CELEX: 62021CJ0524
Řízení o předběžné otázce
Sociální politika
Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
Směrnice 2008/94/ES
Převzetí mzdových pohledávek zaměstnanců záručními institucemi
Omezení povinnosti záručních institucí uhradit mzdové pohledávky za období tří měsíců před zahájením úpadkového řízení nebo tří měsíců po jeho zahájení
Uplatnění promlčecí lhůty
Vymáhání částek, které byly záruční institucí vyplaceny neoprávněně
Podmínky

Žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce se týkají výkladu čl. 1 odst. 1, čl. 2 odst. 1, čl. 3 druhého pododstavce, čl. 4 odst. 2 a čl. 12 písm. a) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
Úř. věst. 2008, L 283, s. 36
).
Tyto žádosti byly předloženy v rámci sporu mezi IG a Agenția Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Župní úřad práce v Ilfově, Rumunsko) (dále jen „Úřad v Ilfově“) (věc C‑524/21) a sporu mezi Agenția Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Městský úřad práce v Bukurešti, Rumunsko) (dále jen „Úřad v Bukurešti“) a IM (věc C‑525/21), které se týkají toho, že tyto úřady vymáhají částky, které Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (Záruční fond pro úhradu mzdových pohledávek, Rumunsko) (dále jen „Záruční fond“) vyplatil z titulu nesplacených mzdových pohledávek IG a IM, kteří jsou zaměstnanci.
Právní rámec
Unijní právo
Kapitola I směrnice 2008/94, nadepsaná „Oblast působnosti a definice“, obsahuje články 1 a 2.
Článek 1 odst. 1 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se vztahuje na pohledávky zaměstnanců vznikající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1.“
Článek 2 uvedené směrnice v odstavci 1 stanoví:
„Pro účely této směrnice je zaměstnavatel považován za platebně neschopného, pokud bylo na základě platební neschopnosti zaměstnavatele požádáno o zahájení kolektivního řízení podle příslušných právních a správních předpisů členského státu, jehož součástí je částečné nebo úplné zabavení aktiv zaměstnavatele a jmenování likvidátora nebo osoby s podobnou funkcí, pokud orgán, který je příslušný na základě zmíněných právních a správních předpisů,
a)
buď rozhodl o zahájení řízení,
b)
nebo konstatoval konečné zavření podniku nebo provozovny zaměstnavatele a nedostatek volných aktiv opravňujících k zahájení řízení.“
Kapitola II směrnice 2008/94, nadepsaná „Ustanovení o záručních institucích“, obsahuje články 3 až 5.
Článek 3 této směrnice uvádí:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem určeným členským státem nebo případně po něm.“
Článek 4 uvedené směrnice zní:
„1.   Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí [,] uveden[enou] v článku 3 [,] uhradit pohledávky.
2.   Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž [za niž] musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru přede dnem uveden[ý]m v čl. 3 druhém pododstavci nebo po něm.
Členské státy mohou zahrnout toto tříměsíční minimální období do referenčního období v délce nejméně šesti měsíců.
Členské státy, které stanoví referenční období v délce nejméně osmnáct měsíců, mohou omezit lhůtu, během níž [za niž] musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, na osm týdnů. V tom případě se pro výpočet minimálního období použijí období nejpříznivější pro zaměstnance.
3.   Členské státy mohou stanovit horní mez pro úhrady prováděné záruční institucí. Tato horní mez však nesmí být nižší než úroveň, která je sociálně slučitelná se sociálním cílem této směrnice.
Pokud členské státy využijí této možnosti, uvědomí [Evropskou k]omisi o metodách stanovení horní meze.“
Kapitola V směrnice 2008/94, nadepsaná „Obecná a závěrečná ustanovení“, obsahuje články 11 až 18.
Článek 12 této směrnice stanoví:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států
a)
přijmout nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání;
[…]“
Rumunské právo
Článek 2 Legea nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (zákon č. 200/2006 o zřízení a používání Záručního fondu pro úhradu mzdových pohledávek) (
Monitorul Oficial al României
, část I, č. 453 ze dne 25. května 2006), stanoví:
„Záruční fond zajišťuje úhradu mzdových pohledávek vznikajících z individuálních pracovních smluv a kolektivních pracovních smluv uzavřených mezi zaměstnanci a zaměstnavateli, vůči nimž byla vydána pravomocná soudní rozhodnutí o zahájení úpadkového řízení a kteří byli zcela nebo zčásti zbaveni práva spravovat majetek, dále jen [‚zaměstnavatelé v platební neschopnosti‘].“
Článek 13 odst. 1 písm. a) tohoto zákona stanoví:
„V mezích a za podmínek stanovených v této kapitole jsou z prostředků Záručního fondu hrazeny následující kategorie mzdových pohledávek: nedoplatky mzdy […]“
Článek 14 odst. 1 uvedeného zákona stanoví:
„Celková částka mzdových pohledávek převzatých Záručním fondem nesmí přesáhnout částku [tří] vnitrostátních průměrných hrubých mezd na zaměstnance.“
Článek 15 téhož zákona uvádí:
„(1)   Mzdové pohledávky uvedené v čl. 13 odst. 1 písm. a), c), d) a e) jsou hrazeny za období [tří] kalendářních měsíců.
