CELEX: 62017TJ0273
Civildienests
Līgumdarbinieki
Ekspatriācijas pabalsts
Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Desmit gadu ilgs atsauces laikposms
Dienesta valsts pilsonība
Dzīvesvieta dienesta valstī
Amata pienākumi starptautiskā organizācijā
Pagaidu darba līgums

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītāja personas dati
Prasītājs
Alessandro Quadri di Cardano
ir dzimis 1980. gada 19. aprīlī Boloņā (Itālija), viņa tēvs ir itālis un māte beļģiete, viņam ir Itālijas un Beļģijas dubultpilsonība.
Prasītājs dzīvoja Itālijā līdz 2006. gadam, tur pabeidzot pamatskolu, vidusskolu un universitāti.
No 2006. gada 13. septembra līdz 2007. gada 22. jūnijam viņš mācījās maģistratūrā
Collège d’Europe
[Eiropas Koledžā] Brigē (Beļģija).
Kopš 2007. gada 21. septembra prasītājs ir reģistrēts Itālijas konsulātā Briselē (Beļģija). 2008. gada 6. decembrī viņš Briselē apprecējās ar Beļģijas valstspiederīgo, kas dzīvo Briselē, ar kuru viņam ir trīs [kopīgi] bērni, kas dzimuši Briselē 2010., 2013. un 2015. gadā. Prasītāja laulātā strādā Briselē. Kopš 2009. gada 18. februāra prasītājs ir reģistrēts Šērbēkas [
Schaerbeek
] (Beļģija) iedzīvotāju reģistrā.
Prasītāja darba pieredze
No 2006. gada 2. maija līdz 28. jūlijam prasītājs stažējās Briselē
Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige
(Bolcāno‑Alto Adidžes autonomā province, Itālija) pārstāvniecības Eiropas Savienības institūcijās birojā.
No 2007. gada 4. septembra līdz 2008. gada 27. augustam prasītājs strādāja Eiropas Parlamentā kā stažieris, tad no 2008. gada 28. augusta līdz 2009. gada 31. jūlijam – par deputāta palīgu.
No 2009. gada 1. augusta līdz 2010. gada 31. janvārim prasītājs strādāja Parlamentā par akreditētu deputāta palīgu.
No 2010. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. janvārim prasītājs bija nodarbināts Eiropas Komisijā kā līgumdarbinieks palīguzdevumiem Pētniecības un inovāciju ģenerāldirektorātā (ĢD). Saskaņā ar tajā laikā spēkā esošajiem noteikumiem prasītājs bija sasniedzis maksimālo trīs gadu termiņu līgumdarbinieka statusā.
Prasītāja vārds tika iekļauts to līgumdarbinieku sarakstā, kas ieteikti pagaidu darba līgumam Pētniecības un inovāciju ĢD.
2012. gada 20. novembra vēstulē Pētniecības un inovāciju ĢD R direkcijas vadītājs informēja prasītāju, ka var viņam piedāvāt pagaidu darba līgumu no 2013. gada 1. februāra uz sākotnēju sešu mēnešu periodu (ar pārtraukumu augustā).
2013. gada 29. janvārī prasītājs izveidoja profilu sabiedrībā
R
. un parakstīja savu pirmo pagaidu darba līgumu ar šo sabiedrību.
Visi pagaidu darba līgumi, kas noslēgti starp prasītāju un sabiedrību
R
., nosedz pirmo periodu no 2013. gada 1. februāra līdz 31. jūlijam un otro periodu no 2013. gada 1. līdz 13. septembrim (turpmāk tekstā abi kopā – “pagaidu darba periods”).
Pagaidu darba periodā prasītājs strādāja kā pagaidu darbinieks Pētniecības un inovāciju ĢD.
Pagaidu darba periodā prasītājs piedalījās vairākās mācībās, kas tika piedāvātas Komisijas personālam.
2013. gada augustā prasītājs, kad bija izslēgts no Beļģijas bezdarbnieka pabalsta saņemšanas, saņēma Eiropas bezdarbnieka pabalstus.
2012. un 2013. gadā prasītājs kandidēja uz amatiem vairākās Savienības iestādēs un organizācijās, kas atrodas ārpus Beļģijas.
