CELEX: 62017CJ0017
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam
Direktyva 2008/94/EB
8 straipsnis
Papildomos pensijų kaupimo sistemos
Teisių į senatvės išmokas apsauga
Garantuojamas minimalus apsaugos lygis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam (
OL L 283, 2008, p. 36
) 8 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Grenville Hampshire ir
Board of the Pension Protection Fund
(Pensijų apsaugos fondo valdyba, toliau – PPF valdyba) ginčą dėl teisių į jo senatvės išmokas apskaičiavimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2008/94 3 konstatuojamoji dalis suformuluota taip:
„Būtina apsaugoti darbuotojus jų darbdaviui tapus nemokiam ir suteikti darbuotojams minimalų apsaugos lygį, ypač siekiant garantuoti neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą, tuo pat metu atsižvelgiant į [Europos Sąjungos] subalansuotos ekonominės ir socialinės plėtros poreikį. Dėl to valstybės narės turėtų įsteigti instituciją, kuri garantuotų neįvykdytų reikalavimų sumokėjimą atitinkamiems darbuotojams.“
Remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi, ši direktyva taikoma su darbo sutartimis ar darbo santykiais susijusiems darbuotojų reikalavimams, pateiktiems minėtos direktyvos 2 straipsnio 1 dalyje apibrėžtiems nemokiems darbdaviams.
Minėtos direktyvos 8 straipsnyje nurodyta:
„Valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų ir asmenų, kurie iki darbdavio nemokumo pradžios nebedirbo darbdavio įmonėje arba versle, interesai, susiję su jų neatidėliotina teise arba būsima teise gauti senatvės išmokas, įskaitant maitintojo netekimo išmokas, mokėtinas pagal papildomas bendrovės arba kelių bendrovių pensijų kaupimo sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms.“
Direktyvos 2008/94 12 straipsnio a punkte numatyta, kad ši direktyva nepažeidžia valstybių narių teisės imtis būtinų priemonių piktnaudžiavimams išvengti.
Jungtinės Karalystės teisė
Kiek tai susiję su darbuotojų teisių į senatvės išmokas apsauga, pažymėtina, kad Direktyva 2008/94 į Jungtinės Karalystės teisę iš esmės buvo perkelta
Pensions Act 2004
(2004 m. Pensijų įstatymas, toliau – 2004 m. įstatymas).
Šiuo įstatymu buvo įsteigtas įstatyminis pensijų garantijų fondas, kuris vadinamas
Pension Protection Fund
(toliau – PPF) ir kurį valdo PPF valdyba. Darbdaviui tapus nemokiam, PPF tam tikromis sąlygomis perima atsakomybę už darbuotojų reikalavimus, kylančius iš bendrovės papildomos pensijų kaupimo sistemos. PPF yra finansuojamas iš mokesčio, kurį moka visos bendrovės, turinčios patvirtintą papildomą pensijų kaupimo sistemą.
Remiantis 2004 m. įstatymu, bankrutavus darbdaviui, kuris taiko reikalavimus atitinkančią apibrėžtų išmokų pensijų kaupimo sistemą, PPF valdyba perima atsakomybę už tokią sistemą, jeigu tenkinamos tam tikros sąlygos.
Be kitų sąlygų, taikoma 2004 m. įstatymo 127 straipsnio 2 dalies a punkte numatyta sąlyga, kad „sistemos turto vertė atitinkamu momentu turi būti mažesnė už apsaugotų įsipareigojimų sumą“.
2004 m. įstatymo 131 straipsnyje apibrėžtais apsaugotais įsipareigojimais laikomi ne visų darbuotojų visi reikalavimai, kylantys iš bendrovės papildomos pensijų kaupimo sistemos, o tik išlaidos, reikalingos užtikrinti reikalavimams dėl kompensacijų, kurios būtų mokamos, jeigu, vadovaujantis pensijų kompensavimo nuostatomis, PPF valdyba prisiimtų atsakomybę už sistemą (toliau – PPF kompensacijos).
Darbuotojų, kurie tuo metu, kai jų darbdavys tapo nemokus, jau buvo sulaukę savo pensijos sistemos nustatyto įprasto pensinio amžiaus, reikalavimai pagal 2004 m. įstatymą, konkrečiai – jo 162 straipsnį, nemažinami. Tačiau darbuotojai, kurie tuo metu, kai jų darbdavys tapo nemokus, įprasto pensinio amžiaus dar nebuvo sulaukę, turi teisę tik į 90 % įgytų teisių gauti pensiją vertės. Be to, jų reikalavimams pagal 2004 m. įstatymo 7 priedėlio 26 punktą taikoma ir viršutinė riba.