(2)   Obdobím uvedeným v odstavci 1 se rozumí období před datem podání žádosti o přiznání nároků, které předchází dni zahájení úpadkového řízení nebo po něm následuje.“
Článek 5 Normele metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea şi utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanţelor salariale (Metodologická pravidla pro uplatňování zákona č. 200/2006) ze dne 21. prosince 2006 (
Monitorul Oficial al României
, část I, č. 1038 ze dne 28. prosince 2006, dále jen „metodologická pravidla“) v odstavci 1 stanoví:
„Mzdové pohledávky uvedené v čl. 13 odst. 1 písm. a), c), d) a e) zákona [č. 200/2006] se vztahují k období tří kalendářních měsíců, které je uvedeno v čl. 15 odst. 1 [tohoto] zákona a které předchází měsíci, v němž byla podána žádost o přiznání nároků.“
Článek 7 metodologických pravidel v odstavcích 1 a 2 uvádí:
„(1)   Vznikly-li pohledávky zaměstnanců zaměstnavatele, který je v platební neschopnosti, v období předcházejícím měsíci, ve kterém bylo zahájeno úpadkové řízení, období [tří] kalendářních měsíců uvedené v čl. 15 odst. 1 zákona [č. 200/2006] předchází dni zahájení řízení.
(2)   Vznikly-li pohledávky zaměstnanců zaměstnavatele, který je v platební neschopnosti, v období následujícím po měsíci, v němž bylo zahájeno úpadkové řízení, období uvedené v čl. 15 odst. 1 [tohoto] zákona následuje po dni zahájení řízení.“
Článek 47 odst. 1 Legea nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru şomaj şi stimularea ocupării forţei de muncă (zákon č. 76/2002 o systému pojištění pro případ nezaměstnanosti a podpoře zaměstnanosti) (
Monitorul Oficial al României
, část I, č. 103 ze dne 6. února 2002) stanoví:
„Částky neoprávněně vyplacené z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti a jakékoli jiné platby z rozpočtu pojištění pro případ nezaměstnanosti, které nemají základ v příspěvku na pojištění zaměstnanců, jsou vymáhány na základě rozhodnutí, která přijaly úřady práce […] a která jsou exekučními tituly.“
Článek 73.
Legea nr. 500/2002 privind finanțele publice (zákon č. 500/2002 o veřejných financích) (
Monitorul Oficial al României
, část I, č. 597 ze dne 13. srpna 2002), ve znění zákona č. 270/2013, uvádí:
„Při vymáhání částek představujících náhradu škody nebo neoprávněné platby z veřejných prostředků, které byly stanoveny příslušnými kontrolními orgány, jsou účtovány rovněž úroky a penále nebo případné přirážky z důvodu prodlení, jež se vztahují k rozpočtovým příjmům, vypočtené za období od vzniku škody, případně data platby, do vrácení příslušných částek.“
Spory v původních řízeních, předběžné otázky a řízení před Soudním dvorem
Úřad v Ilfově vyhověl dne 13. března 2017 žádosti soudem určeného likvidátora, aby Záruční fond stanovil a uhradil částku nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců, vůči jejichž zaměstnavateli byl prohlášen úpadek, za měsíce květen, červen a červenec 2013. V této souvislosti byla mzdová pohledávka IG stanovena na 1308 rumunských lei (RON) (přibližně 264 eur) a byla dotyčnému uhrazena (věc C‑524/21).
Úřad v Bukurešti vyhověl dne 14. března 2018 žádosti soudem určeného likvidátora, aby Záruční fond stanovil a uhradil částku mzdových pohledávek dlužných zaměstnavatelem v platební neschopnosti. Mzdová pohledávka IM byla proto stanovena na 3143 RON (přibližně 634 eur) a byla jmenovanému uhrazena (věc C‑525/21).
Na základě rozhodnutí Curtea de Conturi a României (Účetní dvůr, Rumunsko) ze dne 6. srpna 2019 bylo Agenția Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Národní agentura pro zaměstnanost, Rumunsko) nařízeno, aby přijala opatření k vymáhání plateb, které byly bezdůvodně vyplaceny Záručním fondem z titulu nedoplatků mzdy dlužných některými zaměstnavateli v platební neschopnosti za období, která nejsou zahrnuta v tříměsíčním období bezprostředně předcházejícím zahájení úpadkového řízení vůči těmto zaměstnavatelům nebo po něm bezprostředně následujícím podle ustanovení čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006, která mezitím vyložil Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr, Rumunsko) v rozsudku ze dne 5. března 2018, nebo o které bylo požádáno po uplynutí obecné promlčecí lhůty. Nařízením předsedy Národní agentury pro zaměstnanost ze dne 2. září 2019 byl župním a městským úřadům práce v Rumunsku zadán úkol, aby zjistily rozsah škody způsobené Záručnímu fondu a přistoupily k příslušnému vymáhání.
