CELEX: 62019TJ0609
Konkurence
Koncentrācija
Medicīnas instrumentu ražošanas nozare
Lēmums, ar kuru uzliek naudas sodu par koncentrācijas darījuma īstenošanu pirms tā paziņošanas un atļaušanas
Regulas (EK) Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts, 7. panta 1. punkts un 14. pants
Pagaidu darījums un galīgais darījums
Turējuma struktūra
Viena koncentrācija
Tiesības uz aizstāvību
Tiesiskā paļāvība
Tiesiskuma princips
Samērīgums
Naudas sodu apmērs
Atbildību mīkstinoši apstākļi

)
I.

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja
Canon Inc
. ir transnacionāls uzņēmums, kas specializējas attēlveidošanas un optisko iekārtu, tostarp kameru, videokameru, fotokopētāju, spiestuvju un datora printeru ražošanā. Kopš
Toshiba Medical Systems Corporation
(turpmāk tekstā – “
TMSC
”) iegādes prasītāja specializējas arī medicīnas iekārtu ražošanā.
Pirms prasītāja iegādājās
TMSC
, tas bija
Toshiba Corporation
(turpmāk tekstā – “
Toshiba
”) 100 % piederošs meitasuzņēmums, kas nodarbojās ar medicīnas iekārtu izstrādi, ražošanu, un pārdošanu, kā arī tehnisko pakalpojumu sniegšanu šajā jomā. Pēc šīs iegādes
TMSC
tika pārdēvēta par “
Canon Medical Systems Corporation
”.
A.

Prasītājas veiktā TMSC iegāde
2016. gada sākumā
Toshiba
saskārās ar būtiskām finanšu grūtībām. Konkrēti, ņemot vērā prognozētos darbības rezultātus,
Toshiba
uzskatīja – pastāv risks, ka tai būs pienākums paziņot akcionāriem par negatīviem 2015. finanšu gada (kas beidzas 2016. gada 31. martā) rezultātiem. Tā kā pēdējā laikā Japānā neviens valsts uzņēmums, kas apjoma ziņā identisks
Toshiba
, nebija ziņojis akcionāriem par negatīviem rezultātiem, bija grūti paredzēt šāda notikuma ietekmi uz
Toshiba
komercdarbības sniegumu, finanšu stāvokli un tirgus vērtību.
Tāpēc
Toshiba
sāka paātrinātu solīšanas procedūru
TMSC
pārdošanai.
Vispirms 2016. gada 19. februārī
Toshiba
piedāvāja pretendentiem darījuma struktūru, kas kvalificēta kā priekšlikums”80/20”.
Solīšanas procedūras laikā katrs pretendents iesniedza priekšlikumus, kuros tika ņemta vērā
Toshiba
finanšu situācija. Savā priekšlikumā prasītāja piedāvāja
Toshiba
jaunu darījumu struktūru. Jaunā struktūra paredzēja, ka vēlākais līdz 2016. gada 31. martam
Toshiba
pārskatos
TMSC
pārdošana tiek atzīta par kapitālieguldījumu , tomēr prasītāja formāli neiegūst kontroli pirms nepieciešamo atļauju saņemšanas no kompetentajām konkurences iestādēm.
Prasītājas piedāvātās jaunās darījumu struktūras dēļ saskaņā ar Amerikas Savienotajās Valstīs vispārpieņemtajiem grāmatvedības principiem
Toshiba
ieskatā
TMSC
vairs nebūtu viens no tās meitasuzņēmumiem (
United States GAAP
) (apstrīdētā lēmuma 13. apsvērums).
Toshiba
ieskatā pēc katra pretendenta priekšlikuma īstenošanas iespējamības un seku pārbaudes tā secināja, ka prasītājas priekšlikums ir viskonkurētspējīgākais un vienīgais, kurā pilnas pirkuma cenas pārskaitīšana nebija atkarīga no atļaujām, kas saistītas ar koncentrāciju kontroli (apstrīdētā lēmuma 14. apsvērums).
Par prasītājas veikto
TMSC
iegādi publiski tika paziņots 2016. gada 17. martā. Tajā pašā dienā prasītāja paziņoja, ka tā ar
Toshiba
ir noslēgusi nolīgumu par
TMSC
kapitāldaļu, kas iegūtas no
Toshiba
, nodošanu, un
Toshiba
un
TMSC
paziņoja, ka
Toshiba
ir piekritusi pārdot
TMSC
prasītājai un ka
TMSC
vairs nav
Toshiba
grupas meitasuzņēmums.
Pēc prasītājas priekšlikuma
TMSC
134980060 savu parasto akciju konvertēja un izveidoja jaunas akciju kategorijas, lai varētu īstenot darījuma struktūru.
2016. gada 15. martā
TMSC
statūti tika grozīti, lai tajos iekļautu jaunas akciju kategorijas un papildu akcijas.
Pirmkārt,
TMSC
izveidoja trīs akciju kategorijas:
–
A kategorijas akcijas (akcijas ar balsstiesībām),
–
B kategorijas akciju (akcija bez balsstiesībām) un
–
C kategorijas akcijas (akcijas ar balsstiesībām un atpirkšanas iespēju, ko var īstenot
TMSC
).
Otrkārt,
TMSC
visas savas parastās akcijas konvertēja C kategorijas akcijās un izveidoja akciju atpirkšanas iespējas visu C kategorijas akciju obligātai atpirkšanai.
Treškārt, 2016. gada 16. martā
TMSC
konvertēja C kategorijas akcijas un to vietā emitēja:
–
20 A kategorijas akcijas,
–
vienu B kategorijas akciju un
–
100 akciju [pirkuma] iespējas saistībā ar C kategorijas akcijām.
Prasītājas priekšlikums ietvēra divu posmu darījuma struktūru.
Pirmajā posmā – 2016. gada 17. martā – prasītāja un
Toshiba
noslēdza
Shares and Other Securities Transfer Agreement
, ar kuru prasītāja ieguva B kategorijas akciju bez balsstiesībām par 4930 jenām (aptuveni 40 EUR) un 100
TMSC
kategorijas akciju ar balsstiesībām [pirkuma] iespējas par 665497806400 jenām (aptuveni 5280000000 EUR), taču balsstiesības nevarēja tikt īstenotas, jo nebija iespējams izmantot tiesības balsot. Tajā pašā dienā vērtspapīrošanas uzņēmums
MS Holding
, kas 2016. gada 8. martā tika izveidots konkrētā darījuma mērķiem, un
Toshiba
noslēdza
Excluded share Transfert Agreement
, ar kuru
MS Holding
ieguva atlikušās 20
TMSC
A kategorijas akcijas ar balsstiesībām par 98600 jenām (aptuveni 800 EUR). Komisijas Lēmumā C(2019) 4559
final
(2019. gada 27. jūnijs) par naudas sodu uzlikšanu par to, ka nav paziņots par koncentrāciju, pārkāpjot Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu, un par koncentrācijas īstenošanu, pārkāpjot minētās regulas 7. panta 1. punktu (Lieta M.8179 –
Canon
/
Toshiba Medical Systems Corporation
, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) šos abus darījumus kopā dēvē par “pagaidu darījumu”.
Otrajā posmā – 2016. gada 19. decembrī – prasītāja pēc pēdējās attiecīgās koncentrācijas atļaujas saņemšanas izmantoja savas 100 C kategorijas akciju iespējas, lai iegādātos
TMSC
pamatā esošās akcijas ar balsstiesībām, savukārt
TMSC
no prasītājas iegādājās B kategorijas akciju bez balsstiesībām par 4930 jenām (aptuveni 40 EUR) un 20 atlikušās A kategorijas akcijas ar balsstiesībām no
MS Holding
par 36098600 jenām (aptuveni 300000 EUR). Šie abi darījumi apstrīdētajā lēmumā kopā tiek saukti par “galīgo darījumu”.
Visi šie darījumi kopumā apstrīdētajā lēmumā tiek apzīmēti ar terminu “koncentrācija”.
B.

Pirmspaziņošanas posms
2016. gada 11. martā prasītāja nosūtīja Eiropas Komisijai pieteikumu par darba grupas izveidošanu saistībā ar tās projektu par ekskluzīvas kontroles iegūšanu pār
TMSC
Padomes Regulas (EK) Nr. 139/2004 (2004. gada 20. janvāris) par kontroli pār uzņēmumu koncentrāciju (EK Apvienošanās regula) (
OV 2004, L 24, 1. lpp.
) 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
2016. gada 5. aprīļa e‑pasta vēstulē prasītāja nosūtīja Komisijai
CO
veidlapas daļu par paredzētā darījuma struktūru, kā arī īsu dažādo darījuma posmu izklāstu.
2016. gada 28. aprīlī prasītāja iesniedza Komisijai pirmo
CO
veidlapas projektu. 2016. gada 11. maijā Komisija prasītājai nosūtīja vairākus jautājumus par pirmo
CO
veidlapas projektu, trīs no kuriem attiecās uz darījumu struktūru, un uz tiem prasītāja atbildēja 2016. gada 27. maijā.
C.

Paziņojums un lēmums par koncentrācijas atļaušanu
2016. gada 12. augustā prasītāja saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 4. pantu paziņoja Komisijai par ekskluzīvas kontroles iegūšanu pār
TMSC
, iegūstot 100 % tās akciju saskaņā ar koncentrāciju kontroles parasto procedūru. Prasītāja precizēja, ka paziņojums ir jāsaprot kā tāds, kas aptver visu koncentrāciju, proti, pagaidu darījumu un galīgo darījumu.
Veicot koncentrācijas novērtējumu, Komisija izmeklēšanā nekonstatēja nekādas norādes, kas liecinātu par problēmām konkurences tiesību aspektā. Šī iemesla dēļ Komisija 2016. gada 19. septembrī pieņēma lēmumu par atļaujas piešķiršanu saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 6. panta 1. punkta b) apakšpunktu un Līguma par Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ) 57. pantu.
D.