Viršutinę kompensacijos ribą, taikomą tam tikros amžiaus grupės darbuotojams, nustato PPF. PPF valdyba skelbia aktuarinius koeficientus, mažinančius viršutinę ribą, taikomą dalyviams, kuriems kompensacija išmokama nesulaukus 65 metų. Pagal 2004 m. įstatymo 7 priedėlio 26 punkto 7 dalį didžiausia kompensacijos suma yra ne pati viršutinė riba, o 90 % viršutinės ribos dydžio.
Be to, 2004 m. įstatymo 7 priedėlio 28 punkte nustatyta, kad maksimalios ribos koreguojamos atsižvelgiant į infliaciją, tačiau ne daugiau kaip 2,5 % per metus. Remiantis šia nuostata, maksimalios ribos patikslinimas netaikomas tokioms kompensacijoms, kurios gaunamos remiantis darbo santykiais, turėtais iki 1997 m. balandžio 6 d.
Nemokumo pagal 2004 m. įstatymą atveju, remiantis jo 132 straipsniu prasideda vertinimo laikotarpis, per kurį įvertinamas sistemos finansavimo lygis siekiant nustatyti, ar vadovaujantis 127 straipsnio 2 dalimi PPF turi prisiimti atsakomybę už šią sistemą (toliau – vertinimo laikotarpis). 2004 m. įstatymo 138 straipsnyje nustatytas reikalavimas, kad vertinimo laikotarpiu dalyviams mokėtinos išmokos turi būti sumažintos iki kompensacijos, mokamos PPF prisiėmus atsakomybę už sistemą, dydžio.
Pagal 2004 m. įstatymo 143 ir 144 straipsnius vertinimo laikotarpiu atliekamas saugomų įsipareigojimų ir sistemos turto vertinimas tampa privalomas, kai PPF valdyba jį patvirtina, jeigu nėra apskundžiamas; šis vertinimas yra lemiamas nustatant, ar tenkinama minėto įstatymo 127 straipsnio 2 dalies a punkto sąlyga dėl atsakomybės perdavimo PPF.
Remiantis 2004 m. įstatymo 154 straipsniu, jeigu nustatoma, kad nemokumo pripažinimo dieną sistemos turto pakanka saugomų įsipareigojimų sąnaudoms padengti, sistema neperduodama PPF ir ją likviduoja jos patikėtiniai. Tokiu atveju atitinkama papildoma pensijų kaupimo sistema turi iš likusių lėšų išmokėti darbuotojams tokio paties dydžio kaip PPF kompensacija senatvės išmokas. Remiantis 2004 m. įstatymo 154 straipsnio 7 dalimi, bendrovės papildoma pensijų kaupimo sistema tvarkoma pagal PPF nurodymus.
Jeigu nustatoma, kad sistemos turto nepakanka apsaugotiems įsipareigojimams padengti, PPF valdyba prisiima atsakomybę už sistemą. Be to, 2004 m. įstatymo 161 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Kai [PPF] valdyba prisiima atsakomybę už sistemą, tai reiškia, kad:
a)
sistemos turtas, teisės ir įsipareigojimai perduodami [PPF] valdybai be papildomų garantijų nuo tada, kai patikėtiniai arba valdytojai gauna pranešimą apie perdavimą;
b)
nuo to momento sistemos patikėtiniai arba valdytojai atleidžiami nuo jų įsipareigojimų dėl pensijų;
c)
nuo to momento [PPF] valdyba turi užtikrinti, kad kompensacija bus (ir yra) mokama vadovaujantis pensijų kompensavimo nuostatomis, ir atitinkamai laikoma, kad iškart po šio momento sistema yra likviduota.“
Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Order 2006
(2006 m. Pensijų apsaugos fondo nutartis (viršutinė pensijos kompensacijos riba)) nuo 2006 m. balandžio 1 d. numatyta viršutinė vyresnio kaip 65 metų asmens kompensacijos riba buvo 28944,45 svarų sterlingų (GBP).
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Nuo 1971 m. iki 1998 m. G. Hampshire dirbo
Turner & Newall plc
(toliau – T&N). Visą šį laikotarpį jis dalyvavo T&N papildomoje pensijų kaupimo sistemoje (toliau – T&N sistema).