Rozhodnutím ze dne 6. prosince 2019, které bylo přijato na základě uvedeného nařízení ze dne 2. září 2019, nařídil výkonný ředitel Úřadu v Bukurešti vymáhání mzdové pohledávky, která byla IM (věc C‑525/21) neoprávněně uhrazena za říjen a listopad 2017, tedy za měsíce, které nespadají do referenčního období tří měsíců, jež bezprostředně předcházejí dni zahájení úpadkového řízení vůči jeho zaměstnavateli, tedy dni 22. ledna 2015, nebo po něm bezprostředně následují.
Rozhodnutím ze dne 31. prosince 2019 výkonný ředitel Úřadu v Ilfově nařídil vymáhání mzdové pohledávky, která byla IG (věc C‑524/21) neoprávněně uhrazena za květen, červen a červenec 2013, společně s úroky a penále z prodlení, neboť soudem určený likvidátor podal návrh na převzetí mzdových pohledávek IG dne 8. února 2017, ačkoli úpadkové řízení bylo zahájeno dne 19. března 2010, takže dotčená mzdová pohledávka nespadala do referenčního období tří měsíců, které bezprostředně předcházejí tomuto datu zahájení úpadkového řízení vůči jeho zaměstnavateli, nebo po něm bezprostředně následují.
IM podal k Tribunalul București (soud prvního stupně v Bukurešti, Rumunsko) žalobu proti rozhodnutí výkonného ředitele Úřadu v Bukurešti ze dne 6. prosince 2019 a IG podal k uvedenému soudu žalobu proti rozhodnutí výkonného ředitele Úřadu v Ilfově ze dne 31. prosince 2019.
Tribunalul București (soud prvního stupně v Bukurešti) odmítl rozsudkem ze dne 25. května 2020 žalobu IG jako neopodstatněnou. Rozsudkem ze dne 14. července 2020 vyhověl žalobě podané IM.
IG a Úřad v Bukurešti podali proti těmto rozsudkům opravný prostředek k předkládajícímu soudu Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti, Rumunsko).
Předkládající soud je toho názoru, že ve věcech v původních řízeních vyvstává otázka, zda je správní praxe, která spočívá ve výkladu vnitrostátní právní úpravy způsobem, jenž zpochybňuje mzdové pohledávky dříve uhrazené zaměstnancům zaměstnavatelů v platební neschopnosti, v souladu se sociálním cílem směrnice 2008/94. Tato správní praxe vychází z rozhodnutí Curtea Conturi a României (Účetní dvůr, Rumunsko), které je uvedeno v bodě 21 tohoto rozsudku a bylo přijato na základě výkladu uvedené právní úpravy, který podal Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr) a je rovněž uveden v bodě 21 tohoto rozsudku.
Předkládající soud má za to, že uvedená správní praxe vytvořila právní situaci, která je pro uvedené zaměstnance nevýhodná, neboť narušuje jistotu a bezpečnost právních vztahů zpochybněním mzdových pohledávek, které již byly posledně uvedeným uhrazeny, a bez vhodného vnitrostátního právního základu stanoví povinnost vrácení částek, které v této souvislosti obdrželi, případně spolu s úroky a penále.
Uvedený soud si mimoto klade otázku, zda lze na vnitrostátní právní úpravu, která je dotčená ve věcech, jež projednává, a která stanoví, že jsou od zaměstnance vymáhány částky, které po uplynutí promlčecí lhůty uhradil Záruční fond z titulu nesplacených pohledávek zaměstnanců zaměstnavatele v platební neschopnosti, nahlížet tak, že byla přijata, „aby se zamezilo zneužívání“ ve smyslu čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94, jelikož mzdové pohledávky byly zaměstnanci uhrazeny na základě žádosti, kterou soudem určený likvidátor zaměstnavatele podal k Záručnímu fondu, aniž došlo na straně dotyčného zaměstnance k jakémukoli jednání či opomenutí.
Za těchto podmínek se Curtea de Apel Bucureşti (Odvolací soud v Bukurešti) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky, jejichž znění je ve věcech C‑524/21 a C‑525/21 totožné:
„1)
Brání ustanovení čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 směrnice 2008/94 z hlediska autonomního pojmu ‚platební neschopnost‘ takové vnitrostátní právní úpravě provádějící [tuto] směrnici, [a sice] čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006 o zřízení a používání Záručního fondu pro úhradu mzdových pohledávek, ve spojení s článkem 7 [metodologických pravidel], [jak ji vykládá] Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr) […], podle které se období tří měsíců, za které může Záruční fond převzít a vyplácet mzdové pohledávky zaměstnavatele v platební neschopnosti, vztahuje výhradně ke dni zahájení úpadkového řízení?