Administratīvais process un apstrīdētais lēmums
2016. gada 18. martā, dažas dienas pēc prasītājas pieteikuma, lūdzot izveidot grupu saistībā ar tās projektu par ekskluzīvas kontroles iegūšanu pār
TMSC
, Komisijā vērsās anonīms sūdzības iesniedzējs.
2016. gada 11. maijā Komisija nosūtīja prasītājai informācijas pieprasījumu saistībā ar 2016. gada 28. aprīļa paziņošanas veidlapas pirmo projektu, atbildot uz kuru atbildot prasītāja sniedza savus apsvērumus.
2016. gada 29. jūlijā Komisija informēja prasītāju, ka tā sākusi izmeklēšanu, kuras rezultātā var tikt uzlikti naudas sodi atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktam šīs regulas 7. panta 1. punktā paredzētā apturēšanas pienākuma un šīs pašas regulas 4. panta 1. punktā paredzētā paziņošanas pienākuma iespējamo pārkāpumu dēļ.
2016. gada 5. septembrī Komisija saņēma papildu procesuālo dokumentu no prasītājas.
2016 gada 6. oktobrī notika Komisijas un prasītājas sanāksme.
Ar 2016. gada 7. oktobra lēmumu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 11. panta 3. punktu, Komisija lūdza prasītāju,
TMSC
un
Toshiba
iesniegt iekšējo informāciju un dokumentus. Prasītāja un
TMSC
uz to atbildēja 2016. gada 4. novembrī.
Toshiba
atbildes sniedza no 2016. gada 4. novembra līdz 1. decembrim.
2016. gada 5. novembrī prasītāja nosūtīja Komisijai vēstuli attiecībā uz saviem apsvērumiem par 2016. gada 6. oktobra sanāksmi un 2016. gada 7. oktobra lēmumu.
Pēc Komisijas e‑pasta vēstulēm
Toshiba
,
TMSC
un prasītāja iesniedza papildu dokumentus attiecīgi 2017. gada 15. februārī, 24. februārī un 15. martā.
2017. gada 6. jūlijā saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 18. pantu Komisija nosūtīja prasītājai paziņojumu par iebildumiem, kurā tā sākotnēji secināja, ka prasītāja tīši vai vismaz aiz neuzmanības ir pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, un kurā tā līdz ar to norāda, ka apsver naudas sodu uzlikšanu saskaņā ar minētās regulas 14. panta 2. punktu.
2018. gada 15. martā prasītāja iesniedza rakstveida apsvērumus un lūdza tikt uzklausīta.
2018. gada 3. maijā notika uzklausīšana, kurā prasītāja izklāstīja savus argumentus.
2018. gada 8. maijā Komisija nosūtīja prasītājai e‑pasta vēstuli, kurā bija ietverti jautājumi, uz kuriem prasītāja nebija varējusi atbildēt 2018. gada 3. maija uzklausīšanā. Prasītāja savas atbildes iesniedza 2018. gada 24. maijā.
2018. gada 11. jūnijā Komisija no prasītājas saņēma papildu informāciju. Turklāt, atbildot uz paziņojumu par iebildumiem, prasītāja lūdza Komisiju izbeigt pārkāpuma procedūru, ņemot vērā Tiesas 2018. gada 31. maija spriedumā
Ernst & Young
(
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) definēto kritēriju.
2018. gada 30. novembrī Komisija publicēja papildu paziņojumu par iebildumiem, kurā tā sākotnēji secināja, ka prasītājas rīcība ir Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta pārkāpums, tāpat balstoties uz tiesiskā regulējuma interpretāciju, kas ietverta 2018. gada 31. maija spriedumā
Ernst & Young
(
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
2019. gada 21. janvārī prasītāja iesniedza savas atbildes uz papildu paziņojumu par iebildumiem un lūdza, lai tiktu rīkota otrā uzklausīšana, kas notika 2019. gada 14. februārī.
2019. gada 25. februārī Komisija nosūtīja prasītājai e‑pasta vēstuli ar jautājumiem, uz kuriem prasītāja nebija varējusi atbildēt 2019. gada 14. februāra uzklausīšanā. Prasītāja savas atbildes iesniedza 2019. gada 13. martā.
2019. gada 3. aprīlī prasītāja iesniedza Komisijai papildu komentārus attiecībā uz Komisijas nostāju par 2018. gada 31. maija spriedumu
Ernst & Young
(
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
2019. gada 27. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pirmie četri panti ir formulēti šādi:
“1. pants
Nepaziņojot par Eiropas mēroga koncentrāciju pirms tās īstenošanas (2016. gada 17. martā), ja tā nav tieši atļauta ar Regulas Nr. 139/2004 [..] 7. panta 2. punktu vai lēmumu, kas pieņemts, piemērojot šīs regulas 7. panta 3. punktu, [prasītāja] vismaz aiz neuzmanības ir pārkāpusi minētās regulas 4. panta 1. punktu.
2.°pants
Īstenojot Eiropas mēroga koncentrāciju (2016. gada 17. martā) pirms tās atļaušanas (2016. gada 19. septembrī), [prasītāja] vismaz aiz neuzmanības ir pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 [..] 7. panta 1. punktu.
3. pants
[Prasītājai] tiek uzlikts naudas sods 14000000 EUR apmērā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta a) apakšpunktu par šā lēmuma 1. pantā minēto pārkāpumu.
4. pants
[Prasītājai] tiek uzlikts naudas sods 14000000 EUR apmērā saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta b) apakšpunktu par šā lēmuma 2. pantā minēto pārkāpumu.”
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2019. gada 9. septembrī, prasītāja cēla šo prasību.
2019. gada 27. novembrī Komisija iesniedza iebildumu rakstu.
Ar procesuālo dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2020. gada 14. janvārī, Eiropas Savienības Padome lūdza atļauju iestāties lietā Komisijas prasījumu atbalstam šajā tiesvedībā.
2020. gada 5. martā Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. Iestāšanās rakstu Padome iesniedza 2020. gada 24. aprīlī, un lietas dalībnieki savus apsvērumus par to iesniedza noteiktajā termiņā.
Puses replikas rakstu un atbildes rakstu uz repliku iesniedza attiecīgi 2020. gada 18. martā un 26. jūnijā.
2020. gada 28. jūlija vēstulē prasītāja izklāstīja lūgumu par tiesas sēdes rīkošanu mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 106. panta 2. punktam.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
pakārtoti – atcelt vai būtiski samazināt uzlikto naudas sodu apmēru;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz Vispārējo tiesu pilnībā noraidīt celto iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Regulas Nr. 139/2004 14. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktu.
III.

Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāja izvirza trīs pamatus, ar kuriem tiek apgalvots, pirmkārt, ka tā nav pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, otrkārt, ka tā nav pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 14. pantu un, treškārt, ka tā nav pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 18. pantu un Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 48. panta 2. punktu.
A.

Par pirmo pamatu – apgalvojumu, ka prasītāja nav pārkāpusi Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu
Vispirms jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumā Komisija šādi ir rezumējusi pieeju, kuru tā izmantoja, lai secinātu, ka Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts ir pārkāpts:
“[..]
a)
Pagaidu darījums un galīgais darījums kopā veido vienu koncentrāciju, kas ir [prasītājas] veiktā kontroles pār
TMSC
iegūšana Regulas [Nr. 139/2004] 3. panta un Savienības tiesu judikatūras izpratnē (skat. 4.1. iedaļu).
b)
Būdami vienas koncentrācijas daļa, pagaidu darījums un galīgais darījums bija cieši saistīti. Proti, pagaidu darījums bija nepieciešamais posms, lai panāktu kontroles pār
TMSC
maiņu, kam ir tieša funkcionāla saikne ar [prasītājas] īstenoto kontroles pār
TMSC
iegūšanu. Šo iemeslu dēļ pagaidu darījums (vismaz daļēji) veicināja kontroles pār
TMSC
maiņu sprieduma
Ernst & Young
izpratnē. Veicot pagaidu darījumu, [prasītāja] daļēji īstenoja vienu koncentrāciju, kas ir [tās] veiktā kontroles pār
TMSC
iegūšana (skat. 4.2. iedaļu).
c)
Tā kā [prasītāja] daļēji īstenoja koncentrāciju, iegūstot kontroli pār
TMSC
, pirms paziņošanas Komisijai un šīs pēdējās minētās atļaujas, [prasītāja] ir pārkāpusi Regulas [Nr. 139/2004] 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu (skat. 4.3. iedaļu).”
Pirmais pamats ir formulēts četrās daļās. Ar pirmo daļu tiek apgalvots, ka pagaidu darījums nav prasītājas veiktā kontroles iegūšana. Ar otro daļu tiek apgalvota daļējas īstenošanas, pārkāpjot Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, neesamība. Ar trešo daļu tiek apgalvota acīmredzamu kļūdu pieļaušana, piemērojot jēdzienu “vienas koncentrācijas daļēja īstenošana”. Ar ceturto daļu tiek apgalvots, ka nekad “neesot tikusi apieta” koncentrāciju
ex ante
kontroles procedūra.
1.

Par pirmo daļu – apgalvojumu, ka pagaidu darījums nav kontroles iegūšana
Pirmās daļas ietvaros prasītāja apgalvo, ka pagaidu darījuma rezultātā tā nav ieguvusi kontroli un tātad tā neesot koncentrācijas darījuma priekšlaicīga īstenošana.
Šī pirmā daļa iedalāma divās apakšdaļās. Pirmās apakšdaļas ietvaros prasītāja apgalvo, ka koncentrācijas darījums priekšlaicīgi tiktu īstenots tikai kontroles iegūšanas gadījumā. Otrās apakšdaļas ietvaros prasītāja apgalvo, ka agrākā judikatūra apstiprinot, ka vienīgais atbilstošais kritērijs ir kontroles maiņa.
a)