Po 1998 m. įvykusio atleidimo iš darbo po to, kai
Federal-Mogul Corporation of America
perėmė T&N, G. Hampshire, sulaukęs 51 m., išėjo į išankstinę pensiją, o tuo metu darbuotojų pensinis amžius pagal T&N sistemą buvo 62 metai. T&N sistemos patikėtiniai jam pranešė, kad jo pensija bus 48781,80 GBP per metus prieš atskaitant mokesčius ir kasmet padidinama bent 3 %.
2001 m.
Federal-Mogul Corporation of America
pateikus JAV prašymą dėl apsaugos nemokumo atveju, 2006 m. liepos 10 d. PPF Jungtinėje Karalystėje pradėjo apsaugotų įsipareigojimų ir T&N sistemos turto vertinimo procesą. Tuo metu G. Hampshire buvo 58 m. amžiaus.
Atlikusi šį vertinimą, 2011 m. rugsėjo 19 d. PPF valdyba patvirtino vertinimą, pagal kurį 2006 m. liepos 10 d. T&N turtas viršijo apsaugotus įsipareigojimus ir buvo pakankamai lėšų siekiant užtikrinti tokio paties dydžio kaip PPF kompensacija senatvės išmokų mokėjimą (toliau – 2011 m. rugsėjo 19 d. sprendimas). Taigi, PPF valdyba neprisiėmė atsakomybės už šią sistemą.
Nustatyta G. Hampshire priklausanti pensija prieš mokesčius, atėmus vienkartinę 89965 GBP sumą, kuri buvo išmokėta 1998 m. išleidus jį į pensiją, sudarė 19819 GBP bruto per metus, nes 2006 m. liepos 10 d. jis dar nebuvo sulaukęs įprasto T&N pensijų sistemoje taikomo pensinio amžiaus, todėl jam buvo taikoma viršutinę ribą nustatanti taisyklė, numatyta 2004 m. įstatymo 7 priedėlio 26 punkte.
Taigi, G. Hampshire priklausanti suma sumažėjo maždaug 67 %, palyginti su metine 60240 GBP suma, kuri jam priklausytų, jeigu jo darbdavė nebūtų tapusi nemoki.
Be to, kadangi didžioji laikotarpio, kuriuo G. Hampshire dirbo, dalis buvo iki 1997 m. balandžio 6 d., jis taip pat prarado didelę dalį savo teisių, susijusių su kasmetiniu pensijos padidinimu. Jo paties skaičiavimais, jis gauna maždaug 25 % įgytos pensijos, kuri jam priklauso dėl darbo bendrovėje T&N.
G. Hampshire ir dar 15 buvusių T&N darbuotojų, kurių pensijos buvo panašiai sumažintos, kreipėsi į
Pension Protection Fund Ombudsman
(Pensijų apsaugos fondo ombudsmenas, Jungtinė Karalystė), ginčydami T&N sistemos vertinimą, kurį PPF valdyba patvirtino savo 2011 m. rugsėjo 19 d. sprendime.
2014 m. vasario 19 d. atmetus šį prašymą, G. Hampshire pareiškė ieškinį
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division
(Aukštasis teisingumo teismas (Anglija ir Velsas), Kanclerio skyrius, Jungtinė Karalystė).
2014 m. gruodžio 23 d. sprendimu tas teismas atmetė G. Hampshire ieškinį. Pastarasis pateikė apeliacinį skundą
Court of Appeal (England & Wales), (Civil Division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius, Jungtinė Karalystė).
G. Hampshire iš esmės teigė, kad 2004 m. įstatymo nuostatos, kuriomis buvo pagrįstas 2011 m. rugsėjo 19 d. sprendimas, neatitinka Direktyvos 2008/94 8 straipsnio, kaip jį išaiškino Teisingumo Teismas, nes dėl šių nuostatų kai kurie darbuotojai gauna mažiau nei 50 % savo įgytų teisių į senatvės išmokas vertės.
PPF tvirtino, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją, susijusią su šios direktyvos 8 straipsniu, reikalaujama, kad apsaugos sistemos vidutiniškai užtikrintų mažiausiai 50 % įgytų teisių į senatvės išmokas vertės siekiančią kompensaciją visiems bendrovės papildomoje pensijų kaupimo sistemoje dalyvaujantiems darbuotojams. Tačiau nereikalaujama, kad kiekvienas darbuotojas, vertinamas atskirai, gautų kompensaciją, lygią bent 50 % jo įgytų teisių vertės.