Pētniecības un inovāciju ĢD R.1 struktūrvienības vadītājs ar 2016. gada 5. oktobra datumu izdeva paziņojumu, kas apliecināja, ka prasītājs ir nodarbināts Komisijā, Pētniecības un inovāciju ĢD, un norīkots darbā RTD.B2 struktūrvienībā līgumdarbinieka statusā periodā no 2010. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. janvārim un pagaidu darbinieka statusā periodos no 2013. gada 1. februāra līdz 31. jūlijam un no 2013. gada 1. līdz 13. septembrim.
No 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 15. maijam prasītājs kā līgumdarbinieks strādāja Parlamentā.
No 2014. gada 16. maija līdz 2016. gada 15. jūlijam prasītājs kā līgumdarbinieks strādāja Mazo un vidējo uzņēmumu izpildaģentūrā (
EASME
).
2016. gada 16. jūlijā prasītāju kā līgumdarbinieku pieņēma darbā Inovācijas un tīklu izpildaģentūra (
INEA
).
Apstrīdētais lēmums un citi lēmumi attiecībā uz ekspatriācijas pabalstu
Periodā no 2009. gada 1. augusta līdz 2010. gada 31. janvārim saistībā ar līgumu ar Parlamentu akreditēta deputāta palīga statusā, kas minēts iepriekš 7. punktā, prasītājs saņēma ekspatriācijas pabalstu, piemērojot Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) VII pielikuma 4. pantu.
2010. gada 28. oktobrī prasītāja izcelsmes vieta tika noteikta Boloņā, un tas stājās spēkā 2010. gada 1. februārī.
Par periodu no 2010. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. janvārim saistībā ar līgumdarbinieka palīguzdevumiem līgumu Pētniecības un inovāciju ĢD, kas minēts iepriekš 8. punktā, prasītājs saņēma ekspatriācijas pabalstu.
Par periodu no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 15. maijam saistībā ar līgumdarbinieka līgumu Parlamentā, kas minēts iepriekš 18. punktā, prasītājam ar Parlamenta 2013. gada 24. oktobra lēmumu netika piešķirts ekspatriācijas pabalsts. Prasītājs nav iesniedzis prasību tiesā par Parlamenta lēmumu, ar kuru noraidīta viņa sūdzība par lēmumu viņam nepiešķirt ekspatriācijas pabalstu.
Par laika periodu no 2014. gada 16. maija līdz 2016. gada 15. jūlijam saistībā ar līgumdarbinieka līgumu
EASME
, kas minēts iepriekš 19. punktā, prasītājs saņēma ekspatriācijas pabalstu.
Par periodu no 2016. gada 16. jūlija saistībā ar līgumdarbinieka līgumu
INEA
, kas minēts iepriekš 20. punktā, prasītājam ar Komisijas Individuālo tiesību pārvaldības un aprēķināšanas biroja (
PMO
) 2016. gada 19. jūlija lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) netika piešķirts ekspatriācijas pabalsts.
2016. gada 17. oktobrī prasītājs saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu.
Ar 2017. gada 3. februāra lēmumu Komisijas institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus (
AHCC
), noraidīja šo sūdzību, būtībā pamatojoties uz to, ka nevar uzskatīt, ka prasītājs, kuram viena no pilsonībām bija Beļģijas, nav saglabājis vai nav izveidojis saikni ar Beļģiju atsauces periodā saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu. Faktiski
AHCC
uzskata, ka šajā periodā, kas ilgst no 2006. gada 15. jūlija līdz 2016. gada 15. jūlijam, prasītājs bija norādījis adresi Briselē, kur viņš bija apprecējies un viņam bija trīs bērni. Turklāt sešus mēnešus un divas nedēļas laikā no 2013. gada februāra līdz septembrim prasītājs Briselē bija veicis privātu profesionālo darbību kā pagaidu darbinieks un šo darba periodu nevar uzskatīt par dienestu, kas veikts starptautiskā organizācijā. Turklāt prasītājs nebija pierādījis, ka 2013. gada augustā, kad viņš bija bezdarbnieks, viņa pastāvīgā dzīvesvieta bija ārpus Beļģijas.