Par pirmo apakšdaļu, saskaņā ar kuru koncentrācijas priekšlaicīga īstenošana nozīmē kontroles iegūšanu
Prasītāja norāda, ka no Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta formulējuma izrietot, ka priekšlaicīga koncentrācija notiek tikai tad, kad tiek iegūta kontrole. Nav strīda par to, ka šajā tiesību normā izmantotais jēdziens “koncentrācija” ir jādefinē, ņemot vērā minētās regulas 3. pantu, saskaņā ar kuru koncentrācija ir iegūšana, kas izraisa tiešu vai netiešu ilgtermiņa kontroles maiņu. Turklāt prasītāja atsaucas uz 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 44. un turpmākajiem punktiem, saskaņā ar kuriem koncentrācijas darījuma priekšlaicīga īstenošana ir cieši saistīta ar jēdzienu “koncentrācija” Regulas Nr. 139/2004 3. panta izpratnē, kas paredz kontroles iegūšanu, uz minētā sprieduma 46. punktu, saskaņā ar kuru tikai “darījumi, kas veicina ilgtermiņa kontroles maiņu mērķuzņēmumā”, ietilpst minētās regulas 7. panta 1. punkta tvērumā, un uz minētā sprieduma 49. un 60. punktu, saskaņā ar kuriem darījumi “nerada ilgtermiņa kontroles maiņu uzņēmumā”, ja tiem nav “tiešas funkcionālas saiknes ar koncentrācijas īstenošanu”, proti, ja tiem “pašiem par sevi” nav saiknes ar kontroles maiņu, šis kritērijs izslēdz visus darījumus, kuriem ir “nosacīta saikne ar koncentrāciju” tādējādi, ka tie ir “papildinoši un sagatavojoši” tās īstenošanai. Apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā Komisija esot tieši atzinusi, ka prasītāja nebija ieguvusi kontroli pār
TMSC
pirms Komisijas 2016. gada 19. septembra atļaujas. Turklāt prasītāja atsaucas uz 2010. gada 6. jūlija spriedumu Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), saskaņā ar kuru apturēšanas pienākums ir domāts, lai nepieļautu situāciju, kad Komisijai lēmums par nesaderību būtu jāpapildina ar lēmumu par izbeigšanu, lai izbeigtu kontroles iegūšanu, kas notikusi, pirms Komisija ir pieņēmusi lēmumu par tās ietekmi uz konkurenci, un no tā secina, ka tā piemērošanas joma nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu, ka uzņēmumu restrukturizācija nerada ilgtermiņa kaitējumu konkurencei. Visbeidzot, Komisijas veiktajai darījuma kontrolei nevienā brīdī un nekādi šķēršļi neesot likti, jo prasītāja ieguva kontroli pār
TMSC
tikai pēc visu attiecīgo konkurences iestāžu, tostarp Komisijas, atļauju saņemšanas.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka prasītāja pagaidu darījuma laikā nekontrolēja
TMSC
.
Tātad ir jānosaka, vai, kā to apgalvo prasītāja, koncentrācijas priekšlaicīga īstenošana var notikt tikai mērķuzņēmuma kontroles gadījumā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka koncentrācijas īstenošana Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta izpratnē ir tad, ja koncentrācijas dalībnieki veic darījumus, kuri sekmē ilgtermiņa kontroles maiņu mērķuzņēmumā (spriedumi, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
46.
punkts, un 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
50.
punkts).
Prasībai nodrošināt efektīvu koncentrāciju kontroli atbilst arī apstāklis, ka šī paša panta piemērošanas jomā ietilpst katra daļēja koncentrācijas īstenošana. Ja koncentrācijas dalībniekiem būtu aizliegts īstenot koncentrāciju, veicot vienu darījumu, bet būtu ļauts šo pašu rezultātu sasniegt, veicot daļējus secīgus darījumus, tiktu mazināta Regulas Nr. 139/2004 7. pantā noteiktā aizlieguma lietderīgā iedarbība un šādi apdraudēta šajā regulā paredzētā iepriekšējā kontrole, kā arī regulā izvirzīto mērķu īstenošana (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
47.
punkts).
Šajā pašā aspektā minētās regulas 20. apsvērumā ir paredzēts, ka par vienu koncentrāciju ir jāuzskata visi darījumi, kas ir cieši saistīti tādējādi, ka tie ir savstarpēji nosacīti vai izpaužas kā vairāku vērtspapīru darījumu sērija saprātīgi īsā laika periodā (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
48.
punkts).
Tomēr, ja šādi darījumi, lai gan tiek veikti saistībā ar koncentrāciju, nav nepieciešami, lai panāktu kontroles maiņu uzņēmumā, ko skar šī koncentrācija, Regulas Nr. 139/2004 7. pants uz tām neattiecas. Proti, šiem darījumiem, lai gan tie var būt koncentrāciju papildinoši un sagatavojoši, nav tiešas funkcionālas saiknes ar tās īstenošanu tādējādi, ka to īstenošana principā nevar apdraudēt koncentrāciju kontroles efektivitāti (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
49.
punkts).
Visbeidzot, Tiesa secināja, ka Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka koncentrācija tiek īstenota tikai ar tādu darījumu, kas pilnībā vai daļēji, faktiski vai juridiski veicina kontroles maiņu mērķuzņēmumā (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
59.
punkts).
Tā kā Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkts un 4. panta 1. punkts ir divas tiesību normas, kas skar jēdzienu “koncentrācijas īstenošana”, ir jāuzskata, ka Tiesas norādītais, izskatot lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu atbilstoši LESD 267. pantam lietā, kurā pasludināts 2018. gada 31. maija spriedums Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), attiecībā uz pirmo no šīm tiesību normām vienādi piemērojams arī attiecībā uz otro minēto tiesību normu.
Tātad Komisija pamatoti apgalvo, ka no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izriet, ka Tiesa ir nošķīrusi jēdzienus “koncentrācija” un “koncentrācijas īstenošana”.
Šajā ziņā no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 45. punkta izriet, ka saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 3. pantu, kurā definēts jēdziens “koncentrācija”, tā ir uzskatāma kā īstenota, ja notiek “ilgtermiņa kontroles maiņa”, savukārt no minētā sprieduma 46. punkta [izriet], ka “koncentrācijas īstenošana” notiek, “tiklīdz viens no koncentrācijas dalībniekiem īsteno darbības, kas veicina ilgtermiņa kontroles maiņu mērķuzņēmumā”, proti, iespējams pirms kontroles pār mērķuzņēmumu iegūšanas.
Šo secinājumu apstiprina 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 59. punkts, no kura izriet, ka, lai koncentrācija tiku īstenota Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta izpratnē, pietiek ar tādu darījumu, kas pilnībā vai daļēji, faktiski vai juridiski veicina kontroles maiņu mērķuzņēmumā.
Tātad no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izriet, ka Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktā un 7. panta 1. punktā paredzētais jēdziens “koncentrācijas īstenošana” attiecas ne tikai uz situāciju, kurā galīgais ieguvējs saņem kontroli pār mērķuzņēmumu, bet ietver arī jebkuru darījumu, kas “veicina” šādas kontroles izmaiņas.
Šajā ziņā prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Tiesa 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) vispārēji esot izslēgusi “visus darījumus, kuri ir “savstarpēji nosacīti saistīti ar koncentrāciju” tādā nozīmē, ka tie ir “tās īstenošanu papildinoši vai sagatavojoši”, ir kļūdains, ciktāl minētā sprieduma 49. punktā (skat. šī sprieduma 64. punktu) Tiesa ir norādījusi, ka uz šādām darbībām, kas nav nepieciešamas, lai radītu kontroles maiņu un, kurām, lai gan tās var būt koncentrāciju papildinošas un sagatavojošas, nav tiešas funkcionālas saiknes ar koncentrācijas īstenošanu, neattiecas Regulas Nr. 139/2004 7. pants. Tātad no šī punkta izriet, ka darījumi ietilpst jēdzienā “koncentrācijas īstenošana”, ja tie pilnībā vai daļēji veicina kontroles maiņu mērķuzņēmumā, pat ja šī īstenošana ir daļēja minētā sprieduma 47. un 51. punkta izpratnē.
Turklāt šī sprieduma 69. punktā minēto secinājumu nevar atspēkot prasītājas argumentācija, ciktāl tajā ir veikta Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta izvilkuma gramatiskā interpretācija. Tā atsaucas uz gadījumu, kurā par koncentrāciju ir jāpaziņo “pēc [..] kontrolpaketes iegūšanas”. Proti, minētajā regulā šajā punktā ir detalizēti izklāstīti dažādi iespējamie kontroles iegūšanas gadījumi un precizēts, kurā brīdī atkarībā no gadījuma ir jāveic paziņošana. Kā norāda Komisija, atsauce uz “kontrolpaketes iegūšanu” var attiekties uz Regulas Nr. 139/2004 7. panta 2. punkta regulētajām situācijām, pat ja tās nav pakļautas koncentrāciju atļauju apturošam nosacījumam, jo publisku piedāvājumu un vērtspapīru darījumu īstenošanas rezultātā varētu tikt iegūta kontrolpakete, nepārkāpjot Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punktu, ja tiek ievērotas šīs tiesību normas 2. punktā noteiktās prasības. Tomēr prasītāja neapgalvo, ka šī lieta ietilpst minētās regulas 7. panta 2. punkta piemērošanas jomā.
Tātad pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izmantotais kritērijs, lai noteiktu, vai tika pārkāpts Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkts, attiecas nevis uz to, vai ir notikusi kontroles pār mērķuzņēmumu iegūšana, bet, kā to apgalvo Komisija, uz to, vai attiecīgais darījums ir pilnībā vai daļēji veicinājis minēto tiesību maiņu. Tāds kritērijs pēc analoģijas ir piemērojams attiecībā uz Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu.
Par prasītājas veikto 2010. gada 6. jūlija sprieduma Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
) interpretāciju, saskaņā ar kuru tikai darījumi, kuriem ir nepieciešami “likvidēšanas” pasākumi, ir līdzvērtīgi darbībām, kuras apdraud koncentrāciju kontroles sistēmas efektivitāti, ir jānorāda, ka šī interpretācija ir neprecīza. Proti, Vispārējā tiesa šajā spriedumā norādīja, ka, pirmkārt, ja nav iegūta kontrole, Komisijai nav tiesību likvidēt minēto koncentrāciju (2010. gada 6. jūlija spriedums Aer Lingus Group/Komisija,
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
,
66.
punkts) un, otrkārt, ka līdzdalības iegūšana, kas pati par sevi nepiešķir kontroli Regulas Nr. 139/2004 3. panta izpratnē, var ietilpt minētās regulas 7. panta piemērošanas jomā (2010. gada 6. jūlija spriedums Aer Lingus Group/Komisija,
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
,
83.
punkts). Citiem vārdiem sakot, Vispārējā tiesa atzina, ka, lai gan kontroles iegūšana bija nepieciešama, lai Komisija varētu īstenot savas pilnvaras likvidēt koncentrāciju, kontroles iegūšana nav nepieciešama, lai darījums ietilptu Regulas Nr. 139/2004 7. panta piemērošanas jomā.
Visbeidzot, ir kļūdains prasītājas arguments, saskaņā ar kuru nekad neesot likti šķēršļi Komisijas veiktajai darījuma kontrolei, ņemot vērā, ka tā kontroli pār
TMSC
esot ieguvusi tikai pēc tam, kad bija saņēmusi visas attiecīgo konkurences iestāžu atļaujas.
Prasītāja uzskata, ka “koncentrācijas ir definētas kā iegūšana, kas izraisa ilgtermiņa tiešu vai netiešu kontroles maiņu”, un tātad, kamēr kontrole nav iegūta, koncentrācijas priekšlaicīga īstenošana nenotiek.
Tādējādi prasītāja jauc jēdzienus “īstenošana” un “iegūšana”, kas Regulā Nr. 139/2004 ir divi atšķirīgi jēdzieni.
Proti, termins “īstenošana” attiecas uz koncentrāciju (vai darījumu, kas minēts Regulas Nr. 139/2004 7. panta 4. punktā), savukārt termins “iegūšana” attiecas uz kontroli.
Taču šos divus jēdzienus nedrīkst sajaukt. Koncentrācijas “īstenošana” var būt ilgtermiņa [darbība], kas izskaidro jēdzienus “daļēja īstenošana” un “viena koncentrācija”, savukārt kontroles “iegūšana” nevar būt ilgtermiņa [darbība]. Proti, vai nu kontrole ir iegūta tāpēc, ka vienībai ir iespēja īstenot izšķirošu ietekmi uz mērķuzņēmumu, vai arī tā nav iegūta. Tātad jēdziens “kontroles iegūšana” nevar attiekties uz “daļēju” iegūšanu. Attiecīgi apgalvotā “daļēja kontrole” nevar būt nosacījums koncentrācijas daļējai īstenošanai, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja.
Tādējādi Komisijas kontrole, lai tā būtu efektīva, ir jāveic ne tikai pirms kontroles iegūšanas, bet arī pirms koncentrācijas daļējas īstenošanas. Proti, kā norādīts šī sprieduma 62. punktā, ja koncentrācijas dalībniekiem būtu aizliegts īstenot koncentrāciju, veicot vienu darījumu, bet būtu ļauts šo pašu rezultātu sasniegt, veicot daļējus secīgus darījumus, tiktu mazināta Regulas Nr. 139/2004 7. pantā noteiktā aizlieguma lietderīgā iedarbība un šādi apdraudēta šajā regulā paredzētā iepriekšējā kontrole, kā arī regulā izvirzīto mērķu īstenošana (spriedums, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
47.
punkts).
No tā izriet, ka pirmā pamata pirmā apakšdaļa ir jānoraida.
b)