Šiomis aplinkybėmis C
ourt of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
(Apeliacinis teismas (Anglija ir Velsas), Civilinių bylų skyrius) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal [1980 m. spalio 20 d. Tarybos] direktyvos 80/987/EEB [dėl valstybių narių įstatymų, susijusių su darbuotojų apsauga jų darbdaviui tapus nemokiam, suderinimo (
OL L 283, 1980, p. 23
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 217)] 8 straipsnį (dabar – Direktyvos [2008/94] 8 straipsnis) valstybės narės turi užtikrinti, kad bankrutavus darbdaviui kiekvienas darbuotojas gautų ne mažiau kaip 50 % įgytos teisės gauti senatvės išmokas vertės (išskyrus tik piktnaudžiavimo atvejus, kuriems taikomas šios direktyvos 10 straipsnio a punktas)?
2.
Alternatyviai, atsižvelgiant į nacionalinių teismų nustatytas faktines bylos aplinkybes, ar pagal Direktyvos [80/987] 8 straipsnį valstybei narei pakanka turėti apsaugos sistemą, pagal kurią darbuotojai paprastai gautų daugiau nei 50 % įgytos teisės gauti senatvės išmokas vertės, tačiau kai kurie darbuotojai gautų mažiau nei 50 % [šios vertės] dėl:
a)
darbuotojams mokamos kompensacijos dydžio viršutinės finansinės ribos (visų pirma darbuotojams, kurie darbdavio bankroto momentu nėra sulaukę jų pensijų sistemai įprasto pensinio amžiaus); ir ( arba)
b)
taisyklių, ribojančių kasmetinį darbuotojams mokamos kompensacijos didinimą arba kasmetinį jų teisės įvertinimą iš naujo iki pensinio amžiaus?
3.
Ar Direktyvos [80/987] 8 straipsnis šios bylos aplinkybėmis veikia tiesiogiai?“
Dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą priimtinumo
Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą nepriimtinas, nes pateikti klausimai yra hipotetinio pobūdžio. Iš tiesų, net jeigu T&N sistemos įsipareigojimai būtų vertinami neatsižvelgiant į didžiausią ribą, numatytą nacionalinės teisės aktuose, šios sistemos turtas viršytų saugomus įsipareigojimus, todėl ši sistema nebūtų perimta PPF ir ją toliau valdytų jos patikėtiniai. Taigi, kadangi Direktyvos 2008/94 8 straipsnis esą negali būti tiesiogiai taikomas horizontaliai, G. Hampshire gali pasinaudoti teisėmis tik reikalaudamas kompensacijos iš valstybės, o tai nėra ieškinio pagrindinėje byloje dalykas.
Šiuo klausimu primintina, kad, vykstant SESV 267 straipsnyje numatytam Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimui, tik bylą nagrinėjantis nacionalinis teismas, atsakingas už sprendimo priėmimą, atsižvelgdamas į konkrečios bylos aplinkybes, turi įvertinti, ar reikia pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir kokia Teisingumo Teismui pateikiamų klausimų svarba. Todėl iš principo Teisingumo Teismas turi priimti sprendimą tuo atveju, kai pateikiami klausimai susiję su Sąjungos teisės išaiškinimu (2018 m. sausio 23 d. Sprendimo F. Hoffmann-La Roche ir kt.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Remiantis tuo, darytina išvada, kad nacionalinio teismo pateiktiems klausimams dėl Sąjungos teisės aiškinimo, atsižvelgiant į jo paties nurodytas faktines aplinkybes ir teisinius pagrindus, kurių tikslumo Teisingumo Teismas neprivalo tikrinti, taikoma svarbos prezumpcija. Teisingumo Teismas gali atsisakyti priimti sprendimą dėl nacionalinio teismo pateikto prašymo tik jeigu akivaizdu, kad prašymas išaiškinti Sąjungos teisę visiškai nesusijęs su pagrindinės bylos faktais ar dalyku, kai problema hipotetinė arba kai Teisingumo Teismui nežinomos faktinės aplinkybės ar teisiniai pagrindai, būtini, kad jis galėtų naudingai atsakyti į jam pateiktus klausimus (2018 m. sausio 23 d. Sprendimo F. Hoffmann-La Roche ir kt.,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šioje byloje nėra akivaizdu, kad prašomas Sąjungos teisės aiškinimas nesusijęs su pagrindinės bylos dalyku. Iš tiesų šie klausimai dėl Direktyvos 2008/94 8 straipsnio išaiškinimo kilo nagrinėjant ginčą dėl 2004 m. įstatyme numatytų taisyklių, susijusių su saugomų įsipareigojimų apskaičiavimu, atitikties minėtos nuostatos reikalavimams. Kadangi Teisingumo Teismo pateiktas šios nuostatos aiškinimas gali nulemti tai, kad PPF turės atlikti naują saugomų įsipareigojimų ir kartu G. Hampshire teisių į pensiją vertinimą, ginčo pagrindinėje byloje dalyko ir minėtų prejudicinių klausimų ryšys yra pakankamas.
