detta sammanhang som det ska prövas huruvida de nationella bestämmelser som är aktuella i det nationella målet, vilka medger att visstidsanställningar inom vårdsektorn förnyas, kan anses utgöra sådana bestämmelser som anges i klausul 5.1 i ramavtalet, i synnerhet bestämmelser om objektiva grunder för förnyad visstidsanställning.
Det framgår av rättspraxis att begreppet objektiva grunder ska förstås så, att det avser precisa och konkreta omständigheter som är kännetecknande för en viss verksamhet och som därför kan motivera att på varandra följande visstidsanställningar används i en särskild situation. Dessa omständigheter kan till exempel följa av att de arbetsuppgifter för vilkas utförande avtal om visstidsanställning har ingåtts är av ett särskilt slag och har vissa inneboende egenskaper eller, i förekommande fall, av en medlemsstats strävan efter att uppnå ett berättigat socialpolitiskt mål (dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
).
En nationell lagstiftning i vilken det endast på ett allmänt och abstrakt sätt, i form av en bestämmelse i lag eller annan författning, anges att på varandra följande visstidsanställningar får användas, uppfyller däremot inte de krav som anges i föregående punkt (dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkt
och där angiven rättspraxis, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
).
En sådan bestämmelse av rent formell karaktär ger nämligen inte några objektiva och klara kriterier för kontrollen av huruvida förnyelsen av sådana avtal faktiskt sker för att tillgodose ett verkligt behov, är ägnad att säkerställa att det eftersträvade målet uppnås och är nödvändig för att uppnå detta. Bestämmelsen medför därför en verklig risk för att denna typ av avtal missbrukas och är följaktligen inte förenlig med det mål och den ändamålsenliga verkan som eftersträvas med ramavtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
).
Såvitt avser det nu aktuella målet noterar domstolen att det i den nationella lagstiftning som är relevant på ett precist sätt anges under vilka villkor på varandra följande visstidsanställningar får ingås. Enligt artikel 9.3 i rambestämmelserna får nämligen sådana avtal användas, beroende på fall, om det rör sig om utförande av vissa tillfälliga, konjunkturbetingade eller extraordinära arbetsuppgifter, om det är nödvändigt för att säkerställa att verksamheten vid vårdcenter kan drivas stadigvarande och utan avbrott eller om det rör sig om att utföra kompletterande arbetsuppgifter vid en minskning av den normala arbetstiden.
I artikel 9.3 i rambestämmelserna anges dessutom att den behöriga administrationen, om fler än två utnämningar för utförande av samma arbetsuppgifter äger rum under en period av sammantaget tolv månader eller mer under en tvåårsperiod, ska undersöka skälen för detta och utvärdera huruvida det är lämpligt att inrätta en strukturell tjänst.
Av detta följer att det i den nationella lagstiftning som är relevant inte ges ett allmänt och abstrakt tillstånd för användande av på varandra följande visstidsanställningar, utan ingåendet av sådana avtal får i huvudsak endast ske för att tillgodose tillfälliga behov.
Den omständigheten att en arbetstagare tillfälligt ersätts med en annan för att tillgodose arbetsgivarens tillfälliga behov av personal kan i princip utgöra en objektiv grund i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkterna
och
, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Inom en administration som har många anställda – såsom inom den offentliga vårdsektorn – är det nämligen oundvikligt att det finns behov av att tillfälligt ersätta arbetstagare med andra, bland annat när arbetstagare är frånvarande på grund av sjukledighet, mammaledighet, föräldraledighet eller av andra skäl. Den omständigheten att arbetstagare tillfälligt ersätts med andra i ett sådant fall kan utgöra en objektiv grund, i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet, och kan därmed motivera både tidsbegränsningen för det anställningsavtal som ingås med ersättningspersonalen och det förhållandet att dessa avtal vid behov förnyas, under förutsättning att kraven enligt ramavtalet i detta hänseende iakttas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Den offentliga administrationen är skyldig att organisera sjukvården på ett sätt som säkerställer att antalet personer som ingår i vårdpersonalen hela tiden anpassas till antalet patienter. Denna skyldighet är beroende av en rad faktorer vilka ger uttryck för ett särskilt behov av flexibilitet som, i överensstämmelse med den rättspraxis som det erinras om i punkt 40 ovan, på detta särskilda område kan motivera användning av på varandra följande visstidsanställningar enligt klausul 5.1 a i ramavtalet.
Visstidsanställningar får däremot inte förnyas i syfte att på ett permanent och varaktigt sätt utföra sådana arbetsuppgifter vid vårdinrättningar som omfattas av den ordinarie sjukvårdspersonalens normala verksamhet (se, analogt, dom av den 13 mars 2014, Márquez Samohano,
C‑190/13
,
EU:C:2014:146
, punkt
).