2)
Brání ustanovení čl. 3 [druhého pododstavce] a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94 článku 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006 o zřízení a používání Záručního fondu pro úhradu mzdových pohledávek, jak jej vykládá Înalta Curte de Casație și Justiție (Nejvyšší kasační a soudní dvůr) […], podle kterého maximální doba tří měsíců, za kterou může Záruční fond převzít a vyplácet mzdové pohledávky zaměstnavatele v platební neschopnosti, spadá do referenčního období tří měsíců bezprostředně předcházejících zahájení úpadkového řízení a tří měsíců bezprostředně následujících po zahájení úpadkového řízení?
3)
Je vnitrostátní správní praxe, podle které jsou na základě rozhodnutí Curtea de Conturi a României (Účetní dvůr, Rumunsko) a při neexistenci zvláštní vnitrostátní právní úpravy, která zaměstnanci ukládá povinnost vrácení, od zaměstnance vymáhány částky údajně vyplacené za období, která nespadají do právního rámce nebo o které bylo požádáno po uplynutí zákonné promlčecí lhůty, v souladu se sociálním cílem směrnice 2008/94 a s čl. 12 písm. a) [této] směrnice?
4)
Představuje v rámci výkladu pojmu ‚zneužívání‘ uvedeného v čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94 opatření spočívající v tom, že mzdové nároky, které uhradil Fond prostřednictvím soudem určeného likvidátora, jsou od zaměstnance vymáhány s deklarovaným účelem dodržet obecnou promlčecí lhůtu, dostatečně objektivní odůvodnění?
5)
Jsou vnitrostátní výklad a správní praxe, podle kterých jsou mzdové pohledávky, jejichž vrácení je na zaměstnancích požadováno, postaveny na roveň daňovým pohledávkám, z nichž se platí úroky a penále, slučitelné s ustanoveními a cílem směrnice [2008/94]?“
Rozhodnutím předsedy Soudního dvora ze dne 22. října 2021 byly věci C‑524/21 a C‑525/21 spojeny pro účely písemné i ústní části řízení, jakož i pro účely rozsudku.
K předběžným otázkám
K první a druhé otázce
Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda ustanovení čl. 1 odst. 1, čl. 2 odst. 1, čl. 3 druhého pododstavce a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94 musí být ve vzájemném spojení vykládána v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že datem rozhodným pro stanovení lhůty, za niž musí záruční instituce uhradit nesplacené mzdové pohledávky zaměstnanců, je datum zahájení úpadkového řízení vůči zaměstnavateli těchto zaměstnanců, a která omezuje tuto platbu na období tří měsíců spadající do referenčního období, které zahrnuje tři měsíce, jež tomuto datu zahájení bezprostředně předcházejí, a tři měsíce, jež po tomto datu zahájení bezprostředně následují.
Je třeba připomenout, že podle čl. 1 odst. 1 směrnice 2008/94 se tato směrnice vztahuje na pohledávky zaměstnanců vznikající z pracovních smluv nebo pracovních poměrů vůči zaměstnavatelům, kteří se nacházejí v platební neschopnosti ve smyslu čl. 2 odst. 1 této směrnice.
Posledně uvedené ustanovení stanoví, že zaměstnavatel je považován za platebně neschopného, pokud bylo na základě platební neschopnosti zaměstnavatele požádáno o zahájení kolektivního řízení podle příslušných právních a správních předpisů členského státu, jehož součástí je částečné nebo úplné zabavení aktiv zaměstnavatele a jmenování likvidátora nebo osoby s podobnou funkcí, pokud orgán, který je příslušný na základě zmíněných právních a správních předpisů, buď rozhodl o zahájení řízení, nebo konstatoval konečné zavření podniku nebo provozovny zaměstnavatele a nedostatek volných aktiv opravňujících k zahájení řízení.
Článek 3 první pododstavec směrnice 2008/94 stanoví, že členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4 této směrnice, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Článek 3 druhý pododstavec směrnice 2008/94 v tomto ohledu stanoví, že záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem určeným členským státem, nebo případně po něm.
Soudní dvůr již přitom rozhodl, že čl. 3 druhý pododstavec směrnice 2008/94 umožňuje členským státům určit datum, kterému předchází nebo případně po kterém následuje období, za které záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky, a ponechává členským státům volnost při určení vhodného data (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. dubna 2013, Mustafa,
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
, body
a
).
Nic tak nebrání tomu, aby členský stát mohl datum zahájení úpadkového řízení vůči zaměstnavateli použít jako datum rozhodné pro stanovení lhůty, za niž musí záruční instituce hradit nesplacené mzdové pohledávky zaměstnanců tohoto zaměstnavatele.