Be to, klausimas, ar Direktyvos 2008/94 8 straipsnis pagrindinės bylos aplinkybėmis veikia tiesiogiai, taip pat yra reikšmingas, nes, siekdamas išspręsti nagrinėjamą bylą, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi nuspręsti, ar G. Hampshire gali remtis minėtu 8 straipsniu prieš PPF valdybą.
Tokiomis aplinkybėmis prejudiciniai klausimai yra priimtini.
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo ir antrojo klausimų
Pirmuoju ir antruoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/94 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas atskiras darbuotojas, jo darbdaviui tapus nemokiam, turi teisę gauti kompensaciją, siekiančią mažiausiai 50 % visos teisių gauti senatvės išmokas, įgytų pagal bendrovės papildomą pensijų kaupimo sistemą, vertės, ar užtenka, kad didžioji dauguma darbuotojų gautų šią kompensaciją, o dalis darbuotojų, remiantis kai kuriais nacionalinės teisės nustatytais apribojimais, gautų mažesnę nei 50 % įgytų teisių vertės kompensaciją.
Remiantis Direktyvos 2008/94 8 straipsnio tekstu, valstybės narės imasi priemonių, būtinų užtikrinti, kad būtų apsaugoti darbuotojų ir asmenų, kurie iki darbdavio nemokumo pradžios nebedirbo darbdavio įmonėje arba versle, interesai, susiję su jų įgytomis teisėmis arba būsimomis teisėmis gauti senatvės išmokas, mokėtinas pagal bendrovės arba kelių bendrovių papildomas pensijų kaupimo sistemas, nepriklausančias įstatymų numatytoms valstybinėms socialinės apsaugos sistemoms.
Šiuo atžvilgiu valstybės narės turi plačią diskreciją tiek dėl pačios apsaugos būdo, tiek dėl jos lygio nustatymo, o tai reiškia, kad jos neturi pareigos garantuoti visas nagrinėjamas teises (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
ir
–
punktus; 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimo Hogan ir kt.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
punktą ir 2016 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
punktą).
Taigi pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį, įgyvendinant teisėtus ekonominius ir socialinius tikslus, ypač vadovaujantis proporcingumo principu, valstybėms narėms nedraudžiama sumažinti darbuotojų įgytų teisių darbdavio nemokumo atveju.
Vis dėlto, kiek tai susiję su Direktyvos 80/987 8 straipsniu (dabar – Direktyvos 2008/94 8 straipsnis), Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinės teisės nuostatos, pagal kurias tam tikrais atvejais būtų užtikrinama mažiau nei pusė priklausančių teisių į išmokas, negali būti laikomos atitinkančiomis šiame straipsnyje vartojamą sąvoką „apsaugoti“ (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
punktą).
Reikėtų pažymėti, kad byla, kurioje priimtas minėtas sprendimas, buvo susijusi su dviejų buvusių darbuotojų teisėmis į išmokas, kuomet abu gavo tik atitinkamai 20 % ir 49 % jiems priklausančių senatvės išmokų (2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
punktas).
Teisingumo Teismas patvirtino šį aiškinimą 2013 m. balandžio 25 d. Sprendime Hogan ir kt. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), priimtame byloje, kurioje buvo nagrinėjamos dešimties buvusių darbuotojų, kurių vardai nurodyti sprendime ir kurie dalyvavo vienoje iš jų darbdavio įsteigtų papildomų apibrėžtų išmokų pensijų sistemų, individualiai įgytos teisės į senatvės išmokas. Nurodęs 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
)
punktą, Teisingumo Teismas nusprendė, jog tam, kad Direktyvos 2008/94 8 straipsnis būtų tinkamai perkeltas į nacionalinę teisę, būtina, kad darbuotojas darbdavio nemokumo atveju gautų mažiausiai pusę senatvės išmokų, kurias lemia jo įgytos teisės į pensiją ir dėl kurių jis mokėjo įmokas pagal bendrovės papildomą pensijų kaupimo sistemą (šiuo klausimu žr. 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimo Hogan ir kt.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
ir
punktus).