Par otro apakšdaļu, saskaņā ar kuru agrākā judikatūra apstiprinot, ka kontroles maiņa esot vienīgais atbilstošais kritērijs
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā nav ņemta vērā Eiropas Savienības tiesu judikatūra.
Tā, pirmkārt, prasītāja atsaucas uz 2010. gada 6. jūlija sprieduma Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
) 25. punktu, saskaņā ar kuru koncentrācija rodas vienīgi tad, kad uzņēmums iegūst kontroli pār citu uzņēmumu, t.i., iespēju īstenot izšķirošu ietekmi, un minētā sprieduma 85. punktu, saskaņā ar kuru, nepastāvot faktiskai kontrolei, strīdīgā līdzdalība nevar tikt pielīdzināta jau īstenotai koncentrācijai. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka 2010. gada 13. septembra spriedumā Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
) Vispārējā tiesa akceptēja turējuma struktūru, jo pirms atļaujas saņemšanas nekāda kontrole netika nodota. Vispārējā tiesa šajā spriedumā esot apstiprinājusi, ka akciju uzticēšana uzņēmumam, kas izveidots vienīgi ar mērķi tās saņemt, neveido galīgā ieguvēja veiktu kontroles iegūšanu un tādējādi neietilpst Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Treškārt, prasītāja uzskata, ka Vispārējā tiesa 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 148. un nākamajos punktos attiecībā uz Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumu noraidīja ideju, saskaņā ar kuru koncentrācijas priekšlaicīgas īstenošanas gadījumā divi darījumi būtu kvalificējami kā “viena koncentrācija” tikai tāpēc, ka tie ir cieši saistīti. Šajā ziņā no 2020. gada 4. marta sprieduma Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
) 44. punkta izrietot, ka Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērums neveido juridisku pamatu, kas ļautu secināt par “vienas koncentrācijas” esamību. Līdz ar to ir jānoraida Komisijas iebildumu rakstā izklāstītā nostāja, saskaņā ar kuru diviem darījumiem domāts “viens ekonomiskais projekts” var veidot “vienu koncentrāciju”. Turklāt prasītāja atsaucas uz 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 128. punktu, saskaņā ar kuru vērā ņemamais kritērijs ir brīdis, kad notikusi kontroles iegūšana. Turklāt prasītāja apgalvo, ka uz jēdzienu “viena koncentrācija” nevarot atsaukties, lai pierādītu koncentrācijas priekšlaicīgu īstenošanu, un norāda, ka Vispārējā tiesa minētā sprieduma 151. punktā ir precizējusi, ka tad, ja ar šiem darījumiem – visiem kopā – nav pietiekami, lai nodotu kontroli pār mērķuzņēmumu, nav “nekādas nozīmes” tos kvalificēt kā vienu koncentrāciju. Visbeidzot, Komisijas Lēmuma (2014. gada 23. jūlijs) C(2014) 5089
final
, ar kuru tiek uzlikts naudas sods par koncentrācijas īstenošanu, pārkāpjot Regulas (EK) Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu (lieta COMP/M.7184 –
Marine Harvest
/
Morpol
), 105. punktā Komisija pati esot norādījusi, ka jautājumam, vai šie divi posmi veido viena un tā paša darījuma daļu, citiem vārdiem sakot, vai pastāv “viena koncentrācija”, “nav nozīmes” Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta kontekstā.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Pirmkārt, jānorāda, ka 2010. gada 6. jūlija sprieduma Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
) 25. punkts neattiecas uz Vispārējās tiesas nostāju, bet gan atspoguļo Komisijas argumentāciju lēmumā, kas saistīts ar šo lietu. Attiecībā uz minētā sprieduma 85. punktu, lai gan Vispārējā tiesa patiešām ir norādījusi, ka, nepastāvot faktiskai kontrolei, strīdīgā līdzdalība nevar tikt pielīdzināta “koncentrācijai”, kas “jau ir īstenota”, no šī apgalvojuma nevar secināt, ka koncentrāciju nevar daļēji īstenot ar darījumu, kas veicina kontroles maiņu.
Turklāt, kā norādīts šī sprieduma 74. punktā, Vispārējā tiesa 2010. gada 6. jūlija spriedumā Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
,
83.
punkts) ir norādījusi, ka līdzdalības iegūšana, kas pati par sevi nepiešķir kontroli Regulas Nr. 139/2004 3. panta izpratnē, var ietilpt minētās regulas 7. panta piemērošanas jomā. Tādējādi no šī Vispārējās tiesas sprieduma, kas pasludināts pirms 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), izriet, ka koncentrācijas īstenošana nav obligāti jāinterpretē kā kontroles iegūšana.
Tāpēc 2010. gada 6. jūlija spriedumā Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
) nav izslēgts, ka Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punktā paredzētais aizliegums ietver arī daļēju īstenošanu, proti, tādu darījumu īstenošanu, ar kuriem pašiem par sevi kontrole netiek nodota.
Otrkārt, attiecībā uz 2010. gada 13. septembra spriedumu Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
) ir jākoriģē prasītājas izdarītais secinājums, proti, ka akciju uzticēšana uzņēmumam, kas izveidots vienīgi ar to saņemšanas mērķi, neveido galīgā ieguvēja veiktu kontroles iegūšanu un tādējādi neietilpst Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā, aplūkojot to kontekstā.
No vienas puses, lieta, kurā pasludināts 2010. gada 13. septembra spriedums Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
), un izskatāmā lieta nav pilnībā salīdzināmas. Lietā, kurā pasludināts 2010. gada 13. septembra spriedums Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
), prasītāja apstrīdēja, ka turējuma struktūra ietilpst Padomes Regulas (EEK) Nr. 4064/89 (1989. gada 21. decembris) par uzņēmumu koncentrācijas kontroli (
OV 1989, L 395, 1. lpp.
) 3. panta 5. punkta a) apakšpunkta piemērošanas jomā, savukārt šajā lietā prasītāja neapgalvo, ka uz attiecīgo turējuma struktūru attiecas šāds izņēmums.
Tā kā runa ir par divām dažādām turējuma struktūrām, secinājumus, kas izdarīti par pirmo no tām, vispārīgi nevar attiecināt uz otro.
No otras puses, lietā, kurā pasludināts 2010. gada 13. septembra spriedums Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
), kā to uzsvērusi Komisija apstrīdētā lēmuma 175. punktā un kā Tiesa to norādīja apelācijas tiesvedībā, prasītājas prasība minētajā lietā attiecās vienīgi uz apstrīdētā lēmuma, ar kuru Komisija attiecīgo koncentrāciju atzina par saderīgu ar kopējo tirgu, atcelšanu (spriedums, 2012. gada 6. novembris, Odile Jacob/Komisija,
C‑551/10 P
,
EU:C:2012:681
,
36.
punkts). Tātad strīdīgais jautājums attiecās uz Komisijas lēmuma atļaut koncentrāciju tiesiskumu, nevis uz jautājumu par koncentrācijas agrīnu īstenošanu, izmantojot turējuma struktūru. Šī iemesla dēļ Tiesa norādīja, ka, lai Vispārējā tiesa varētu spriest par apstrīdētā lēmuma tiesiskumu, nebija jāizvērtē, vai attiecīgā turējuma rezultātā
Lagardère SCA
bija ieguvusi ekskluzīvu vai ar
NBP
kopīgu kontroli pār strīdus aktīviem un ka Vispārējās tiesas konstatācijas šajā jautājumā tādējādi ir uzskatāmas par veiktām pilnības labad (spriedums, 2012. gada 6. novembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
C‑551/10 P
,
EU:C:2012:681
,
40.
punkts).
Turklāt Vispārējās tiesas tiesvedībā prasītāja šajā lietā katrā ziņā apgalvoja, ka mērķa aktīvu turējums pēc tam, kad tos bija ieguvis turētājuzņēmums, esot galīgajam ieguvējam devis iespēju īstenot izšķirošu ietekmi uz darbību, kas saistīta ar minētajiem aktīviem, jo šis turējums galīgajam ieguvējam esot piešķīris īpašumtiesības vai lietošanas tiesības attiecībā uz visiem vai daļu no mērķa aktīviem Regulas (EK) 4064/89, kas grozīta ar Padomes 1997. gada 30. jūnija Regulu (EK) Nr. 1310/97 (
OV 1997, L 180, 1. lpp.
), 3. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2010. gada 13. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
,
119.
punkts).
Tādējādi prasītāja minētajā lietā bija nošķīrusi darījumu, kura rezultātā turētājuzņēmums ieguva mērķa aktīvus, un apgalvoja, ka tā sekas jau bija kontroles iegūšana.
Šādā kontekstā Vispārējā tiesa norādīja, ka, ņemot vērā, ka mērķa aktīvu turējums šajā lietā nevar tikt uzskatīts par koncentrācijas darījumu Regulas Nr. 4064/89 3. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē, lietas dalībniekiem Regulas Nr. 4064/89 7. panta 1. punktā noteiktais šāda darījuma īstenošanas aizliegums – pirms par to ir paziņots un pirms tas atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu – tātad nevarēja tikt pārkāpts (spriedums, 2010. gada 13. septembris, Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑279/04
, nav publicēts,
EU:T:2010:384
,
171.
punkts).
Tādējādi šis Vispārējās tiesas konstatējums ir formulēts, tikai atbildot uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru lēmums par koncentrācijas atļaušanu nav bijis spēkā, it īpaši tāpēc, ka galīgais ieguvējs ar turējuma darījuma palīdzību esot ieguvis vai nu vienpersonisku vai arī kopīgu kontroli pār mērķa aktīviem, kuru iegūšanu veica turētājuzņēmums (kas netieši, bet 100 % piederēja
NBP
bankai), iepriekš nepaziņojot par koncentrāciju.
Tātad Vispārējā tiesa izvērtēja nevis jautājumu, vai turētājuzņēmuma veiktā mērķa aktīvu iegūšana, kā tas ir šajā lietā, ir uzskatāma par vienas koncentrācijas daļēju īstenošanu, bet gan – vai šī iegūšana, kas veikta turējuma struktūras ietvaros, pati par sevi bija kontroles nodošana ieguvējam.
Treškārt, attiecībā uz 2017. gada 26. oktobra spriedumu Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) vispirms jākonstatē, ka pamatlietas puses nav vienisprātis par to, kāds kritērijs apstrīdētajā lēmumā tika izmantots, lai raksturotu koncentrācijas priekšlaicīgu īstenošanu.
Proti, prasītāja uzskata, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā esot uzskatījusi, ka pietiek pierādīt, ka pagaidu darījums un galīgais darījums veido vienu koncentrāciju, savukārt atbilstošais kritērijs esot bijis novērtēt, vai pagaidu darījums tai ļāva iegūt kontroli pār
TMSC
.
Šajā ziņā jāatgādina – kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 99. apsvēruma (skat. šī sprieduma 53. punktu) –, ka Komisija neuzskatīja par pietiekamu pierādīt, ka pagaidu darījums un gala darījums veido vienu koncentrāciju, bet gan norādīja, pirmkārt, ka pagaidu darījums un galīgais darījums kopā veido vienu koncentrāciju, otrkārt, ka pagaidu darījums ir daļēji veicinājis kontroles pār
TMSC
maiņu 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izpratnē un ka, veicot šo pagaidu darījumu, prasītāja ir daļēji īstenojusi vienu koncentrāciju, kuru veido prasītājas kontroles pār
TMSC
iegūšana un, treškārt, ka ar šo daļējo īstenošanu pirms paziņošanas Komisijai tika pārkāpts Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts.
Attiecībā uz prasītājas atsauci uz 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 148. un turpmākiem punktiem – pretēji tam, ko apgalvo prasītāja – Vispārējā tiesa nenoraidīja tēzi, saskaņā ar kuru koncentrācijas priekšlaicīgas īstenošanas gadījumā divi darījumi būtu kvalificējami kā “viena koncentrācija”, balstoties tikai uz to, ka tie ir cieši saistīti, jo tā tikai norādīja, ka Regulā Nr. 139/2004 nav izsmeļoši definēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem divi darījumi veido vienu koncentrāciju (2017. gada 26. oktobra spriedums Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
150.
punkts). Attiecībā uz 2020. gada 4. marta sprieduma Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
) – uz kuru arī atsaucas prasītāja – 44. punktu Tiesa tajā vienīgi norāda, ka no Regulas Nr. 139/2004 20. apsvēruma formulējuma nevar pamatoti izsecināt jēdziena “viena koncentrācija” interpretāciju, kas neatbilstu šīs regulas tiesību normām. Tātad no šī punkta nevar secināt, ka minētajā spriedumā Tiesa noraida Komisijas pieeju, saskaņā ar kuru diviem darījumiem domāta “vienota ekonomiskā projekta” rezultātā var rasties “viena koncentrācija”.
Tādējādi, kā norāda Komisija, ne Vispārējā tiesa, ne Tiesa nav apšaubījusi faktu, ka divu darījumu rezultātā var rasties vienots darījums.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 90. punktā norādīja – un Tiesa apelācijas tiesvedībā pret to neiebilda –, ka Komisija vairākos lēmumos ir balstījusies uz jēdzienu “viena koncentrācija” un Vispārējā tiesa ir pārņēmusi šo jēdzienu it īpaši 2006. gada 23. februāra spriedumā Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
).
Attiecībā uz atsauci uz 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 128. punktu ir jāuzsver, ka šī lieta attiecās uz Regulas Nr. 139/2004 7. panta 2. punkta piemērošanu pēc darījumiem, par kuriem nav ticis apstrīdēts, ka jau pirmā darījuma laikā bija iegūta mērķuzņēmuma kontrole. Tātad šajā kontekstā Vispārējā tiesa secināja, ka tad, ja faktiskas vienpersoniskas kontroles pār vienu mērķuzņēmumu iegūšana – kā tas ir šajā lietā – ir notikusi, pateicoties vienam pirmajam darījumam, vēlākie darījumi, ar kuriem kontroles ieguvējs iegūst šā uzņēmuma papildu daļas, vairs nav būtiski kontroles iegūšanai un tātad arī – koncentrācijas īstenošanai (spriedums, 2017. gada 26. oktobris, Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
128.
punkts). Tātad šis secinājums nevar likt domāt, ka priekšlaicīga īstenošana var notikt tikai tad, ja ar pirmo darījumu vienas koncentrācijas kontekstā notiek kontroles maiņa, kā tas ir šajā lietā.
Par atsauci uz 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 151. punktu jānorāda, ka prasītājas norādītais citāts ir neprecīzs, jo tas ir nepilnīgs. Proti, tas, kam Vispārējā tiesa šajā punktā nav piešķīrusi “nekādu nozīmi”, ir uzskats, ka visi darījumi, kas ir nosacīti saistīti vai kas izpaužas kā saprātīgi īsā termiņā īstenotu darījumu ar vērtspapīriem virkne, būtu jāuzskata par vienu koncentrāciju, turklāt pat tad, ja ar šiem darījumiem – visiem kopā – nebūtu bijis pietiekami, lai nodotu kontroli pār mērķuzņēmumu (spriedums, 2017. gada 26. oktobris, Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
151.
punkts). Tādējādi šajā punktā Vispārējā tiesa ir vienīgi uzsvērusi, ka tikai tie darījumi, ar kuriem kopumā tiek nodota kontrole, var veidot “vienu koncentrāciju”.
Šajā gadījumā apstrīdētajā lēmumā Komisija neapgalvo, ka ar pagaidu darījumu vien pietiek, lai prasītājai nodotu kontroli pār
TMSC
. Apstrīdētajā lēmumā Komisija secināja, ka ar galīgo darījumu, kas kopā ar pagaidu darījumu veido vienu koncentrāciju, prasītājai tika nodota kontrole pār
TMSC
.
Visbeidzot, prasītājas arguments, atsaucoties uz Komisijas nostāju, kas pausta lēmuma lietā
Marine Harvest
/
Morpol
105. punktā, nav iedarbīgs, jo šajā lietā runa nebija par mērķuzņēmuma iegūšanu, izmantojot turējuma struktūru kā izskatāmajā lietā, bet gan par situāciju, kurā Komisija secināja, ka prasītāja ir ieguvusi kontroli pār
Morpol ASA
, vienkārši nopērkot 48,5 %
Morpol
akciju, nevis ar vairākiem daļējiem darījumiem saistībā ar aktīviem, kas beigu aprēķinā viedo vienu ekonomisku vienību (spriedums, 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
29.
punkts).
No visa iepriekš minētā izriet, ka pirmā pamata otrā apakšdaļa, kā arī minētā pamata pirmā daļa kopumā ir jānoraida.
2.