Vzhledem k tomu, že existence pracovních poměrů a nesplacených pohledávek zaměstnanců je ve věcech v původních řízeních prokázána, předkládající soud se dále táže, jaký je časový rozsah povinnosti záruční instituce uhradit uvedené pohledávky.
Jak Soudní dvůr rozhodl, směrnice 2008/94 poskytuje členským státům možnost omezit povinnost uhradit pohledávky stanovením referenčního období nebo záručního období anebo stanovením horní meze pro úhrady (rozsudek ze dne 25. července 2018, Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu totiž čl. 4 odst. 1 této směrnice uvádí, že členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky. Článek 4 odst. 2 první pododstavec uvedené směrnice stanoví, že pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž [za niž] musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru přede dnem uvedeným v čl. 3 druhém pododstavci nebo po něm. Článek 4 odst. 2 druhý pododstavec téže směrnice rovněž členským státům umožňuje zasadit toto tříměsíční minimální období do referenčního období v délce nejméně šesti měsíců.
V projednávaném případě z vysvětlení poskytnutých předkládajícím soudem a z písemných vyjádření předložených rumunskou vládou vyplývá, že čl. 15 odst. 1 a 2 zákona č. 200/2006 musí být chápán tak, že stanoví maximální období tří měsíců, za které lze zohlednit nesplacené mzdové pohledávky, přičemž toto období spadá do referenčního období tří měsíců, které bezprostředně předcházejí zahájení úpadkového řízení, a tří měsíců, které po tomto zahájení bezprostředně následují.
Taková vnitrostátní právní úprava, která úhradu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců záruční institucí takto omezuje na maximální období tří měsíců, jež bezprostředně předcházejí zahájení kolektivního úpadkového řízení vůči zaměstnavateli nebo po tomto zahájení bezprostředně následují, splňuje požadavky stanovené mimo jiné v čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94. Taková právní úprava totiž splňuje podmínku minimální doby tří měsíců, která je na základě tohoto ustanovení stanovena jako lhůta, za niž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, a situuje tuto lhůtu do referenčního období, které odpovídá minimální době šesti měsíců stanovené tímtéž ustanovením.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na první a druhou otázku odpovědět, že:
–
čl. 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 směrnice 2008/94 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že datem rozhodným pro stanovení lhůty, za niž musí záruční instituce uhradit nesplacené mzdové pohledávky zaměstnanců, je datum zahájení kolektivního úpadkového řízení vůči zaměstnavateli těchto zaměstnanců a
–
čl. 3 druhý pododstavec a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která úhradu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců záruční institucí omezuje na období tří měsíců spadající do referenčního období, které zahrnuje tři měsíce, jež bezprostředně předcházejí datu zahájení kolektivního úpadkového řízení vůči zaměstnavateli těchto zaměstnanců, a tři měsíce, které po tomto datu bezprostředně následují.
K čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94 musí být vykládán v tom smyslu, že pravidla přijatá členským státem, která stanoví, že jsou od zaměstnance vymáhány záruční institucí částky, jež mu po uplynutí obecné promlčecí lhůty vyplatila záruční instituce z titulu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců, mohou představovat nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání, ve smyslu tohoto ustanovení.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94 se tato směrnice nedotýká možnosti členských států přijmout nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání.
Na úvod je třeba konstatovat, že ačkoli předkládající soud neupřesnil, jakou má obecná promlčecí lhůta uvedená v této otázce ve vnitrostátním právu délku a právní základ, ani nevysvětlil, jak mohla být tato lhůta za okolností sporů v původních řízeních nedodržena, lze nicméně předpokládat, že uvedený soud má na mysli možnost, že na základě takové lhůty je nárok na úhradu mzdových pohledávek dotyčné osoby dotčený ve věci C‑524/21 promlčen, ať již se jedná o lhůtu pětiletou, na kterou odkázala Komise ve svých písemných vyjádřeních a která je uvedena v rumunském daňovém řádu, nebo o lhůtu tříletou, kterou rumunská vláda zmiňuje ve svých písemných vyjádřeních a která je stanovena v občanském zákoníku. Ve věci C‑524/21 bylo totiž úpadkové řízení vůči dotyčnému zaměstnavateli zahájeno dne 19. března 2010, zatímco žádost o úhradu mzdových pohledávek byla podána dne 8. února 2017, tedy téměř sedm let po zahájení tohoto úpadkového řízení.
