CELEX: 62015TJ0020
Марка на Европейския съюз
Производство по възражение
Заявка за регистрация на словна марка на Европейския съюз „PICCOLOMINI“
По-ранна словна марка на Европейския съюз „PICCOLO“
Липса на реално използване на по-ранната марка
Член 42, параграф 2 от Регламент (ЕО) № 207/2009

Обстоятелства, предхождащи спора
На 16 януари 2012 г. встъпилата страна, Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola, подава заявка за регистрация на марка на Общността в Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) на основание на Регламент (ЕО) № 207/2009 на Съвета от 26 февруари 2009 година относно марката на Европейския съюз (
ОВ L 78, 2009 г., стр. 1
).
Марката, чиято регистрация се иска, е словният знак „PICCOLOMINI“.
Стоките, за които се иска регистрацията, спадат към клас 33 по смисъла на ревизираната и изменена Ницска спогодба относно международната класификация на стоките и услугите за регистрация на марки от 15 юни 1957 година и отговарят на следното описание: „Алкохолни напитки (с изключение на бира)“.
Заявката за регистрация на марката на Общността е публикувана в Бюлетин на марките на Общността № 35/2012 от 20 февруари 2012 г.
На 14 май 2012 г. жалбоподателят, Sektkellerei KG, подава възражение съгласно член 41 от Регламент № 207/2009 срещу регистрацията на заявената марка за посочените в точка 3 по-горе стоки от клас 33.
Възражението е основано на по-ранната словна марка на Общността „PICCOLO“, регистрирана на 14 август 2001 г. под номер 952770.
По-ранната марка посочва стоки и услуги от класове 33 и 42 и отговаря на следното описание:
—
клас 33: „Алкохолни напитки (с изключение на бира), по-специално вина, ликьорни вина, пенливи вина, искрящи вина, билкови вина и вермути, спиртни напитки“,
—
клас 43: „Ресторантьорство; временно настаняване“.
В подкрепа на възражението е посочено основанието по член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
На 28 ноември 2012 г. встъпилата страна прави искане жалбоподателят да представи доказателство за реалното използване на по-ранната марка на основание член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
На 19 февруари 2013 г. жалбоподателят потвърждава реалното използване на марката „PICCOLO“ за пенливи вина в шестнадесет държави — членки на Европейския съюз, и на марката „PIKKOLO“ за пенливи вина в Германия и Австрия. Той допълва, че разликата в правописа на елемента „pikkolo“ е съвсем малка в сравнение с елемента „piccolo“ и че съответните потребители трудно биха я забелязали, тъй като тези два елемента се произнасяли по един и същ начин. Освен това той представя документи и посочва и други обстоятелства, предназначени да докажат реалното използване на по-ранната марка.
С решение от 17 септември 2013 г. отделът по споровете е заключил, че жалбоподателят е представил доказателства за реалното използване на по-ранната марка и е уважил възражението изцяло.
На 18 ноември 2013 г. встъпилата страна подава пред EUIPO жалба съгласно членове 58—64 от Регламент № 207/2009 срещу решението на отдела по споровете.
С решение от 31 октомври 2014 г. (наричано по-нататък „обжалваното решение“), първи апелативен състав на EUIPO уважава жалбата и отменя решението на отдела по споровете, с мотива че жалбоподателят не е посочил достатъчно доказателства за реалното използване на по-ранната марка. Той освен това отхвърля възражението в съответствие с член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
За да достигне до извода за липса на реално използване на по-ранната марка, първо, апелативният състав приема, че предвид доказателствата, разгледани общо, разумно може да се заключи, че думата „piccolo“ е част от винарската терминология, използвана в международен мащаб, и поради това е позната на средния потребител. Второ, той подчертава, че потребителите, които не разбират думата „piccolo“, не биха презумирали автоматично, че става въпрос за марка, когато попаднат на нея при търговията с пенливи вина. Трето, той отбелязва, че знакът „PIKKKOLO“ или „PICCOLO“ е бил безспорно използван по описателен начин или в съкратен вид, а именно терминът „picc.“, и че се асоциирал изключително с други описателни термини като „trocken“ и „dry“ за различните стоки на жалбоподателя или с част от фирмата на последния, а именно думата „henkell“. Четвърто, той счита, че последната дума, която е част от фирмата на жалбоподателя, е доминиращият елемент поради разположението и размера си както върху етикетите на бутилките, така и върху опаковките. Той допълва, че това понятие няма никакво явно значение, макар че предвид начина на изобразяване то се възприема веднага като отличителен знак.