2017. gada 28. februārī
PMO
pieņēma lēmumu saistībā ar nepamatotu maksājumu atgūšanu, lai atgūtu iepriekš 25. punktā minēto ekspatriācijas pabalstu, kas prasītājam izmaksāts saistībā ar līgumdarbinieka līgumu
EASME
.
Pagaidu darba līgumu piedāvājums dažiem līgumdarbiniekiem
2012. gada 30. maijā Komisijas priekšsēdētāja vietnieks nosūtīja pārstāvētajām arodbiedrību un profesionālajām organizācijām paziņojumu tostarp par notiekošo Civildienesta noteikumu pārskatīšanas leģislatīvo procesu un “pārejas noteikumiem, kurus var izmantot līgumdarbinieki, kas tuvākajos mēnešos sasniegs maksimālo dienesta laiku Komisijā”. Šajā sakarā paziņojumā tostarp bija minēta, no vienas puses, “neiespējamība atkāpties no spēkā esošajiem Civildienesta noteikumiem” un, no otras puses, ka dienestiem tikšot atgādināts, ka “kopējās paketes līdzekļi [varot] tikt izmantoti, arī lai finansētu pagaidu darbinieku līgumus, ievērojot piemērojamās valsts tiesību normas”.
2012. gada 16. oktobra paziņojumā Pētniecības un inovāciju ĢD ģenerāldirektors informēja minētā direktorāta vadītājus, ka, gaidot, kad tiks panākta politiska vienošanās par noteikumiem, ir priekšlikums piedāvāt pagaidu darbu dažiem līgumdarbiniekiem, kuru darba līgums beidzas 2013. gada pirmajā semestrī un kuru darbs bija izšķiroši nozīmīgs ģenerāldirektorāta labai darbībai.
2012. un 2013. gadā Komisija sagatavoja vairākus pagaidu darba līgumu pieprasījumus, tai skaitā prasītājam.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 8. maijā, prasītājs cēla šo prasību.
2017. gada 17. jūlijā Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts Komisijas iebildumu raksts.
2017. gada 7. septembrī un 18. oktobrī Vispārējās tiesas kancelejā tika attiecīgi iesniegti replika un atbilde uz repliku.
2018. gada 10. aprīļa tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
Prasītāja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
piespriest prasītājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītājs izvirza četrus pamatus. Pirmais pamats ir balstīts uz kļūdu tiesību piemērošanā, uz Beļģijas tiesību normu attiecībā uz pagaidu darba līgumiem pārkāpumu un likuma neievērošanu. Otrais pamats ir balstīts uz pilnvaru nepareizu izmantošanu un uz pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu. Trešais pamats ir balstīts uz acīmredzamu kļūdu vērtējumā un uz labas pārvaldības principa pārkāpumu. Ceturtais pamats ir balstīts uz prasītāja likumīgo cerību un uz tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības un iegūto tiesību principu pārkāpumu.
Vispārējā tiesa uzskata, ka pirmais un trešais pamats būtu jāizskata kopā.
Par pirmo un trešo pamatu, kas balstīti uz kļūdu tiesību piemērošanā, Beļģijas tiesību normu attiecībā uz pagaidu darba līgumiem pārkāpumu, likuma neievērošanu, acīmredzamu kļūdu vērtējumā un labas pārvaldības principa pārkāpumu
Pirmajā un trešajā pamatā prasītājs būtībā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, Beļģijas tiesību normu attiecībā uz pagaidu darba līgumiem pārkāpums, likuma neievērošana, acīmredzama kļūda vērtējumā un labas pārvaldības principa pārkāpums.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus. Turklāt atbildē uz repliku attiecībā uz trešo pamatu Komisija izvirza iebildes par labas pārvaldības principa pārkāpumu nepieņemamību.
Pirmo un trešo pamatu var sadalīt trīs daļās. Pirmā daļa attiecas uz desmit gadu ilgā atsauces laikposma aprēķinu. Otrā daļa attiecas uz prasītāja darba pagaidu darba periodā definēšanu kā tādu, kas nav darba pienākumu pildīšana starptautiskā organizācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta izpratnē. Trešā daļa attiecas uz prasītāja pastāvīgo dzīvesvietu desmit gadu ilgā atsauces laikposmā.