Po tomto upřesnění je třeba uvést, že v projednávaném případě – jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí – žádost, aby Záruční fond uhradil nesplacené mzdové pohledávky tohoto zaměstnance, nepodává úřadu práce oprávněný, tedy dotyčný zaměstnanec, ale právě soudem určený likvidátor zaměstnavatele v platební neschopnosti. Za těchto podmínek, kdy je podle všeho vyloučeno, že by uvedený zaměstnanec jednal ve zlé víře nebo že by mohl být odpovědný za kroky, které soudem určený likvidátor učinil mimo právní rámec za účelem vymáhání mzdových pohledávek, nemůže mít vymáhání částek, které byly na základě uvedené právní úpravy takto neoprávněně vyplaceny, podle této právní úpravy za následek zamezení zneužívání ze strany zaměstnance.
Předkládající soud mimoto v předkládacích rozhodnutích neposkytl jiné informace týkající se zejména jednání nebo opomenutí dotčených zaměstnanců, které by mohly objasnit, jak by okolnost, že tito zaměstnanci obdrželi od Záručního fondu platby za nesplacené mzdové pohledávky, na které neměli v konečném důsledku nárok, jelikož jejich nárok na tyto platby byl promlčen, mohla v projednávaném případě ukazovat na situaci zneužití ze strany těchto zaměstnanců.
S ohledem na výše uvedené je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že čl. 12 písm. a) směrnice 2008/94 musí být vykládán v tom smyslu, že pravidla přijatá členským státem, která stanoví, že jsou od zaměstnance vymáhány záruční institucí částky, jež mu byly po uplynutí obecné promlčecí lhůty vyplaceny z titulu nesplacených mzdových pohledávek, nemohou při absenci jakéhokoli jednání nebo opomenutí ze strany dotyčného zaměstnance představovat nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání, ve smyslu tohoto ustanovení.
K třetí a páté otázce
Podstatou třetí a páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda směrnice 2008/94 musí být vykládána v tom smyslu, že brání použití daňové právní úpravy členského státu za tím účelem, aby byly od zaměstnanců spolu s úroky a penále vymáhány částky, které jim záruční instituce neoprávněně vyplatila z titulu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců za období, jež nejsou zahrnuta do lhůty stanovené vnitrostátní právní úpravou tohoto státu a jsou uvedena v první a druhé otázce nebo o které bylo požádáno po uplynutí obecné promlčecí lhůty.
Pokud jde o způsoby vymáhání částek, které byly podle použitelné vnitrostátní právní úpravy, jež provádí směrnici 2008/94, neoprávněně vyplaceny záruční institucí, je třeba především konstatovat, že tato směrnice neobsahuje žádné ustanovení upravující otázku, zda členské státy mohou stanovit takové vymáhání od zaměstnanců a za jakých podmínek – zejména procesních – lze toto vymáhání provést.
Články 4, 5 a 12 směrnice 2008/94, které členským státům umožňují nejenom upravit podrobnosti organizace, financování a fungování záruční instituce, ale za určitých okolností i omezit ochranu zaměstnanců, o jejíž zajištění směrnice usiluje, neupravují omezení možnosti členských států vymáhat částky, které byly podle použitelné vnitrostátní právní úpravy, jež provádí směrnici 2008/94, vyplaceny neoprávněně (obdobně viz rozsudek ze dne 16. července 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, bod
).
Za těchto podmínek mají členské státy v zásadě volnost přijmout ve svém vnitrostátním právu ustanovení, jež v tomto ohledu stanoví podmínky, a to zejména procesní, avšak za předpokladu, že tato ustanovení nejsou méně příznivá než ta, která se týkají obdobných žádostí vnitrostátní povahy (zásada rovnocennosti), a že nejsou upravena tak, aby v praxi znemožňovala nebo nadměrně ztěžovala výkon práv přiznaných směrnicí 2008/94 (zásada efektivity) (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. září 2003, Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, bod
, a rozsudek ze dne 16. července 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, bod
).
I když se třetí a pátá otázky týkají podmínek, za jakých jsou od zaměstnanců vymáhány částky vyplacené záruční institucí z titulu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců, a nikoli uplatnění nároku zaměstnanců na dávky stanovené směrnicí 2008/94 jako takového, nic to nemění na tom, že uvedené podmínky vymáhání mohou zasahovat do takového účinného uplatnění a mohou mít dopad na rozsah uvedeného nároku. Požadavky vyplývající se zásad rovnocennosti a efektivity, které jsou uvedeny v předchozím bodě, musí být proto ve věcech v původních řízeních uplatněny.
Pokud jde v tomto ohledu na prvním místě o zásadu rovnocennosti, jak vyplývá z judikatury připomenuté v bodě 54 tohoto rozsudku, tato zásada brání tomu, aby členský stát stanovil podrobná pravidla, a to zejména procesní, která jsou v případě opatření k vymáhání dávek, jejichž přiznání je podrobně nebo rámcově upraveno unijním právem, méně příznivá než podrobná pravidla použitelná na opatření k vymáhání dávek podobné povahy, jejichž přiznání je podrobně nebo rámcově upraveno pouze vnitrostátním právem.