Det kan inte anses vara motiverat i den mening som avses i klausul 5.1 a i ramavtalet att förnya visstidsanställningar för att tillgodose behov som faktiskt inte är tillfälliga utan som tvärtom är permanenta och varaktiga. En sådan användning av visstidsanställningar står nämligen i direkt strid med den premiss som ramavtalet vilar på, det vill säga att tillsvidareanställning är den generella anställningsformen, även om visstidsanställningar är kännetecknande för vissa branscher, yrken och verksamheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkterna
och
, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Iakttagande av klausul 5.1 a i ramavtalet kräver således att det görs konkreta kontroller av att förnyelse av på varandra följande visstidsanställningar syftar till att tillgodose tillfälliga behov och att en nationell bestämmelse, såsom den som är aktuell i det nationella målet, faktiskt inte tillämpas för att tillgodose arbetsgivarens permanenta och varaktiga behov av personal (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Det följer i detta hänseende av den situation som María Elena Pérez López befinner sig i, såsom den har beskrivits i beslutet om hänskjutande, att hennes på varandra följande utnämningar för att tillgodose behovet av sjukhusvård inte förefaller ha gjorts för att enbart tillgodose arbetsgivarens tillfälliga behov.
Detta konstaterande vinner stöd av den bedömning som gjorts av den hänskjutande domstolen, som betecknar besättning av tjänster inom vårdsektorn genom utnämning av tillfälligt anställda enligt tjänsteföreskrifter som ”ett vanligt förekommande problem” och som anser att cirka 25 procent av 50000 läkar- och vårdtjänster inom den autonoma regionen Madrid innehas av anställda som rekryterats vid tillfälliga utnämningar på i genomsnitt fem till sex år och att det i vissa fall till och med rör det sig om utförande av arbete under mer än 15 år utan avbrott.
Under dessa omständigheter ska klausul 5.1 a i ramavtalet tolkas på så sätt att den utgör hinder för att myndigheterna i den berörda medlemsstaten tillämpar en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, så att det anses föreligga ”objektiva grunder”, i den mening som avses i nämnda klausul, för att förnya på varandra följande avtal om visstidsanställning inom den offentliga vårdsektorn av det skälet att dessa avtal grundas på lagbestämmelser som medger förnyelsen för att säkerställa utförandet av vissa tillfälliga, konjunkturella eller extraordinära arbetsuppgifter, medan det i själva verket rör sig om permanenta och varaktiga behov.
Vad sedan gäller det utrymme för skönsmässig bedömning som administrationen har vid inrättande av strukturella tjänster, ska det erinras om att förekomsten av ett sådant tillvägagångssätt, som medför att en fast tjänst kan inrättas, i likhet med när en visstidsanställning omvandlas till en tillsvidareanställning, kan utgöra en effektiv åtgärd mot missbruk av tillfälliga avtal (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 april 2009, Angelidaki m.fl.,
C‑378/07–C‑380/07
,
EU:C:2009:250
, punkt
).
Även om objektiva grunder kan motivera nationella bestämmelser som innebär att på varandra följande visstidsanställningar får förnyas för att ersätta personal i avvaktan på att inrättade strukturella tjänster tillsätts, måste den konkreta tillämpningen av dessa grunder, med beaktande av den berörda verksamhetens särskilda beskaffenhet och villkoren för dess utövande, uppfylla kraven enligt ramavtalet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 26 januari 2012, Kücük,
C‑586/10
,
EU:C:2012:39
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 26 november 2014, Mascolo m.fl.,
C‑22/13, C‑61/13, C‑63/13 och C‑418/13
,
EU:C:2014:2401
, punkt
).
Domstolen konstaterar i förevarande fall att den nationella lagstiftning som är aktuell i det nationella målet inte innebär någon skyldighet för den behöriga administrationen att inrätta nya strukturella tjänster för att bringa anställningsförhållandet för extraanställda enligt tjänsteföreskrifter att upphöra. Det framgår däremot av den hänskjutande domstolens konstateranden att inrättade strukturella tjänster tillsätts genom utnämning av ”tillfälliga” vikarier, utan att deras utnämningar omfattas av någon begränsning vad gäller tidsgräns eller hur många gånger en sådan anställning får förnyas, varför arbetstagarnas utsatta situation i själva verket upprätthålls. En sådan lagstiftning kan, i strid med artikel 5.1 a i ramavtalet, innebära att visstidsanställningar får förnyas för att tillgodose permanenta och varaktiga behov, trots att det – såsom konstaterats i punkt 52 ovan – råder ett strukturellt underskott på fasta tjänster i den berörda medlemsstaten.