Iesākumā jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Civildienesta noteikumu 69. pantā paredzētā ekspatriācijas pabalsta mērķis ir kompensēt īpašas izmaksas un nelabvēlīgus apstākļus, kas, stājoties darbā Savienībā [Savienības iestādēs], ir radušies ierēdņiem, kuri šī iemesla dēļ ir bijuši spiesti mainīt dzīvesvietu savā valstī uz dzīvesvietu dienesta valstī un iekļauties jaunā vidē. Ekspatriācijas jēdziens ir atkarīgs arī no ierēdņa subjektīvās situācijas, proti, viņa integrācijas pakāpes jaunajā vidē, ir atkarīga, piemēram, no viņa parastās dzīvesvietas vai no galvenās profesionālās darbības veikšanas vietas (skat. spriedumu, 2008. gada 24. janvāris, Adam/Komisija,
C‑211/06 P
,
EU:C:2008:34
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tāpat ir arī jāatgādina, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā minētie ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumi ir piemērojami pagaidu darbiniekiem un līgumdarbiniekiem atbilstoši attiecīgi Civildienesta noteikumu 20. pantam un Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 92. pantam.
Runājot konkrētāk par ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumiem, kas paredzēti Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, ierēdnim, kuram ir vai ir bijusi tās valsts pilsonība, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, ir jāpierāda, ka viņš desmit gadu laikposmā, kas beidzas viņa stāšanās darbā brīdī, ir pastāvīgi dzīvojis ārpus minētās valsts Eiropas teritorijas tādu iemeslu dēļ, kas nav pienākumu pildīšana valsts dienestā vai starptautiskā organizācijā.
Turklāt attiecībā uz ierēdņiem, kam ir dienesta vietas valsts pilsonība, tas, ka viņi šajā valstī desmit gadu ilgā atsauces laikposmā bija saglabājuši vai izveidojuši savu pastāvīgo dzīvesvietu, pat ja tikai uz īsu brīdi, ir pietiekami, lai viņi zaudētu tiesības uz ekspatriācijas pabalstu vai lai viņiem šis pabalsts tiktu atteikts (spriedums, 2015. gada 27. februāris, CESE/Achab,
T‑430/13 P
,
EU:T:2015:122
,
54.
punkts).
Runājot konkrēti par pastāvīgās dzīvesvietas jēdzienu, tas judikatūrā ir ticis vienveidīgi interpretēts kā vieta, kur ieinteresētā persona ar vēlmi piešķirt stabilu raksturu ir izveidojusi pastāvīgo vai parasto savu interešu centru. Turklāt dzīvesvietas jēdziens neatkarīgi no tāda tīri kvantitatīva rādītāja kā personas vienas vai citas valsts teritorijā pavadītais laiks ietver ne vien fiziskas atrašanās kādā vietā faktu, bet arī vēlmi turpināt tur atrasties, kas izriet no dzīves ieradumiem un normālu sociālu attiecību veidošanās (skat. spriedumu, 2007. gada 16. maijs, F/Komisija,
T‑324/04
,
EU:T:2007:140
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par atsauces perioda noteikšanu, no judikatūras izriet, ka attiecībā uz izņēmumu, kas minēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā, dienesta veikšanas kādā citā valstī vai starptautiskā organizācijā sekas ir ieinteresētās personas īpašas saiknes saglabāšana ar šo citu valsti vai starptautisko organizāciju, kas tādējādi kavē stabilas saiknes izveidošanos ar dienesta valsti un līdz ar to minētās ieinteresētās personas pietiekamu integrāciju šīs pēdējās valsts sabiedrībā. Tā kā tiek uzskatīts, ka tieši dienests [citā] valstī vai starptautiskā organizācijā kavē stabilu saikņu veidošanos starp attiecīgo personu un dienesta valsti, šāds pieņēmums attiecas arī uz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu neatkarīgi no tā, ka abu noteikumu formulējums atšķiras. Tādēļ, aprēķinot desmit gadu ilgo atsauces laikposmu, būs jāņem vērā periodi, kuros ieinteresētā persona ir pildījusi amata pienākumus [citā] valstī vai starptautiskā organizācijā. Ar tādu pieeju, saskaņā ar kuru minētā laikposma noteikšanu nekādi neietekmētu tas, ka ir veikts darbs kādas valsts vai starptautiskas organizācijas uzdevumā, netiktu ievērots nedz Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta teksts, nedz tā mērķis, jo ar tādu pieeju praksē šāds darbs tiktu pielīdzināts jebkura cita darba devēja labā veiktam darbam (skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Runājot par “starptautiskas organizācijas” jēdzienu, jāatgādina, ka darbs, kas veikts Savienības iestādēs vai organizācijās, Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta izpratnē tiek uzskatīts par darbu, kas veikts starptautiskā organizācijā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
33.