Искания на страните
Жалбоподателят иска от Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди EUIPO и встъпилата страна да заплатят съдебните разноски.
EUIPO и встъпилата страна искат от Общия съд:
—
да отхвърли жалбата,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
В подкрепа на жалбата си жалбоподателят се позовава на едно-единствено правно основание, а именно нарушение на член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
Първо, следва да се припомни, че съгласно съображение 10 от Регламент № 207/2009 законодателят е счел, че защитата на по-ранна марка е оправдана само когато тя е била реално използвана. Така по силата на член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009 по молба на заявителя притежателят на по-ранна марка на Европейския съюз или, съгласно параграф 3 от този член, на по-ранна национална марка, който е направил възражение, трябва да представи доказателства, че през петте години, предхождащи публикуването на заявката за марка на Европейския съюз, по-ранната марка на Европейския съюз или национална марка е била реално използвана в Съюза за стоките или услугите, за които тя е регистрирана и на които се основава възражението, или че съществуват основателни причини за неизползването. При липса на такива доказателства възражението се отхвърля.
Съгласно постоянната съдебна практика следва, че ratio legis на изискването по-ранната марка да е била обект на реално използване, за да може да се противопостави на заявка за марка на Европейския съюз, се състои в това да ограничи конфликтите между две марки, доколкото няма основателна икономическа причина, произтичаща от ефективна функция на марката на пазара. От друга страна, посочените разпоредби нямат за цел нито оценяване на търговския успех, нито контролиране на стопанската стратегия на дадено предприятие, нито пък ограничаване на защитата на марките само за случаите на значимо в количествено отношение търговско използване (вж. в този смисъл решения от 8 юли 2004 г., Sunrider/СХВП — Espadafor Caba („VITAFRUIT“),
T‑203/02
, Rec,
EU:T:2004:225
, т.
—
и цитираната съдебна практика и от 30 ноември 2009 г., Esber/СХВП — Coloris Global Coloring Concept („COLORIS“),
T‑353/07
, непубликувано,
EU:T:2009:475
, т.
и цитираната съдебна практика).
По силата на правило 22, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 2868/95 на Комисията от 13 декември 1995 година за прилагане на Регламент (ЕО) № 40/94 на Съвета относно марката на Общността (OВ, L 303, 1995 г., стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 17, том 1, стр. 189) доказателството за реално използване трябва да включва данни за мястото, продължителността, степента и естеството на използването на по-ранната марка за стоките и услугите, по отношение на които е била регистрирана и на които се основава възражението.
Второ, от съдебната практика следва, че марката е предмет на реално използване, когато е използвана в съответствие със съществената ѝ функция да гарантира произхода на стоките или услугите, за които е регистрирана, за да се създаде или да се запази пазар за тези стоки или за тези услуги, с изключение на символичното използване, чиято единствена цел е запазването на правата, които предоставя марката (вж. по аналогия решение от 11 март 2003 г., Ansul,
C‑40/01
, Rec,
EU:C:2003:145
, т.
).
Преценката на реалното използване на марката трябва да се основава на цялостна преценка на съвкупността от релевантните в конкретния случай фактори, а именно фактите и обстоятелствата, които могат да установят действителното използване за търговски цели на последната, и по-специално считаното за обосновано в съответния икономически сектор използване за поддържане или създаване на пазарни дялове в полза на защитените от марката стоки или услуги, естеството на тези стоки или услуги, характеристиките на пазара и обхвата и честотата на използване на марката (решение от 8 юли 2004 г., VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, т.
; вж. също по аналогия решение от 11 март 2003 г.Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, т.
).