Remiantis šia Teisingumo Teismo jurisprudencija, kuri pastarąjį kartą buvo patvirtinta 2016 m. lapkričio 24 d. Sprendime Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
punktas), Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje įtvirtintas apsaugos lygis yra minimali kiekvieno atskiro darbuotojo garantija.
Iš tiesų būtų labai pakenkta šios direktyvos tikslui, kuriuo siekiama užtikrinti minimalų darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam lygį, jeigu, darbuotojui nepiktnaudžiaujant teise, kaip tai suprantama pagal minėtos direktyvos 12 straipsnį, valstybės narės galėtų įvykdyti pagal šios direktyvos 8 straipsnį joms tenkančius įsipareigojimus, nesuteikdamos kiekvienam darbuotojui atskirai tokios minimalios apsaugos.
Taigi, priešingai, negu tvirtina Jungtinės Karalystės vyriausybė šioje byloje, Teisingumo Teismo išaiškinimas dėl apsaugos, numatytos Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje, lygio ir būdo, taip pat tokios apsaugos individualių gavėjų neapsiriboja konkrečiais atvejais, dėl kurių buvo priimti 2007 m. sausio 25 d. Sprendimas Robins ir kt. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
), 2013 m. balandžio 25 d. Sprendimas Hogan ir kt. (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
) ir 2016 m. lapkričio 24 d. Sprendimas Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
), bet yra bendro pobūdžio.
Taigi negalima teigti, kad šis išaiškinimas taikomas tik tam tikriems nemokiems darbdaviams, priklausantiems konkretiems sektoriams, ar tik tam tikriems darbuotojams dėl jiems taikomų specifinių ekonominių ir socialinių aplinkybių.
Vadinasi, pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį valstybės narės privalo be išimčių garantuoti kiekvienam darbuotojui teisę, jo darbdaviui tapus nemokiam, gauti kompensaciją, siekiančią mažiausiai 50 % visos teisių, įgytų pagal papildomą bendrovės pensijų kaupimo sistemą, vertės, tačiau negalima atmesti galimybės, kad, esant kitoms aplinkybėms, patirti nuostoliai, net jeigu jų procentinis dydis būtų mažesnis, taip pat galėtų būti laikomi akivaizdžiai neproporcingais, atsižvelgiant į minėtoje nuostatoje nustatytą įpareigojimą saugoti darbuotojų interesus (šiuo klausimu žr. 2016 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
,
punktą).
Be to, kaip savo išvados 48–53 punktuose iš esmės pabrėžė generalinė advokatė, tam, kad darbdavio nemokumo atveju būtų užtikrintas minimalios darbuotojų apsaugos, nustatytos Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje, kuriame reikalaujama, kad ši apsauga būtų suteikta per visą pensinį laikotarpį, veiksmingumas, kompensacija, siekianti mažiausiai 50 % visos įgytų teisių vertės, turi būti apskaičiuojama atsižvelgiant į numatomą pensijos išmokų svyravimą per visą pensinį laikotarpį, kad, praėjus tam tikram laikui, garantuojama suma netaptų mažesnė nei 50 % įgytos pradinės vienų metų pensijos vertės.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį ir antrąjį klausimus reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/94 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas atskiras darbuotojas, jo darbdaviui tapus nemokiam, turi teisę į senatvės išmokas, kurių dydis siektų bent 50 % jo teisių, įgytų pagal papildomą bendrovės pensijų kaupimo sistemą, vertės.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/94 8 straipsnis veikia tiesiogiai.
Remiantis Teisingumo Teismo jurisprudencija, privatūs asmenys gali remtis besąlyginėmis ir pakankamai tiksliomis direktyvos nuostatomis prieš valstybę narę ir visas valdžios įstaigas, taip pat prieš organizacijas ar subjektus, kurie yra pavaldūs valstybei arba jos kontroliuojami, arba turi specialių įgaliojimų, kurie viršija suteikiamus pagal privačių asmenų tarpusavio santykiams taikomas teisės normas (šiuo klausimu žr. 2017 m. spalio 10 d. Sprendimo Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Valstybei taip pat gali būti prilyginamos organizacijos arba subjektai, kuriuos institucija įpareigojo vykdyti su viešuoju interesu susijusį uždavinį ir kuriems šiuo tikslu buvo suteikti specialūs įgaliojimai (2017 m. spalio 10 d. Sprendimo Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
,
punktas).