Par otro daļu – daļējas īstenošanas, pārkāpjot Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, neesamību
Ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 4.1. iedaļā Komisija secināja, ka pagaidu darījums un galīgais darījums kopā veido vienu koncentrāciju, jo “tie ietilpst vienā ekonomiskajā projektā, pateicoties kuram [prasītāja] no
Toshiba
ieguva kontroli pār
TMSC
(apstrīdētā lēmuma 101. apsvērums). Lai izdarītu šādu secinājumu, Komisija ir balstījusies uz trim elementiem. Pirmkārt, pagaidu darījums esot ticis īstenots tikai galīgā darījuma perspektīvā (apstrīdētā lēmuma 4.1.1. iedaļa). Otrkārt,
MS Holding
vienīgais mērķis esot bijis atvieglot prasītājai kontroles pār
TMSC
iegūšanu (4.1.2. iedaļa). Treškārt, prasītāja esot bijusi vienīgā darījuma dalībniece, kas varēja noteikt
TMSC
galīgā ieguvēja identitāti un kopš pagaidu darījuma uzņēmās visu darījuma ekonomisko risku (4.1.3. iedaļa).
Vispirms jāatgādina, ka nav svarīgi – kontroles tieša vai netieša iegūšana ir notikusi vienā, divos vai vairākos posmos ar viena, divu vai vairāku darījumu palīdzību –, ja vien rezultātā ir notikusi viena koncentrācija (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
104.
punkts).
Nav nozīmes tam, vai lietas dalībnieki, kas Komisijai paziņo par koncentrāciju, plāno noslēgt divus vai vairākus darījumus, vai arī tie tos ir noslēguši jau pirms paziņošanas. Jebkurā gadījumā Komisijai ir jāvērtē, vai šiem darījumiem ir vienots raksturs tādā veidā, ka tie veido vienu koncentrāciju Regulas Nr. 139/2004 3. panta izpratnē (spriedums, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
105.
punkts).
Šis process ir vērsts uz to, lai, ņemot vērā katras lietas faktiskos un juridiskos apstākļus un nosakot darījumu pamatā esošo ekonomisko jēgu, tiktu konstatēts lietas dalībnieku ekonomiskais mērķis, vairāku juridiski atsevišķu darījumu gadījumā pārbaudot, vai attiecīgie uzņēmumi varēja noslēgt katru no veiktajiem darījumiem atsevišķi vai –gluži pretēji – katrs darījums ir tikai kompleksa procesa sastāvdaļa, un lietas dalībnieki to slēdz tikai šī iemesla dēļ (spriedums, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
106.
punkts).
Citiem vārdiem sakot, lai konstatētu, vai attiecīgajiem darījumiem ir vienots raksturs, katrā no gadījumiem ir jāizvērtē, vai šie darījumi ir tā savstarpēji saistīti, ka tie nevar tikt īstenoti viens bez otra (spriedums, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
107.
punkts).
Šādā veidā, pirmām kārtām, uzņēmumiem, kas paziņo par koncentrāciju, jānodrošina tiesiska drošība attiecībā uz visiem darījumiem, ar ko ir īstenota šī koncentrācija, un, otrām kārtām, jāļauj Komisijai efektīvi kontrolēt koncentrācijas, kas var traucēt efektīvu konkurenci Kopienu tirgū vai būtiskā tā daļā. Šie divi mērķi turklāt veido galveno Regulas Nr. 139/2004 mērķi (skat. spriedumu, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
108.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No minētā izriet, ka koncentrācija saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 3. panta 1. punktu var izveidoties pat liela skaita juridiski atsevišķu darījumu rezultātā, kad šie darījumi ir savstarpēji saistīti tādējādi, ka tie nevar tikt īstenoti viens bez otra un ka to rezultātā vienam vai vairākiem uzņēmumiem tiek piešķirta tieša vai netieša saimnieciska kontrole pār viena vai vairāku citu uzņēmumu darbību (spriedums, 2006. gada 23. februāris, Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
109.
punkts).
It īpaši šīs judikatūras gaismā ir jāpārbauda pieci iebildumi, kurus prasītāja izvirzījusi kā piecas apakšdaļas un saskaņā ar kuriem, pirmkārt, nav nozīmes tam, ka “pagaidu darījums tika veikts tikai saistībā ar galīgo darījumu” un Komisija to neesot juridiski pietiekami pierādījusi, otrkārt,
MS Holding
vienīgais mērķis neesot bijis “atvieglot prasītājai kontroles pār
TMSC
iegūšanu”, treškārt, nav nozīmes apgalvotajām pilnvarām noteikt galīgā pircēja identitāti un ekonomiskos riskus, ceturtkārt, neesot izpildīti “daļējās īstenošanas” nosacījumi 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izpratnē un, piektkārt, pagaidu darījums neesot “veicinājis ilgtermiņa kontroles” pār
TMSC
maiņu 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izpratnē.
[..]
d)