Реалното използване на дадена марка не може да бъде доказано с вероятности или предположения, а трябва да се основава на конкретни и обективни доказателства за действителното и достатъчно използване на марката на съответния пазар (решения от 12 декември 2002 г., Kabushiki Kaisha Fernandes/СХВП — Harrison (HIWATT),
T‑39/01
, Rec,
EU:T:2002:316
, т.
и от 6 октомври 2004 г., Vitakraft-Werke Wührmann/СХВП — Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
, Rec,
EU:T:2004:292
, т.
).
В светлината на тези съображения следва да се разгледа дали апелативният състав основателно е приел в точки 21 и 51 от обжалваното решение, че жалбоподателят не е представил достатъчно доказателства, за да докаже реалното използване на по-ранната марка по смисъла на член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
Веднага следва да се отбележи, че заявката за регистрация на марка на Европейския съюз е била публикувана на 20 февруари 2012 г., поради което периодът от пет години, посочен в член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009, се простира в случая от 20 февруари 2007 г. до 19 февруари 2012 г. (наричан по-нататък „релевантният период“).
В подкрепа на повдигнатото основание за обжалване жалбоподателят твърди, противно на заключението на апелативния състав, че представените в хода на производството пред EUIPO документи установяват реалното използване на по-ранната марка.
Първо, жалбоподателят изтъква по същество, че преценката на апелативния състав, че думата „piccolo“ се схваща като чисто описателна, води на практика до отмяната на по-ранната марка. Второ, той счита, че апелативният състав е действал незаконосъобразно, като е разгледал в рамките на преценката си на доказателствата за реалното използване на по-ранната марка отличителния характер на последната и като е заключил, че тя не притежава такъв. Трето, той счита, че преценката на апелативния състав, че по-ранната марка няма описателен характер, е основана изключително на документи, чиято дата е последваща спрямо релевантния период и които са били представени от встъпилата страна заедно с писменото ѝ становище, в което се излагат мотивите за обжалването на решението на отдела по споровете. Според него никое от доказателствата не установява в резултат на това липса на отличителния характер на по-ранната марка през релевантния период. Най-сетне, четвърто, той поддържа, че дори Общият съд да стигне до извода, че апелативният състав е бил компетентен да прецени, че по-ранната марка има отличителен характер, контролът за законност на обжалваното решение, който упражнява Общият съд, щял да разкрие недвусмислено, че противно на заключението на апелативния състав марката е била използвана като марка, а не само като описание.
EUIPO и встъпилата страна оспорват основателността на твърденията на жалбоподателя. Те считат, че щателната проверка на представените от жалбоподателя документи в хода на производството или тези, на които той се е позовал, потвърждават, че апелативният състав с право е заключил, че не е било доказано реалното използване на по-ранната марка.
Общият съд счита за подходящо да разгледа четвъртия довод на жалбоподателя, отнасящ се най-вече до естеството на използването на по-ранната марка, преди да разгледа трите първи довода.
С четвъртия си довод жалбоподателят изтъква, че противно на приетото от апелативния състав по-ранната марка е била използвана като марка, а не само като описание (вж. т. 27 по-горе).
В случая следва да се подчертае, че в рамките на преценката си относно реалното използване на по-ранната марка апелативният състав най-напред е подчертал, че страните в производството пред EUIPO не са успели да постигнат съгласие по въпроса дали по-ранната марка е била използвана по-скоро като индикация, описваща определен размер на бутилката, а не като марка, в съответствие с основната ѝ функция, която е да се гарантира идентичността на произхода на стоките или услугите, за които марката е била регистрирана. По-нататък той отбелязва, от една страна, че този въпрос е отделен от въпроса дали по-ранната марка е подлежала на регистрация в съответствие с член 7, параграф 1 от Регламент № 207/2009, и от друга страна, че последният въпрос е можел да бъде разгледан единствено в производство по обявяване на недействителност, образувано пред отдела по отмяна на основание член 52, параграф 1, буква a) от същия регламент. Най-сетне, той посочва, позовавайки се на решение от 16 май 2013 г., Reber/СХВП — Klusmeier („Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM“) (
T‑530/10
, непубликувано,
EU:T:2013:250
), че е бил компетентен да определи дали специфичното използване на по-ранната марка е било за описание с оглед на изискванията за реално използване, установени в член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009.