Taigi šiuo atveju reikia išnagrinėti, ar Direktyvos 2008/94 8 straipsnis yra besąlygiškas ir pakankamai tikslus. Šis vertinimas turi apimti tris aspektus, t. y. reikia nustatyti asmenis, kuriems taikoma šioje nuostatoje numatyta apsauga, šios apsaugos turinį ir asmenį, kuris privalo suteikti tokią apsaugą (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Francovich ir kt.,
C‑6/90 ir C‑9/90
,
EU:C:1991:428
,
punktą).
Dėl asmenų, kuriems taikoma Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje numatyta apsauga, pažymėtina, kad iš šio straipsnio teksto aiškiai matyti, kad šia direktyva siekiama apsaugoti darbuotojus jų darbdavio nemokumo atveju. Taigi, šis straipsnis, kiek tai susiję su asmenų, kuriems taikoma apsauga, nustatymu, atitinka tikslumą ir besąlygiškumą, kurių reikia tam, kad direktyvos nuostata galėtų būti taikoma tiesiogiai.
Dėl Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje numatytos apsaugos turinio pakanka priminti, kad 2007 m. sausio 25 d. Sprendime Robins ir kt. (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
) Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal šį 8 straipsnį reikalaujama, kad darbuotojas darbdavio nemokumo atveju gautų mažiausiai pusę senatvės išmokų, kurias lemia įgytos teisės į pensiją, dėl kurių jis mokėjo įmokas pagal papildomą bendrovės pensijų kaupimo sistemą (2013 m. balandžio 25 d. Sprendimo Hogan ir kt.,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
,
punktas).
Šis minėtos nuostatos aiškinimas paaiškina ir patikslina jos reikšmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo momento (šiuo klausimu žr. 2016 m. balandžio 19 d. Sprendimo DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
punktą ir 2017 m. lapkričio 22 d. Sprendimo Cussens ir kt.,
C‑251/16
,
EU:C:2017:881
,
punktą).
Taigi, Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje nustatytas aiškus ir tikslus valstybėms narėms tenkantis įsipareigojimas, kuriuo taip pat suteikiama teisių privatiems asmenims. Reikia pridurti, kad šiam įsipareigojimui netaikoma jokia ypatinga sąlyga.
Kiek tai susiję su asmeniu, privalančiu teikti Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje numatytą apsaugą, reikia priminti, kad valstybės narės turi plačią diskreciją dėl šios apsaugos sistemos mechanizmo nustatymo, todėl jos, be kita ko, gali numatyti valstybės institucijų vykdomą finansavimą, darbdaviams tenkančią draudimo pareigą arba garantijų institucijos įsteigimą (šiuo klausimu žr. 2007 m. sausio 25 d. Sprendimo Robins ir kt.,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
,
ir
punktus).
Vis dėlto, kaip savo išvados 79 punkte pažymėjo generalinė advokatė, kai minėtąja diskrecija yra iki galo pasinaudojama, ji nebegali privačiam asmeniui daryti kliūčių remtis minimalia apsauga, į kurią jis turi teisę pagal Direktyvos 2008/94 8 straipsnį.
Šiuo klausimu, kaip matyti iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos, nacionalinis įstatymų leidėjas, priimdamas 2004 m. įstatymą, nusprendė, kad, kai darbdavys, taikantis apibrėžtų išmokų pensijų sistemą, tampa nemokus, reikia išnagrinėti šios sistemos finansavimo lygį, t. y. įvertinti sistemos saugomus įsipareigojimus ir jos turtą. Remiantis šiuo įstatymu, jei šis vertinimas, po to, kai jį patvirtina PPF valdyba, parodo, kad sistemos turto pakaktų saugomiems įsipareigojimams padengti, šią sistemą, nors ir pavaldžią PPF valdybos instrukcijoms, ir toliau valdo jos patikėtiniai. Tačiau tais atvejais, kai paaiškėja, kad sistemos turto nepakanka, 2004 m. įstatyme numatyta, kad PPF valdyba perima atsakomybę už šią sistemą, o tai reiškia, kad sistemos patikėtiniai atleidžiami nuo su pensijomis susijusių įsipareigojimų ir PPF valdyba turi užtikrinti kompensacijų mokėjimą.
Taigi, 2004 m. įstatymas aiškiai nustato už bendrovių papildomų pensijų kaupimo sistemų turto ir saugomų įsipareigojimų balanso įvertinimą atsakingą asmenį, taip pat pareigą užtikrinti minimalią apsaugą, numatytą Direktyvos 2008/94 8 straipsnyje.