Par ceturto apakšdaļu, saskaņā ar kuru nav izpildīti “daļējas īstenošanas” nosacījumi 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (C‑633/16) izpratnē
Prasītāja norāda, ka, lai gan 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
),
47.
punktā Tiesa esot atzinusi, ka noteiktos apstākļos “daļēja īstenošana” varētu būt koncentrācijas priekšlaicīga īstenošana, šāda “daļēja īstenošana” var pastāvēt tikai tad, ja tiek iegūta “daļēja kontrole”. Tas nozīmējot, ka ieguvējam ir piešķirta zināma ietekme uz stratēģisku lēmumu pieņemšanu. Taču prasītājai neesot bijušas nekādas īpašas tiesības, kas tai varētu būt piešķīrušas tādu ietekmi uz mērķuzņēmumu pirms atļauju saņemšanas. Turklāt, tā kā Tiesa minētā sprieduma 46. punktā ir precizējusi, ka Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkts ir pārkāpts tikai tad, ja puses īsteno darījumus, kuri veicina ilgtermiņa kontroles maiņu mērķuzņēmumā, “kontrole” esot būtisks elements, tostarp daļējas īstenošanas gadījumā. Visbeidzot, no iepriekš minētā sprieduma 61. punkta, kurā Tiesa uzskatīja, ka attiecīgais sagatavošanas pasākums nav veicinājis kontroles iegūšanu, jo ieguvējiem nav bijusi iespēja īstenot “jebkādu ietekmi” uz mērķuzņēmumu, izrietot, ka daļēja īstenošana nav notikusi, ja ieguvējs nav ieguvis “nekādu ietekmi”.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 47. punkta izriet, ka koncentrācijas “daļēja īstenošana” var būt tikai “daļējas kontroles” iegūšanas gadījumā, ir neprecīzs.
Saskaņā ar 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 47. punktu jebkāda koncentrācijas daļēja īstenošana ietilpst Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā.
Kā atgādināts šī sprieduma 73. punktā, no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izriet, ka kritērijs, lai noteiktu, vai ir pārkāpts Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, ir nevis tas, vai ir notikusi kontroles iegūšana, tostarp “daļēja kontrole” pār mērķuzņēmumu, bet gan – kā to norāda Tiesa – tas, vai attiecīgais darījums ir veicinājis kontroles pār attiecīgo uzņēmumu maiņu.
Tāpat neprecīzs ir prasītājas arguments, saskaņā ar kuru no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 46. punkta izriet, ka “kontrole” esot “būtisks” elements.
Atbilstoši 2018. gada 31.maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 46. punktam koncentrācijas īstenošana notiek, tiklīdz viens no koncentrācijas dalībniekiem īsteno darījumus, kas veicina ilgtermiņa kontroles maiņu mērķuzņēmumā.
Turklāt no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 59. punkta (skat. šī sprieduma 65. punktu) izriet, ka koncentrācija tiek īstenota tikai ar tādu darījumu, kas pilnībā vai daļēji, faktiski vai juridiski veicina kontroles maiņu mērķuzņēmumā.
Tādējādi, kā apgalvo Komisija, ja darījumi “veicina” kontroles maiņu 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izpratnē, tostarp darījumi, ar kuriem pašiem par sevi nevar tikt nodota kontrole, tie veido koncentrācijas daļēju īstenošanu.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 61. punkta izrietot, ka tad, ja ieguvējs nav ieguvis “nekādu ietekmi”, daļēja īstenošana nav notikusi, ir jānorāda, ka – lai gan Tiesa uzskatīja, ka attiecīgais pasākums šajā lietā neietilpa Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā, jo tostarp tas nebija piešķīris attiecīgajam uzņēmumam “jebkādu ietekmi” uz mērķuzņēmumiem, – prasītājai izskatāmajā lietā ir bijusi zināma ietekme, jo – kā to uzsver Komisija apstrīdētā lēmuma 157. punktā un kā jau ir norādīts (skat. šī sprieduma 195. un 208. punktu) – no pagaidu darījuma datuma, un neatkarīgi no rezultātiem saistībā ar koncentrācijas atļauju, vienīgi prasītājai būtu ekskluzīva kompetence noteikt
TMSC
galīgo ieguvēju. Ja tai būtu liegts to iegādāties pašai, prasītāja vēl būtu varējusi lemt par galīgā pircēja identitāti. Tātad Komisija apstrīdētā lēmuma 155. apsvērumā pamatoti norādījusi, ka pēc pagaidu darījuma prasītāja bija ieguvusi iespēju īstenot zināmas pakāpes ietekmi pār
TMSC
.
Tātad ceturtā apakšdaļa ir jānoraida.
e)

Par piekto apakšdaļu, saskaņā ar kuru pagaidu darījums nav “veicinājis ilgtermiņa kontroles” pār TMSC maiņu 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (C‑633/16) izpratnē
Prasītāja uzskata, ka Komisijas argumentācija, kas izklāstīta apstrīdētā lēmuma 143. apsvērumā un saskaņā ar kuru pagaidu darījums esot bijis nepieciešams, lai iegūtu kontroles pār
TMSC
maiņu tādējādi, ka šim darījumam ir tieša funkcionāla saikne ar koncentrācijas īstenošanu, un saskaņā ar kuru tas nozīmē, ka pagaidu darījums – vismaz daļēji – ir veicinājis kontroles pār mērķuzņēmumu maiņu 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izpratnē, ir kļūdaina vairāku iemeslu dēļ.
1)