Освен това следва да се отбележи, че както беше посочено в точка 8 от обжалваното решение и както следва от анализа на документите, съдържащи се в преписката на EUIPO, представена пред Общия съд, за да се установи реалното използване на по-ранната марка, жалбоподателят е представил в хода на производството пред EUIPO следните доказателства:
—
клетвена декларация на неговия директор на маркетинга, с дата 13 февруари 2013 г., която препраща към снимки на бутилки пенливо вино и която посочва количествата продадени бутилки пенливо вино с обозначенията „piccolo“ или „pikkolo“ в различните държави — членки на Съюза, в периода 2007—2011 г.,
—
снимки на бутилки пенливо вино,
—
извлечения от продуктовите и от ценовите листи, прилагани считано от 1 април 2007 г. и за следващите периоди, съставени на немски език и придружени с частични преводи, сочещи гамата бутилки с обозначението „pikkolo“ от 0,2 l,
—
извлечение от ценова листа за износ, приложима считано от 1 април 2008 г. и от 1 април 2009 г., съставена на английски език, сочеща гамата бутилки с обозначението „piccolo“ от 0,2 l,
—
множество фактури за периода 2007—2012 г., издадени на предприятия в Гърция, Италия и Финландия и сочещи по-специално доставката на бутилки „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.“ от 0,2 l,
—
извлечение от маркетингова брошура.
След анализа на документите, посочени в точка 32 по-горе, както и на тези, представени от встъпилата страна, апелативният състав е заключил в точка 51 от обжалваното решение, че по-ранната марка не е била предмет на реално използване в съответствие с основната ѝ функция да гарантира идентичността на произхода на стоките и услугите, за които е била регистрирана.
Общият съд счита, че в резултат на прегледа на документите, посочени в точка 32 по-горе, може да бъде направено обосновано такова заключение.
В това отношение най-напред следва да се отбележи, че апелативният състав не е оспорил нито продължителността, нито значението на използването на по-ранната марка и че това не е било спорно между страните.
По-нататък, що се отнася до мястото на използването, жалбоподателят оспорва заключението на апелативния състав, че той продава стоките си единствено в Германия, Гърция, Италия и Финландия. Той счита, че е продавал стоки в 20 държави — членки на Съюза, под знака „PICCOLO“ и в две държави членки под знака „PIKKOLO“, както се установявало от клетвената декларация на неговия директор по маркетинга с дата 13 февруари 2013 г.
В това отношение следва да се припомни, че за да се прецени доказателствената стойност на даден документ, трябва най-напред да се провери истинността на информацията, която се съдържа в него. Поради това трябва да се отчетат по-специално произходът на документа, обстоятелствата при съставянето му и неговият адресат и да се прецени дали с оглед на съдържанието си документът изглежда логичен и достоверен. В случая клетвената декларация е била съставена от директора на маркетинга на жалбоподателя и следователно не може да има същата достоверност и убедителност като декларацията, произхождаща от трето или независимо от съответното дружество лице. Само клетвената декларация не е достатъчна и представлява само индиция, която има нужда да бъде подкрепена от други доказателства (вж. в този смисъл решение от 16 май 2013 г., Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, т.
).
Както обаче с основание изтъкват EUIPO и встъпилата страна, данните в клетвената декларация не са подкрепени от придружаващите я доказателства. Напротив, от представените фактури недвусмислено следва, че те се отнасят само за територията на четири държави членки. Следователно апелативният състав правилно е приел в точка 37 от обжалваното решение, че представените от жалбоподателя доказателства сочат, че той не продава пенливото си вино на територията на целия Съюз, а само в Германия, Гърция, Италия и Финландия.
Най-сетне, що се отнася до анализа в обжалваното решение относно естеството на използването на по-ранната марка, което именно и най-вече е оспорено от жалбоподателя (вж. т. 27 по-горе), апелативният състав е приел в точки 39—51 от обжалваното решение, че независимо от това дали потребителите биха схванали значението на понятието „piccolo“, начинът, по който е била използвана по-ранната марка върху бутилките пенливо вино на жалбоподателя, както и в продуктовите листи и фактурите, не дава възможност да се направи изводът, че тази марка е била използвана като марка.