Taigi, valstybėms narėms nustatyta pareiga saugoti darbuotojų interesus, kiek tai susiję su jų teisėmis į senatvės išmokas pagal papildomą bendrovių pensijų kaupimo sistemą, Jungtinėje Karalystėje tenka PPF.
Kalbant apie tai, ar PPF yra valstybei priklausantis subjektas ir ar gali būti tokiam prilyginamas, kaip tai suprantama pagal šio sprendimo 54 ir 55 punktuose nurodytą jurisprudenciją, reikia pažymėti, kad PPF yra įgaliotas teikti viešojo intereso paslaugą ir jam tuo tikslu yra suteikti nepaprastai dideli įgaliojimai, nes jis gauna bendrovių papildomų pensijų kaupimo sistemų įmokas ir turi teisę duoti būtinus nurodymus jų likvidavimo atvejais. Be to, patvirtindama bendrovių papildomų pensijų kaupimo sistemų saugomų įsipareigojimų įvertinimą PPF valdyba nustato, koks apsaugos lygis, kiek tai susiję su įgytomis teisėmis į senatvės išmokas, bus taikomas kiekvienam darbuotojui, tiek PPF perėmus atsakomybę už sistemą, tiek likvidavus ją be PPF įsikišimo.
Taigi sąlygos tam, kad darbuotojas, esant tokiai situacijai, kaip G. Hampshire atveju, galėtų remtis prieš PPF valdybą Direktyvos 2008/94 8 straipsniu, yra įvykdytos.
Kalbant apie Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentą, kad Direktyvos 2008/94 8 straipsniu negali būti remiamasi ginče su T&N sistemos patikėtiniais, nes jie yra privatūs asmenys, o sistemos turtas padengia šios sistemos saugomus įsipareigojimus, todėl ši sistema mokės G. Hampshire jo senatvės išmokas, reikia konstatuoti, pirma, kad pagrindinės bylos šalys yra G. Hampshire ir PPF valdyba bei
Secretary of State for Work and Pensions
(Darbo ir pensijų ministras, Jungtinė Karalystė). Nei T&N sistema, nei jos patikėtiniai nėra pagrindinės bylos šalys.
Antra, remiantis prašymu priimti prejudicinį sprendimą, pagrindinė byla susijusi ne su tuo, ar G. Hampshire gali tiesiogiai reikalauti, kad T&N sistema arba jos patikėtiniai sumokėtų kompensaciją, kurios suma sudarytų bent 50 % jo įgytų teisių į pensiją šioje sistemoje, bet su sprendimo, kuriuo PPF valdyba patvirtino šios sistemos saugomus įsipareigojimus, teisėtumu. Kaip savo išvados 89, 91 ir 92 punktuose pažymėjo generalinė advokatė, šiame ginče siekiama nustatyti, ar, remiantis Direktyvos 2008/94 8 straipsniu, galima priversti PPF valdybą atlikti naują saugomų įsipareigojimų įvertinimą. Taigi, įtaka, kurią naujas PPF kompensacijos perskaičiavimas galėtų daryti T&N sistemai, yra tik neigiamas poveikis trečiojo asmens teisėms ir nepateisina atsisakymo pripažinti šios nuostatos tiesioginio veikimo prieš subjektą, kuris turi būti laikomas veikiančiu valstybės vardu (šiuo klausimu žr. 2015 m. spalio 6 d. Sprendimo T‑Mobile Czech Republic ir Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, Direktyvos 2008/94 8 straipsnis veikia tiesiogiai, todėl darbuotojas, norėdamas ginčyti tokios įstaigos, kaip PPF valdyba, sprendimą, gali juo remtis nacionaliniame teisme.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2008 m. spalio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/94/EB dėl darbuotojų apsaugos jų darbdaviui tapus nemokiam 8 straipsnis turi būti aiškinamas taip, kad kiekvienas atskiras darbuotojas, jo darbdaviui tapus nemokiam, turi teisę į senatvės išmokas, kurių dydis siektų bent 50 % jo teisių, įgytų pagal papildomą bendrovės pensijų kaupimo sistemą, vertės.

2.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip pagrindinėje byloje, Direktyvos 2008/94 8 straipsnis veikia tiesiogiai, todėl darbuotojas, norėdamas ginčyti tokios įstaigos, kaip
the
Board of the Pension Protection Fund
(Pensijų apsaugos fondo valdyba, Jungtinė Karalystė), sprendimą, gali juo remtis nacionaliniame teisme
.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.