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že jak vyplývá z předkládacích rozhodnutí, vymáhání dotčené ve věcech v původních řízeních se provádí na základě vnitrostátních ustanovení o vymáhání daňových dluhů, přičemž tato ustanovení se v projednávané věci uplatní obdobně.
Vzhledem k tomu, že práva zaručená směrnicí 2008/94, jejímž sociálním cílem je zajistit všem zaměstnancům minimální ochranu na úrovni Evropské unie v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. července 2018, Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, bod
), spadají do oblasti práva sociální ochrany pracovníků, předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda podmínky vymáhání, které platí pro věci v původních řízeních, nejsou pro zaměstnance méně příznivé než podmínky vymáhání jiných podobných dávek dlužných na základě vnitrostátních ustanovení, která spadají do uvedené oblasti.
Za účelem tohoto srovnání musí předkládající soud zohlednit skutečnost, zda nejsou zaměstnanci, kteří se chtějí bránit vymáhání částek, jež jim byly vyplaceny na základě směrnice 2008/94, znevýhodněni oproti zaměstnancům, kterých se týká postup vymáhání částek obdobné povahy, jejichž poskytnutí je upraveno vnitrostátním právem. Jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, za tímto účelem lze zohlednit zejména možnost vrácení neoprávněné platby, dobrou víru osoby, která údajně neoprávněně částku obdržela, a počátek plynutí úroků z prodlení.
Pokud jde na druhém místě o zásadu efektivity, je třeba připomenout, že stanovení přiměřených prekluzivních lhůt v zásadě splňuje tuto zásadu, jelikož představuje uplatnění základní zásady právní jistoty (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 18. září 2003, Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, bod
, a rozsudek ze dne 16. července 2009, Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, bod
).
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 63 svého stanoviska, použití vnitrostátní právní úpravy týkající se toho, že jsou od zaměstnanců vymáhány částky, které záruční instituce neoprávněně vyplatila z titulu nesplacených mzdových pohledávek těchto zaměstnanců, nemůže těmto zaměstnancům znemožnit nebo nadměrně ztížit výkon jejich práva požadovat po záruční instituci vyplacení částek dlužných z titulu nezaplacených mezd.
Zejména podrobná pravidla dotčeného postupu vymáhání proto nemohou vést k situaci, kdy by případné nároky zaměstnanců na úhradu mzdových pohledávek, které jim měly být skutečně uhrazeny, byly promlčeny.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že spory v původních řízeních se podle všeho vyznačují okolností, že opodstatněnost žádostí o úhradu nesplacených mzdových pohledávek dotčených zaměstnanců je v zásadě zpochybněna z důvodu, že tyto pohledávky nespadají do referenčního období stanoveného vnitrostátní právní úpravou na základě čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94.
Není tak vyloučeno, že by tito zaměstnanci měli nárok na to, aby jim záruční instituce uhradila jejich mzdové pohledávky ve stejné výši za období spadající do tohoto referenčního období, za předpokladu, že by tyto pohledávky zůstaly skutečně nesplaceny, a že by jim tato platba byla poskytnuta, kdyby likvidátor v žádosti, kterou za tímto účelem podal, správně určil tato období, zatímco podání takové žádosti by již nemuselo být právně nebo prakticky možné v okamžiku, kdy se zaměstnanci dozví o rozhodnutí o vymáhání, a to zejména z důvodu možného uplynutí obecné promlčecí lhůty.
I když Soudní dvůr v této oblasti uznal, že stanovení přiměřených promlčecích lhůt je slučitelné s unijním právem, a obecná promlčecí lhůta stanovená v rumunském právu, jak je uvedena v bodě 47 tohoto rozsudku, se v zásadě jeví jako přiměřená, zaměstnanci by nicméně v takové situaci nemohli v konečném důsledku uplatnit práva, která jim přiznává směrnice 2008/94, což je situace, která je v rozporu se zásadou efektivity, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Pokud jde o povinnost zaměstnanců nést úroky a penále, kterou stanoví dotčená vnitrostátní právní úprava, je třeba konstatovat, že jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 64 svého stanoviska, zásada efektivity vyžaduje, aby případné zaplacení těchto úroků a penále nemělo žádný vliv na ochranu, kterou zaměstnancům poskytuje směrnice 2008/94, zejména tím, že v případě uvedeném v bodě 64 tohoto rozsudku nenaruší minimální úroveň ochrany stanovené v souladu s čl. 4 odst. 2 této směrnice.
Za předpokladu, že by se prokázalo, že by zaměstnanci měli v případě podání správné žádosti nárok na vyplacení v podstatě stejné částky, jaká jim byla skutečně zaplacena po podání nesprávné žádosti likvidátorem, přičemž případná nemožnost podat ještě správnou žádost je v rozporu se zásadou efektivity, musí mít tito zaměstnanci skutečně možnost uplatnit v plném rozsahu nárok na úhradu jejich nesplacených mzdových pohledávek v mezích stanovených v článku 3 a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94, a případně ve vnitrostátním právu.