Par tiešas funkcionālās saiknes kritēriju 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (C‑633/16) izpratnē
Prasītāja apgalvo, ka Tiesas 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) paredzētā “tiešā funkcionālā saikne”, lai konstatētu koncentrācijas priekšlaicīgu īstenošanu, pastāv tikai tad, ja pati darbība izraisa kontroles maiņu. Tomēr prasītāja atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumu tā nav īstenojusi kontroli pār
TMSC
. Šajā spriedumā Tiesa esot noraidījusi apturēšanas pienākuma pārkāpuma esamību, jo pircējs nebija ieguvis iespēju īstenot “jebkādu ietekmi” uz mērķuzņēmumu. Turklāt no minētā sprieduma 48. un 49. punkta skaidri izrietot, ka pat secīgi darījumi kā vienas koncentrācijas daļa nav koncentrācijas priekšlaicīga īstenošana, jo pirmais darījums nav “nepieciešams”, lai panāktu kontroles maiņu, bet ir tikai “papildinošs” vai “sagatavojošs”. Izskatāmajā lietā akciju nodošana
MS Holding
nebija nepieciešama, lai prasītāja iegūtu kontroli pār
TMSC
.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Kā norādīts šī sprieduma 73. punktā, 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izmantotais kritērijs, lai noteiktu, vai ir pārkāpts Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, ir nevis tas, vai notikusi kontroles iegūšana mērķuzņēmumā, bet gan tas, vai attiecīgais darījums faktiski vai juridiski veicinājis kontroles maiņu minētajā uzņēmumā.
Tādējādi fakts, kas uzsvērts apstrīdētā lēmuma 134. apsvērumā un uz ko atsaucas prasītāja, ka pagaidu periodā tā nav īstenojusi kontroli pār
TMSC
, nenozīmē, ka šī pagaidu darbība pilnībā vai daļēji nav veicinājusi kontroles maiņu mērķuzņēmumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 31. maijs, Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
,
46.
punkts).
Tātad ir jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru “tieša funkcionālā saikne”, uz kuras nepieciešamību Tiesa esot norādījusi 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), lai konstatētu koncentrācijas priekšlaicīgu īstenošanu, pastāv tikai tad, ja pati darbība izraisa kontroles maiņu.
Saskaņā ar 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) 49. punktu darījumi, kuri nav nepieciešami, lai veicinātu kontroles maiņu, tāpēc, ka tiem nav tiešas funkcionālas saiknes ar koncentrācijas īstenošanu, neatbilst kritērijam par kontroles maiņas veicināšanu un tātad – ja tie tiek īstenoti pirms paziņošanas par koncentrāciju un tās atļaušanas – nepārkāpj Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu.
Izskatāmajā lietā, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, un kā norādīts apstrīdētā lēmuma 149. apsvērumā, pagaidu darījums bija nepieciešams tāpēc, ka, pirmkārt, bez prasītājas piedāvātās divu posmu darījuma struktūras
Toshiba
nebūtu varējusi atteikties no kontroles pār
TMSC
un neatgriezeniski saņemt maksājumu no
TMSC
līdz 2016. gada marta beigām, jo
Toshiba
būtu bijis jāgaida konkurences iestāžu atļaujas
TMSC
pārdošanai. Otrkārt, šīs divu posmu struktūras ietvaros pagaidu darījums bija nepieciešamais posms, lai panāktu kontroles pār
TMSC
maiņu. Šī divu posmu struktūra bija domāta, lai ar pagaidu darījuma palīdzību, no vienas puses, pircēja starpnieks varētu iegādāties visas
TMSC
balsstiesības, bet bez nepieciešamības izpildīt paziņošanas prasības, un, no otras puses, lai prasītāja varētu neatgriezeniski pārskaitīt
TMSC
pirkuma cenu
Toshiba
, gūstot lielāku pārliecību par to, ka tā galu galā iegūs kontroli pār
TMSC
. Treškārt, neviena no hipotētiskām alternatīvām darījumu struktūrām nevarēja nodrošināt
Toshiba
vajadzību saņemt būtisku kapitāla ieguldījumu pirms 2016. gada 31. martam.
Turklāt, kā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 154. apsvērumā, Tiesa 2018. gada 31. maija spriedumā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) “tiešu funkcionālo saikni” nav kvalificējusi kā prasību, kas atšķiras no prasības par kontroles maiņas veicināšanu, kura jāizpilda, lai darījums ietilptu Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta piemērošanas jomā. Minētajā spriedumā izmantotais kritērijs ir tas, vai attiecīgais darījums ir pilnībā vai daļēji, faktiski vai juridiski veicinājis kontroles pār mērķuzņēmumu maiņu (skat. šī sprieduma 73. punktu).
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 154. apsvērumā Komisija citē prasītājas apsvērumus, kas izklāstīti pēc paziņojuma par iebildumiem, kuros prasītāja pati norāda, ka “
MS Holding
dibināšana bija [..] nepieciešama, lai
Toshiba
nodotu
TMSC
, ņemot vērā
Toshiba
finanšu stāvokli”.
Ņemot vērā šo atbildi, ir jāuzskata, ka prasītāja pati ir atzinusi, ka pagaidu darījumam bija “tieša funkcionāla saikne” ar kontroles pār
TMSC
maiņu.
[..]
3.

Par trešo daļu – tādu acīmredzamu kļūdu esamība, kuras pieļautas, piemērojot jēdzienu “vienas koncentrācijas daļēja īstenošana”
Vispirms prasītāja vēlas uzsvērt kontekstu, kādā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Prasītājas ieskatā Komisija nevarot balstīties uz jēdzienu “viena koncentrācija”, lai konstatētu Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta pārkāpuma esamību. Komisija esot sajaukusi divus atšķirīgus jēdzienus, proti, pirmkārt, jēdzienu “viena koncentrācija”, kas attiecas uz jautājumu par kompetenci un ļauj noteikt, vai par diviem dažādiem darījumiem Komisijai ir jāpaziņo kopā, t.i., it īpaši pārbaudot, vai abu darījumu apgrozījums ir jāaplūko kopā, aprēķinot paziņošanas robežvērtības, un, otrkārt, jēdzienu “koncentrācija” apgalvotās priekšlaicīgas koncentrācijas īstenošanas kontekstā, pārkāpjot Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu. Prasītāja piebilst, ka tādēļ, ka Komisija neesot atradusi nevienu elementu, kas pierādītu, ka prasītāja kopš pagaidu darījuma ir kontrolējusi
TMSC
, tā esot pamatojusi jaunu un iepriekš nepieredzētu teoriju par “vienas koncentrācijas daļēju īstenošanu”. Tādējādi Komisija esot ļaunprātīgi vēlējusies iedibināt jaunu noteikumu, aizliedzot tā sauktās turējuma struktūras, pat ja to rezultātā netiek iegūta kontrole pirms atļaujas [saņemšanas].
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Par prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru vienas koncentrācijas jēdziens attiecoties tikai uz jautājumu par Komisijas kompetenci atkarībā no tā, vai ir sasniegtas noteiktas robežvērtības, bet ne uz jautājumu par iespējamo Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta un 7. panta 1. punkta pārkāpumu, pietiek konstatēt, ka Tiesai ir bijusi iespēja norādīt, ka argumenti, kas liek iekļaut darījumus vienotas koncentrācijas jēdzienā,
de facto
liek tos iekļaut Regulas Nr. 139/2004 7. panta piemērošanas jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
53.
punkts). Tādējādi tas, kas ietilpst jēdziena “viena koncentrācija” tvērumā, ietilpst Regulas Nr. 139/2004 7. panta piemērošanas jomā un tātad loģiski ietilpst minētās regulas 4. panta piemērošanas jomā.
Prasītājas arguments, saskaņā ar kuru Komisija esot vēlējusies iedibināt jaunu noteikumu, aizliedzot tā dēvētās turējuma struktūras, pat ja to rezultātā netiek iegūta kontrole pirms atļaujas [saņemšanas], būtu aplūkojams detalizētāk.
Proti, kā norādīts šī sprieduma 73. punktā, no 2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) izriet – lai noteiktu, vai ir pārkāpts Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkts un 7. panta 1. punkts, nav nepieciešams, lai būtu notikusi kontroles iegūšana mērķuzņēmumā. Var pietikt ar to, ka attiecīgais darījums pilnībā vai daļēji, faktiski vai juridiski ir veicinājis kontroles maiņu minētajā uzņēmumā.
Tomēr ir taisnība, ka tā ir pirmā reize, kad Komisija norāda uz paziņošanas un apturēšanas pienākuma pārkāpumu tādas vienas koncentrācijas ietvaros, kas ietver turējuma struktūru.
Lai pamatotu trešo daļu, prasītāja izvērš savu argumentāciju trīs virzienos.
a)