Жалбоподателят оспорва този анализ като изтъква най-вече, че следва да се отреди особено значение на начина, по който по-ранната марка е била използвана върху тези стоки, тъй като именно по този начин марката е била представяна пред потребителите, докато продуктовите листи, ценовите листи и фактурите са предназначени единствено за деловите среди, а не за потребителите. Според него от представянето на стоките, за които марката е била използвана, следва ясно, че марката е била използвана като марка, а не като описание. Той допълва, че в съответния сектор е обичайно да се открояват само марките. Поради това подчертаното изобразяване на разглежданата марка по открояващ се, привличащ погледа начин, разкрива намерението на жалбоподателя да използва тази дума като марка, а не като индикация, описваща размера на бутилката, което впрочем отговаря на възприятието на използването на понятието от потребителя.
Налага се констатацията, че доводът на жалбоподателят е неоснователен.
Всъщност независимо от въпроса дали думата „piccolo“ е технически термин, използван в сектора на винопроизводството, или той се използва широко и при предлагането на пенливи вина пред средния потребител, следва да се счита, че при всяко положение начинът, по който е използвана по-ранната марка върху самата стока, а именно бутилки пенливо вино, не позволява да се направи изводът, че марката е била използвана като марка, тоест в съответствие с основната ѝ функция, която е указване на търговския произход на съответната стока. Реалното използване на марка обаче може да се констатира само когато тази марка е използвана, за да гарантира произхода на стоките или услугите, за които е регистрирана (решение от 16 юни 2015 г., Polytetra/СХВП — EI du Pont de Nemours („POLYTETRAFLON“),
T‑660/11
, Сб.,
EU:T:2015:387
, т.
).
Противно на твърдяното от жалбоподателя думата „piccolo“ изобщо не присъства върху стоката или върху опаковката по открояващ се, привличащ вниманието на потребителя начин. Напротив, както подчертава с право апелативният състав в точки 42—45 от обжалваното решение, няма съмнение, че думата „henkell“ е доминираща както върху стоката, така и върху опаковката.
Що се отнася до стоката, както отбелязва апелативният състав в точка 43 от обжалваното решение, думата „henkell“ присъства в горната част на етикета на гърлото на бутилката и е подчертана от бандерола. Под тази дума е изобразен графичен символ, а самият символ е разположен над думата „piccolo“ или „pikkolo“. Що се отнася до думата „piccolo“ или „pikkolo“, тя е разположена над обозначението „dry sec“, изписано с много по-малки букви. Графичният символ върху гърлото на бутилката е възпроизведен и върху главния етикет на същата. Той се намира над думата „henkell“, изписана с главни и удебелени букви, и е разположен над думата „trocken“, изписана с много по-малки букви.
Що се отнася до опаковката, представянето на думата „piccolo“ или „pikkolo“ е сходно с това, фигуриращо върху стоката. Всъщност върху опаковката се намира графичен символ, разположен над думата „henkell“, изписана с главни и удебелени букви, и е разположен над думата „trocken“, изписана с много по-малки букви. Думата „piccolo“ или „pikkolo“ се намира в долната част на опаковката в сходен шрифт с този на думата „trocken“ и е придружена от други думи с много по-малки букви.
Както с право отбелязват както апелативният състав, така и встъпилата страна, независимо дали върху стоката или върху опаковката, няма съмнение, че думата „henkell“ е тази, която поради размера и разположението си има доминиращо положение. Думата „piccolo“ или „pikkolo“ присъства в цялостното изображение само на втори план и като допълнителен елемент.
Следователно, както отбелязват с основание EUIPO и встъпилата страна, независимо дали върху бутилката или върху опаковката, като указание за търговския произход на стоката ще бъде схваната думата „henkell“, докато думата „piccolo“ или „pikkolo“ ще има само описателна функция относно размера на бутилката.