Ve věcech v původních řízeních by tudíž vymáhání již vyplacené částky navýšené o úroky a penále mělo nutně za následek zásah do práv, která mohou dotyční zaměstnanci vyvozovat z článků 3 a 4 směrnice 2008/94, tím, že by v konečném důsledku byla celková částka, která jim náleží z titulu jejich nesplacených mzdových pohledávek, snížena pod minimální hranice stanovené v těchto článcích.
S ohledem na výše uvedené je třeba na třetí a pátou otázku odpovědět, že směrnice 2008/94, ve světle zásad rovnocennosti a efektivity, musí být vykládána v tom smyslu, že brání použití daňové právní úpravy členského státu za tím účelem, aby byly od zaměstnanců spolu s úroky a penále vymáhány částky, které jim záruční instituce neoprávněně vyplatila z titulu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců za období, jež nespadají do referenčního období stanoveného vnitrostátní právní úpravou tohoto státu a která jsou uvedena v první a druhé otázce nebo o které bylo požádáno po uplynutí obecné promlčecí lhůty, v případě, kdy:
–
podmínky vymáhání stanovené touto vnitrostátní právní úpravou jsou pro zaměstnance méně příznivé než podmínky vymáhání dávek splatných na základě vnitrostátních ustanovení spadajících do oblasti práva na sociální ochranu nebo
–
použití dotčené vnitrostátní právní úpravy dotyčným zaměstnancům znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje žádat od záruční instituce vyplacení částek dlužných z titulu nesplacených mzdových pohledávek nebo zaplacení úroků a penále, které jsou stanoveny v uvedené právní úpravě, ovlivňuje ochranu poskytnutou zaměstnancům jak směrnicí 2008/94, tak vnitrostátními ustanoveními, která tuto směrnici provádějí, a to zejména narušením minimální úrovně ochrany stanovené v souladu s čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 1 odst. 1 a čl. 2 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví, že datem rozhodným pro stanovení lhůty, za niž musí záruční instituce uhradit nesplacené mzdové pohledávky zaměstnanců, je datum zahájení kolektivního úpadkového řízení vůči zaměstnavateli těchto zaměstnanců.

2)
Článek 3 druhý pododstavec a čl. 4 odst. 2 směrnice 2008/94
musí být vykládány v tom smyslu, že
nebrání vnitrostátní právní úpravě, která úhradu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců záruční institucí omezuje na období tří měsíců spadající do referenčního období, které zahrnuje tři měsíce, jež bezprostředně předcházejí datu zahájení kolektivního úpadkového řízení vůči zaměstnavateli těchto zaměstnanců, a tři měsíce, které po tomto datu bezprostředně následují.

3)
Článek 12 písm. a) směrnice 2008/94
musí být vykládán v tom smyslu, že
pravidla přijatá členským státem, která stanoví, že jsou od zaměstnance vymáhány záruční institucí částky, jež mu byly po uplynutí obecné promlčecí lhůty vyplaceny z titulu nesplacených mzdových pohledávek, nemohou při absenci jakéhokoli jednání nebo opomenutí ze strany dotyčného zaměstnance představovat nezbytná opatření, aby se zamezilo zneužívání, ve smyslu tohoto ustanovení.

4)
Směrnice 2008/94, ve světle zásad rovnocennosti a efektivity,
musí být vykládána v tom smyslu, že
brání použití daňové právní úpravy členského státu za tím účelem, aby byly od zaměstnanců spolu s úroky a penále vymáhány částky, které jim záruční instituce neoprávněně vyplatila z titulu nesplacených mzdových pohledávek zaměstnanců za období, jež nejsou zahrnuta do referenčního období stanoveného vnitrostátní právní úpravou tohoto státu a jsou uvedena v první a druhé otázce nebo o které bylo požádáno po uplynutí obecné promlčecí lhůty, v případě, kdy:
–
podmínky vymáhání stanovené touto vnitrostátní právní úpravou jsou pro zaměstnance méně příznivé než podmínky vymáhání dávek splatných na základě vnitrostátních ustanovení spadajících do oblasti práva na sociální ochranu nebo
–
použití dotčené vnitrostátní právní úpravy dotyčným zaměstnancům znemožňuje nebo nadměrně ztěžuje žádat od záruční instituce vyplacení částek dlužných z titulu nesplacených mzdových pohledávek nebo zaplacení úroků a penále, které jsou stanoveny v uvedené právní úpravě, ovlivňuje ochranu poskytnutou zaměstnancům jak směrnicí 2008/94, tak vnitrostátními ustanoveními, která tuto směrnici provádějí, a to zejména narušením minimální úrovně ochrany stanovené v souladu s čl. 4 odst. 2 uvedené směrnice.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: rumunština.