Par argumentu, saskaņā ar kuru jēdziens “viena koncentrācija” nevar tikt balstīts uz Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumu
Saskaņā ar Regulas Nr. 139/2004 20. apsvēruma
in fine
ir lietderīgi “uzskatīt par vienu koncentrāciju visus darījumus, kas ir cieši saistīti tādējādi, ka pēc stāvokļa ir saistīti vai notiek vairāku vērtspapīru darījumu sēriju veidā saprātīgi īsā laika periodā”.
Prasītāja apgalvo, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav sniegusi pierādījumus par nosacītas saiknes esamību starp pagaidu un galīgo darījumu. Ja nebūtu saņemtas kontroles procedūras ietvaros nepieciešamās atļaujas, prasītāja akciju iespēju mērķiem būtu varējusi atrast ieguvēju – trešo personu. Turklāt prasītāja uzskata, ka Komisijas secinājums apstrīdētajā lēmumā par vienas koncentrācijas esamību nevar tikt balstīts uz Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumu, kā to esot konstatējusi gan Vispārējā tiesa 2017. gada 26. oktobra spriedumā Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), gan Tiesa 2020. gada 4. marta spriedumā Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
). Prasītāja turklāt uzsver, ka 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 126. punktā Vispārējā tiesa ir precizējusi, ka no 2006. gada 23. februāra sprieduma Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
) nevar secināt, ka katrā vairāku savstarpēji saistītu darījumu gadījumā tie noteikti veido vienu koncentrāciju. Visbeidzot prasītāja uzsver, ka atbilstoši Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumam jēdzienam “viena koncentrācija” ir nozīme tikai divās situācijās: ja divi darījumi ir nosacīti saistīti un ja tie tiek veikti saprātīgi īsā termiņā. Taču izskatāmā lieta neatbilstot nevienai no šīm divām situācijām. Abas iegūšanas neesot veiktas saprātīgi īsā termiņā, jo prasītāja tikai deviņus mēnešus pēc pagaidu darījuma varēja izmantot savas akciju iespējas.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā nav sniegusi pierādījumus par nosacītas saiknes esamību starp pagaidu un galīgo darījumu esamību, pietiek konstatēt, ka tas ir neprecīzs, kā tas konstatēts šī sprieduma 228.–235. punktā.
Šajā ziņā tas, ka nebija pilnīgi droši, ka konkurences iestādes sniegs nepieciešamās atļaujas, nevar atspēkot šo konstatējumu.
Papildus tam, kā norāda pati prasītāja, ka atļauju saņemšanas iespējamība bija liela, konkurences iestāžu atteikums nebūtu izraisījis darījuma anulēšanu. Prasītāja cenu par
TMSC
neatgriezeniski pārskaitīja
Toshiba
, kas to savlaicīgi varēja iekļaut savos kontos. Līdz ar to nav nozīmes tam, ka prasītāja patiešām ir
TMSC
galīgā pircēja vai tai
TMSC
bija jāpārdod kādam citam ieguvējam pēc savas izvēles.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija apstrīdētajā lēmumā nevar balstīt savu secinājumu par vienas koncentrācijas esamību uz Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumu, protams, kā Vispārējā tiesa ir norādījusi 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 91. punktā, jēdziens “viena koncentrācija” ir ietverts nevis Regulas Nr. 139/2004 pantos, bet vienīgi šīs regulas 20. apsvērumā (spriedums, 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
42.
punkts).
2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 150. punktā Vispārējā tiesa uzskatīja, ka šajā apsvērumā tomēr nav izsmeļoši definēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem divi darījumi veido vienu koncentrāciju. Šajā ziņā tā ir balstījusies uz minētā apsvēruma īpašo raksturu, proti, lai gan apsvērums var palīdzēt noskaidrot kādas tiesību normas interpretāciju, tas nevar tikt izmantots kā šāda norma, jo apsvērumam nav sava juridiski saistoša spēka (spriedums, 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
43.
punkts).
Lai gan Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērums var palīdzēt interpretēt šajā regulā ietvertās tiesību normas, no šī apsvēruma formulējuma vien nevar pamatoti izdarīt tādu jēdziena “viena koncentrācija” interpretāciju, kas neatbilst šīm tiesību normām. Šajā ziņā Tiesai turklāt vairākkārt ir bijusi iespēja norādīt, ka Savienības tiesību akta [preambulas] apsvērumi nav juridiski saistoši un uz tiem nevar atsaukties, ne lai atkāptos no šīm pašām attiecīgā akta normām, ne arī lai interpretētu tā normas tādā veidā, kas acīmredzami būtu pretējs to formulējumam (spriedums, 2020. gada 4. marts, Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
,
44.
punkts).
Izskatāmajā lietā jākonstatē, ka Komisija apstrīdēto lēmumu ir pamatojusi nevis tikai ar Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumu, bet arī ar Regulas Nr. 139/2004 3. pantu, interpretējot minēto apsvērumu.
Attiecībā uz prasītājas argumentu saistībā ar 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 126. punktu, ir taisnība, ka Vispārējā tiesa, atbildot uz prasītājas argumentu šajā lietā, kas balstīts uz Regulas Nr. 139/2004 20. apsvērumā minēto jēdzienu “nosacītā saikne”, norādīja, ka no 2006. gada 23. februāra sprieduma Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
) 107. punkta – saskaņā ar kuru, lai konstatētu, vai attiecīgajiem darījumiem ir vienots raksturs, katrā no tiem ir jāizvērtē, vai šie darījumi ir savstarpēji saistīti tā, ka tie nevar tikt īstenoti viens bez otra –, nevar secināt, ka katrā gadījumā, kad vairāki darījumi ir savstarpēji saistīti, tie obligāti veido vienu koncentrāciju.
Tomēr ir jānorāda, ka šīs lietas apstākļi atšķiras no izskatāmās lietas apstākļiem.
Šī lieta attiecās uz Norvēģijas lašu ražotāja un pārstrādātāja
Morpol
iegūšanu. Pirmajā posmā ieguvējs noslēdza akciju pirkuma līgumu, ar kuru tas bez iepriekšējas paziņošanas iegādājās 48,5 %
Morpol
pamatkapitāla. Otrajā posmā tas ieguva atlikušās akcijas, izmantojot obligāto šo akciju publisko atpirkumu.
Vispārējā tiesa konstatēja, ka šajā lietā kontroles iegūšana bija notikusi jau no akciju iegādes līguma noslēgšanas brīža (spriedums, 2017. gada 26.oktobris, Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
132.
punkts).
No iepriekš minētā Tiesa secināja, ka no 2006. gada 23. februāra sprieduma Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
) nevar secināt, ka tādā situācijā, kad kontroles iegūšana pār vienu mērķuzņēmumu ir notikusi ar vienu darījumu, šis darījums ir jāuzskata par vienas koncentrācijas sastāvdaļu, ja akciju atpakaļpirkums, ar ko tiek sasniegts kontroles iegūšanas mērķis, un vēlāks obligātais publiskais atpirkums ir savstarpēji saistīti (spriedums, 2017. gada 26.oktobris, Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
133.
punkts).
Tādējādi, kā uzsver Komisija, 2017. gada 26. oktobra sprieduma Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) 126. punktā paredzētā ierobežojuma mērķis bija vienkārši izslēgt minētā sprieduma 133. punktā aprakstīto īpašo situāciju, nevis noraidīt vienas koncentrācijas jēdzienu.
Turklāt Vispārējā tiesa norādīja, ka Komisija vairākos lēmumos ir balstījusies uz jēdzienu “viena koncentrācija” (2017. gada 26. oktobra spriedums Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
,
90.
punkts) un ir pārņēmusi šo jēdzienu, it īpaši 2006. gada 23. februāra spriedumā Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
).
Visbeidzot ir jāuzsver, ka Tiesa 2020. gada 4. marta spriedumā Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
) noraidīja apelācijas sūdzību par 2017. gada 26. oktobra spriedumu Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
).
b)

Par argumentu, saskaņā ar kuru konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punkts ir nepietiekams pamats Komisijas izmantotajiem jēdzieniem “viena koncentrācija” un “daļēja īstenošana”
1)

Par argumentu, saskaņā ar kuru konsolidētais koncentrācijas paziņojums ir nepietiekams juridiskais pamats un nav juridiski saistošs
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka konsolidētais koncentrācijas paziņojums nav atbilstošs juridiskais pamats, lai īstenotu priekšlaicīgu koncentrāciju, jo tajā nav aplūkots jautājums par brīdi, kad koncentrācija tiek īstenota Regulas Nr. 139/2004 7. panta 1. punkta izpratnē. Pat pieņemot, ka “turējuma darījumus” konsolidētā koncentrācijas paziņojums 35. punkta izpratnē būtu iespējams kvalificēt kā “vienu koncentrāciju”, minētais konsolidētā koncentrācijas paziņojuma punkts nenozīmējot, ka “turējuma struktūras”“daļēja īstenošana” ir Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punkta [vai] 7. panta 1. punkta pārkāpums. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka tad, ja konsolidētais koncentrācijas paziņojums ir atkāpe no Regulas Nr. 139/2004 un piemērojamās judikatūras, tas lietas dalībniekiem nav saistošs.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru konsolidētais koncentrācijas paziņojums neesot pietiekams juridiskais pamats, ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 75. apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka, lai noteiktu, vai vairāki darījumi ir viena koncentrācija, ir jāņem vērā “lietas dalībnieku izvirzītais ekonomiskais mērķis” atbilstoši 2006. gada 23. februāra spriedumam Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
,
106.
punkts) (skat. šī sprieduma 111. punktu).
Turklāt apstrīdētā lēmuma 99. apsvēruma b) punktā Komisija uzskatīja, ka “pagaidu darījums” (vismaz daļēji) ir veicinājis kontroles pār
TMSC
maiņu (2018. gada 31. maija sprieduma Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
)) izpratnē; [prasītāja], veicot pagaidu darījumu, daļēji īstenoja vienu koncentrāciju, ar ko ieguva kontroli pār
TMSC
”.
Visbeidzot, apstrīdētā lēmuma 101. apsvērumā Komisija paskaidroja, ka tā uzskata, ka pagaidu darījums un galīgais darījums ir viena koncentrācija Regulas Nr. 139/2004 3. panta un Savienības tiesu judikatūras izpratnē, jo, lai gan tie ir juridiski atšķirīgi, tie ietilpst vienā ekonomiskajā projektā, ar kuru prasītāja no
Toshiba
ir ieguvusi kontroli pār
TMSC
. Šajā apsvērumā Komisija piebilda, ka secīgi darījumi, kas noslēgti starp
Toshiba
,
MS Holding
un prasītāju, strikti atbilst vienas koncentrācijas struktūras veidam, kas aprakstīts konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punktā.
Tādējādi Komisija apstrīdētajā lēmumā piemēroja vienas koncentrācijas jēdzienu, kā Vispārējā tiesa to interpretējusi 2006. gada 23. februāra spriedumā Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
), un uzskatīja, ka pagaidu darījuma rezultātā ir daļēji īstenota viena koncentrācija, balstoties uz Regulas Nr. 139/2004 4. panta 1. punktu un 7. panta 1. punktu, kā Tiesa tos interpretējusi 2018. gada 31. maija spriedumā lietā Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
). Komisija tikai pakārtoti ir minējusi konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punktu.
Tātad prasītāja kļūdaini apgalvo, ka konsolidētais koncentrācijas paziņojums veido apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu.
Par prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru konsolidētais koncentrācijas paziņojums neesot juridiski saistošs par sliktu prasītājai – kā norādīts, apstrīdētais lēmums nav balstīts uz konsolidēto koncentrācijas paziņojumu. Turklāt tas nav balstīts arī uz citiem konsolidētā koncentrācijas paziņojuma punktiem.
Tātad ir jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru konsolidētais koncentrācijas paziņojums neveido pietiekamu juridisko pamatu un nav juridiski saistošs.
2)

Par argumentu, saskaņā ar kuru nav izpildīti konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punktā paredzētie nosacījumi
Prasītāja apgalvo, ka, pieņemot, ka konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punkts ir piemērojams šajā lietā, “turējuma līguma” nosacījumi neesot izpildīti, jo, pirmkārt, saskaņā ar šo punktu “pagaidu ieguvējs parasti iegādājas” akcijas “galīgā ieguvēja vārdā”, bet
MS Holding
neesot iegādājusies
TMSC
prasītājas “vārdā” un, otrkārt, starp “pirmo ieguvēju” un “galīgo ieguvēju” nepastāvot “tieša saikne” vai “līgums, kas paredz turpmāko atpakaļpārdošanu”. Šajā ziņā prasītāja norāda, ka
MS Holding
varēja izmantot visas balsstiesības
TMSC
un ka
MS Holding
vadītājiem bija tiesības atsavināt savas akcijas, ņemot vērā, ka A kategorijas akcijas viņi varēja nodot bez prasītājas piekrišanas. Hipotētiskai A kategorijas akciju nodošanai, ko veiktu
MS Holding
vadītāji, esot bijis nepieciešams tikai
TMSC
vadītāju apstiprinājums un
MS Holding
savu pilnvaru pilnībā atcelt vai aizstāt
TMSC
valdi dēļ esot varējis viegli iegūt šo apstiprinājumu.
Komisija apstrīd prasītājas argumentus.
Ir jāatgādina, ka minētā konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punkts, kā tas pakārtoti norādīts apstrīdētajā lēmumā (skat. šī sprieduma 332.–334. punktu), neveido apstrīdētā lēmuma juridisko pamatu.
Tādēļ jānoraida prasītājas arguments, saskaņā ar kuru nav izpildīti konsolidētā koncentrācijas paziņojuma 35. punktā paredzētie nosacījumi.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Canon Inc
.
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus
.

3)
Eiropas Savienības Padome sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Marcoulli
Frimodt Nielsen
Norkus
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2022. gada 18. maijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.