Това заключение впрочем се подкрепя изцяло от продуктовите и ценовите листи и фактурите, представени от жалбоподателя в хода на производството пред EUIPO. Всъщност, както приема апелативният състав в точка 40 от обжалваното решение и както изтъкват EUIPO и встъпилата страна, явно е, че думата „pikkolo“ или „piccolo“ без съмнение е използвана за описание на размера на бутилката. Тази дума се свързва изключително с други описателни термини, като „trocken“ и „dry“ за различните стоки на жалбоподателя, и систематично се свързва с бутилките от 0,2 l по същия начин, както и думата „magnum“ или изразът „double magnum“ са използвани за обозначаване на бутилките от 1,5 l или от 3 l.
Що се отнася по-специално до фактурите, те съдържат обозначението „henkell trocken dry sec picc“ или „henkell tro. dry sec picc“, следвано от указание относно размера на бутилката вино, а именно „200 ml“, в някои случаи заедно с указания относно процента алкохол, например обозначението „11,5 % vol.“. Става ясно обаче, че такива указания, още повече използвани в съкратен вид, не могат да се схващат като индикации за търговския произход на стоката. Както подчертава EUIPO, фактът, че съкратеният термин „picc“ фигурира винаги след изразите „trocken dry sec“ или „tro dry sec“, които описват всички степени на сладост на пенливото вино на различни езици, трябва да се тълкува в смисъл, че самият термин „piccolo“ сам по себе си е описателен, а не като указание за търговския произход, в допълнение към фирмата „henkell“.
Следва да се отбележи, че представените от жалбоподателя доказателства пред апелативния състав, дори преценени в тяхната съвкупност, не установяват в достатъчна степен от правна страна реалното използване на по-ранната марка през релевантния период. Следва да се допълни, както следва от анализа на четвъртия довод на жалбоподателя, че преценката на апелативния състав за реалното използване на по-ранната марка е в съответствие с правилата и съдебната практика, приложими в случая. Налага се да се отбележи по-специално, че апелативният състав по никакъв начин не е нарушил посочените от жалбоподателя принципи, произтичащи по-специално от решение от 24 май 2012 г., Formula One Licensing/СХВП (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). По същия начин, следва да се отбележи, че от преценката на този довод следва, че апелативният състав изобщо не се е произнесъл по въпроса дали съществуват абсолютни основания за отказ на регистрацията или за недействителност на по-ранната марка, а се е ограничил до това да разгледа дали последната е била реално използвана в съответствие с основната ѝ функция.
От това следва, че не може да бъде констатирано никакво нарушение на член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009, що се отнася до по-ранната марка.
Следва да се допълни впрочем, че това заключение не може да бъде оспорено в контекста на приложения A.8—A.12 към жалбата, които се състоят съответно в компилация на различни начини на представяне на продукти, използвани в Германия от 1935 г. насам; изображение на етикета на гърба на стоката; проучване относно стоките на голям супермаркет в Германия; исторически снимки, реклами и CD‑ROM, съдържащ телевизионни реклами от 1957—1964 г., и накрая, проучване, извършено от потребителите в Германия през октомври 1991 г.
Приложения A.8—A.12 към жалбата, които са били представени от жалбоподателя за пръв път в производството пред Общия съд, не могат да бъдат взети предвид и трябва да бъдат отхвърлени като недопустими. Всъщност жалбата пред Общия съд визира контрола за законосъобразност на решенията на апелативните състави на EUIPO по смисъла на член 65 от от Регламент № 207/2009, така че функцията на Общия съд не е да преразгледа фактическите обстоятелства в светлината на документите, представени пред него за пръв път. Следователно горепосочените документи не следва да бъдат разглеждани, без да е необходимо да се преценява доказателствената им сила (вж. в този смисъл решение от 24 ноември 2005 г., Sadas/СХВП — LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
, Rec,
EU:T:2005:420
, т.
и цитираната съдебна практика).
При всяко положение следва да се подчертае, че дори да се приеме, че приложения A.8—A.12 от жалбата не са били недопустими, явно е, че те или не се отнасят до релевантния период, или се отнасят до различни от разглежданите в случая марки, така че не би било възможно да бъдат взети предвид по настоящото дело.