Av det anförda följer att den första och den tredje frågan ska besvaras enligt följande. Klausul 5.1 a i ramavtalet tolkas på så sätt att den utgör hinder för att myndigheterna i den berörda medlemsstaten tillämpar en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, på så sätt att
—
det anses föreligga ”objektiva grunder”, i den mening som avses i nämnda klausul, för att förnya på varandra följande avtal om visstidsanställning inom den offentliga vårdsektorn av det skälet att dessa avtal grundas på lagbestämmelser som medger förnyelsen för att säkerställa utförandet av vissa tillfälliga, konjunkturella eller extraordinära arbetsuppgifter, medan det i själva verket rör sig om permanenta och varaktiga behov,
—
det inte föreligger någon skyldighet för den behöriga administrationen att inrätta strukturella tjänster som medför att anställningsförhållandet för extraanställda enligt tjänsteföreskrifter bringas att upphöra och att administrationen får tillsätta inrättade strukturella tjänster genom utnämning av ”tillfälliga” vikarier, varför arbetstagarnas utsatta situation upprätthålls, trots att det råder ett strukturellt underskott på fasta tjänster inom denna sektor.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida klausul 5 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, som innebär att avtalsförhållandet ska upphöra den dag som anges i visstidsavtalet och att slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar ska betalas ut, utan att det påverkar en eventuell ny utnämning.
Det ska härvidlag erinras om att ramavtalet inte föreskriver under vilka förutsättningar tillsvidareanställning får användas och att det inte har till syfte att harmonisera samtliga nationella bestämmelser om visstidsanställning. Det avser nämligen enbart, genom att fastställa allmänna principer och minimikrav, att skapa en övergripande ram för att visstidsanställda ska kunna garanteras likabehandling genom att de skyddas mot diskriminering, samt att förhindra att visstidsanställning missbrukas genom att flera visstidsanställningar följer på varandra (dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl.,
C‑302/11–C‑305/11
,
EU:C:2012:646
, punkt
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 7 mars 2013, Bertazzi m.fl.,
C‑393/11
, ej publicerat,
EU:C:2013:143
, punkt
).
Inte desto mindre gäller emellertid att medlemsstaternas befogenhet att fastställa innehållet i sina nationella bestämmelser om anställningsavtal inte kan sträcka sig så långt att målet med ramavtalet eller dess ändamålsenliga verkan äventyras (dom av den 18 oktober 2012, Valenza m.fl.,
C‑302/11–C‑305/11
,
EU:C:2012:646
, punkt
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 7 mars 2013, Bertazzi m.fl.,
C‑393/11
, ej publicerat,
EU:C:2013:143
, punkt
).
Det mål som eftersträvas med klausul 5 i ramavtalet, som består i att reglera möjligheterna att använda på varandra följande visstidsanställningar, skulle förlora all betydelse om enbart den omständigheten att det enligt nationell rätt anses röra sig om ett nytt anställningsförhållande kunde utgöra en objektiv grund, i den mening som avses i denna bestämmelse, så att en visstidsanställning får förnyas.
Den andra frågan ska följaktligen besvaras enligt följande. Klausul 5 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den i princip inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att avtalsförhållandet ska upphöra den dag som anges i visstidsavtalet och att slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar ska betalas ut, utan att det påverkar en eventuell ny utnämning, förutsatt att denna lagstiftning inte kan äventyra målet med ramavtalet eller dess ändamålsenliga verkan, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.
Den fjärde frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den fjärde frågan för att få klarhet i huruvida klausul 4 i ramavtalet ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, som innebär att extraanställda enligt tjänsteföreskrifter helt nekas ersättning för uppsägning av vederbörandes anställningsavtal, medan jämförbara arbetstagare som ingått avtal om extraanställning beviljas sådan ersättning.
I detta avseende ska det erinras om att det i klausul 4.1 i ramavtalet föreskrivs ett förbud mot att, när det gäller anställningsvillkor, behandla visstidsanställda mindre fördelaktigt än jämförbara tillsvidareanställda enbart på grund av att de har en visstidsanställning, om detta inte motiveras på objektiva grunder.
Enligt fast rättspraxis innebär icke-diskrimineringsprincipen att lika situationer inte får behandlas olika och att olika situationer inte får behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling (dom av den 8 september 2011, Rosado Santana,
C‑177/10
,
EU:C:2011:557
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Icke-diskrimineringsprincipen har genomförts och konkretiserats genom ramavtalet endast såvitt avser skillnader i behandling mellan visstidsanställda och tillsvidareanställda som befinner sig i en jämförbar situation (beslut av den 11 november 2010, Vino,
C‑20/10
, ej publicerat,
EU:C:2010:677
, punkt
, beslut av den 22 juni 2011, Vino,
C‑161/11
, ej publicerat,
EU:C:2011:420
, punkt
, och beslut av den 7 mars 2013, Rivas Montes,
C‑178/12
, ej publicerat,
EU:C:2013:150
, punkt
).