Най-сетне, що се отнася до решението на първоинстанционния съд във Висбаден от 10 април 1972 г., съдържащо се в приложение A.13 към жалбата и посочено от жалбоподателя в съдебното заседание, следва да се припомни, че нито страните, нито Общият съд биха могли да бъдат възпрепятствани да използват при тълкуването на правото на Съюза елементи, извлечени от съдебната практика на Съюза, национална или международна. Такава възможност за позоваване на решения на национални юрисдикции не се посочва от съдебната практика, съгласно която жалбата пред Общия съд цели осъществяване на контрол за законосъобразност на решенията на апелативните състави с оглед на представени пред тях от страните обстоятелства, след като не става дума за отправяне на критика към апелативните състави за това, че не са взели предвид фактически обстоятелства в конкретно решение на национална юрисдикция, а за позоваване на решения в подкрепа на основание, изведено от нарушаването от апелативните състави на разпоредба от Регламент № 207/2009 (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2006 г., Vitakraft-Werke Wührmann/СХВП — Johnson’s Veterinary Products („VITACOAT“),
T‑277/04
, Rec,
EU:T:2006:202
, т.
и
).
В случая обаче се налага констатацията, че жалбоподателят не сочи решението на първоинстанционния съд във Висбаден като пример за тълкуване на правна разпоредба, а за да изясни фактически въпрос, а именно да се определи дали жалбоподателят е използвал думата „piccolo“ като марка. Следователно става въпрос за доказването на реалното използване на по-ранната марка, която жалбоподателят е трябвало да направи пред EUIPO. Освен това, подобно на приложения A.8—A.12 към жалбата, следва да се отбележи, че решението на първоинстанционния съд във Висбаден не се отнася до реалното използване на по-ранната марка и не се отнася до релевантния период.
С оглед на всички изложени по-горе съображения четвъртият довод на жалбоподателя следва да бъде отхвърлен като неоснователен.
Що се отнася до първите три довода относно претендираната отмяна на по-ранната марка и преценката на апелативния състав относно отличителния характер на по-ранната марка (вж. т. 27 по-горе), те могат да бъдат единствено отхвърлени. Всъщност противно на това, което подразбира жалбоподателят, апелативният състав изобщо не се е произнесъл по въпроса дали съществуват абсолютни основания за отказ на регистрацията или за недействителност на по-ранната марка, а се е ограничил до това да разгледа дали последната е била реално използвана в съответствие с основната ѝ функция (вж. т. 50 по-горе).
Апелативният състав се е ограничил да приеме, че представените доказателства показват, че по-ранната марка е била реално използвана като описание от жалбоподателя, а именно за да опише бутилка с определен размер. Освен това, както с основание отбелязват EUIPO и встъпилата страна в писмените си становища и в съдебното заседание, апелативният състав изобщо не е разгледал отличителния характер на марката като такъв в производството по възражение, а възприятието на знака, произтичащо от конкретните условия на използването му като марка по смисъла на член 42, параграф 2 от Регламент № 207/2009, както е длъжен да го направи при преценката си относно реалното използване на по-ранната марка. Що се отнася до довода, че констатираната липса на отличителен характер от апелативния състав била основана изключително на доказателства, представени от встъпилата страна, чиято дата е последваща спрямо релевантния период (вж. т. 27 по-горе), той трябва да бъде отхвърлен като неоснователен, след като, от една страна, апелативният състав изобщо не е констатирал липсата на отличителен характер на по-ранната марка и от друга страна, такъв довод липсва на практика. Всъщност противно на това, което изтъква жалбоподателят по време на съдебното заседание в отговор на въпрос на Общия съд, от точки 21 и 39—44 от обжалваното решение следва, че апелативният състав е приел, че по-ранната марка не е била реално използвана, основавайки се главно на представените от жалбоподателя доказателства, с дата, която не е последваща спрямо релевантния период.
С оглед на всички изложени по-горе съображения повдигнатото от жалбоподателя основание за обжалване следва да бъде отхвърлено като неоснователно, а поради това следва да се отхвърли и жалбата изцяло.
По съдебните разноски
По смисъла на член 134 параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. Тъй като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с исканията на EUIPO и встъпилата страна.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Henkell & Co. Sektkellerei KG да заплати собствените си съдебни разноски, както и тези на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) и на Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola.

Berardis
Czúcz
Popescu
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 14 април 2016 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.