Eventuella skillnader i behandling mellan vissa kategorier av visstidsanställda, såsom den som den hänskjutande domstolen har hänvisat till, som inte grundas på om anställningen är en visstids- eller tillsvidareanställning, utan på om den följer av tjänsteföreskrifter eller avtal, omfattas däremot inte av icke-diskrimineringsprincipen i ramavtalet (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 11 november 2010, Vino,
C‑20/10
, ej publicerat,
EU:C:2010:677
, punkt
, och beslut av den 7 mars 2013, Rivas Montes,
C‑178/12
, ej publicerat,
EU:C:2013:150
, punkterna
och
).
En sådan skillnad i behandling kan endast omfattas av icke-diskrimineringsprincipen enligt klausul 4 i ramavtalet om den hänskjutande domstolen konstaterar att arbetstagare som rekryterats enligt ett avtal om visstidsanställning och som utför ett jämförbart arbete får ersättning för uppsägning av vederbörandes anställningsavtal, medan extraanställda enligt tjänsteföreskrifter nekas sådan ersättning (se, för ett liknande resonemang, dom av samma dag, De Diego Porras, punkterna 37 och 38).
Det framgår inte av de handlingar som ingetts till domstolen att det i det nationella målet skulle föreligga en skillnad i behandling mellan extraanställda enligt tjänsteföreskrifter och tillsvidareanställda. Den skillnad i behandling som avses med den hänskjutande domstolens fjärde fråga omfattas därför inte av unionsrätten (beslut av den 11 november 2010, Vino,
C‑20/10
, ej publicerat,
EU:C:2010:677
, punkt
, beslut av den 22 juni 2011, Vino,
C‑161/11
, ej publicerat,
EU:C:2011:420
, punkt
, och beslut av den 7 mars 2013, Rivas Montes,
C‑178/12
, ej publicerat,
EU:C:2013:150
, punkt
). En sådan skillnad i behandling omfattas följaktligen uteslutande av nationell rätt, som det endast ankommer den hänskjutande domstolen att tolka (beslut av den 22 juni 2011, Vino,
C‑161/11
, ej publicerat,
EU:C:2011:420
, punkt
, och beslut av den 7 mars 2013, Rivas Montes,
C‑178/12
, ej publicerat,
EU:C:2013:150
, punkt
).
Mot denna bakgrund konstaterar domstolen att det är uppenbart att den saknar behörighet att besvara den fjärde frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

1)
Klausul 5.1 a i ramavtalet om visstidsarbete, undertecknat den 18 mars 1999, som återfinns i bilagan till rådets direktiv 1999/70/EG av den 28 juni 1999 om ramavtalet om visstidsarbete undertecknat av EFS, UNICE och CEEP ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för att myndigheterna i den berörda medlemsstaten tillämpar en nationell lagstiftning, såsom den som är aktuell i det nationella målet, på så sätt att
—
det anses föreligga ”objektiva grunder”, i den mening som avses i nämnda klausul, för att förnya på varandra följande avtal om visstidsanställning inom den offentliga vårdsektorn av det skälet att dessa avtal grundas på lagbestämmelser som medger förnyelsen för att säkerställa utförandet av vissa tillfälliga, konjunkturella eller extraordinära arbetsuppgifter, medan det i själva verket rör sig om permanenta och varaktiga behov,
—
det inte föreligger någon skyldighet för den behöriga administrationen att inrätta strukturella tjänster som medför att anställningsförhållandet för extraanställda enligt tjänsteföreskrifter bringas att upphöra och att administrationen får tillsätta inrättade strukturella tjänster genom utnämning av ”tillfälliga” vikarier, varför arbetstagarnas utsatta situation upprätthålls, trots att det råder ett strukturellt underskott på fasta tjänster inom denna sektor.

2)
Klausul 5 i ramavtalet om visstidsarbete, som återfinns i bilagan till direktiv 1999/70, ska tolkas på så sätt att den i princip inte utgör hinder för en nationell lagstiftning som innebär att avtalsförhållandet ska upphöra den dag som anges i visstidsavtalet och att slutlön inklusive semesterersättning och andra ersättningar ska betalas ut, utan att det påverkar en eventuell ny utnämning, förutsatt att denna lagstiftning inte kan äventyra målet med detta ramavtal eller dess ändamålsenliga verkan, vilket det ankommer på den hänskjutande domstolen att kontrollera.

3)
Det är uppenbart att Europeiska unionens domstol saknar behörighet att besvara den fjärde frågan som ställts av Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.
o
4 de Madrid (Förvaltningsdomstol nr 4 i Madrid, Spanien).

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: spanska.