un
34.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Visbeidzot, saskaņā ar iedibinātu judikatūru attiecīgajam ierēdnim ir jāpierāda, ka Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktā paredzētie nosacījumi ir izpildīti (skat. spriedumu, 2014. gada 21. janvāris, Jelenkowska‑Luca/Komisija,
F‑114/12
,
EU:F:2014:3
,
15.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasītāja argumentu pamatotība saistībā ar pirmo un trešo pamatu ir jāpārbauda iepriekš minētā juridiskā ietvara un judikatūras gaismā.
Par pirmo daļu attiecībā uz atsauces perioda aprēķinu
Pirmā un trešā pamata pirmajā daļā prasītājs būtībā apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā desmit gadu ilgais atsauces laikposms ir kļūdaini noteikts no 2006. līdz 2016. gadam. Šajā ziņā prasītājs precizē, ka viņš apstrīd nevis faktu, ka viņa Civildienesta noteikumos noteiktās tiesības ir no jauna jānosaka, viņam stājoties amatā
INEA
, bet gan faktu, ka Komisija ir aprēķinājusi desmit gadu ilgo atsauces laikposmu, neatskaitot periodus, kuros viņš pildījis darba pienākumus starptautiskā organizācijā, un atbilstoši nepagarinot atsauces laikposmu. Prasītājs uzskata, ka desmit gadu ilgais atsauces laikposms ir jānosaka no 1999. gada līdz 2009. gadam, jo ir jāatskaita laika periods no viņa stāšanās dienestā Parlamentā (2009. gadā) līdz viņa darba uzsākšanai
INEA
(2016. gadā). Viņa uzturēšanos Beļģijas teritorijā visu šo laikposmu, ieskaitot pagaidu darba periodu, pamato viņa amata pienākumi starptautiskā organizācijā.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka prasītājs prasa ekspatriācijas pabalstu sākot no viņa stāšanās amatā
INEA
2016. gada 16. jūlijā. Turklāt no lietas materiāliem izriet, ka prasītājam ir tās valsts pilsonība, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta – proti, Beļģijas, un citas dalībvalsts – proti, Itālijas, pilsonība.
Tā kā prasītājam ir tās valsts pilsonība, kuras teritorijā atrodas viņa dienesta vieta, uz viņa situāciju attiecas darbinieku, “kuri ir vai ir bijuši tās valsts pilsoņi, kuras teritorijā atrodas vieta, kur viņi strādā”, gadījums, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā.
Līdz ar to atbilstošais atsauces laikposms ir Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais, proti, “[desmit gadi], kas beidzas ar dienesta attiecību uzsākšanas dienu”.
Turklāt jānorāda, ka prasītājs neapstrīd to, ka viņa individuālās tiesības, tai skaitā tiesības uz ekspatriācijas pabalstu, jānosaka līdz ar viņa stāšanos amatā
INEA
.
No tā izriet, ka desmit gadu ilgā atsauces laikposma beigu brīdis ir tas, kad prasītājs stājās amatā
INEA
.
Turpretim, pretēji prasītāja apgalvotajam, aprēķinot desmit gadu ilgo atsauces laikposmu, šajā gadījumā nav “jāatskaita” laikposms, kurā tika pildīti darba pienākumi [citas] valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā, tādējādi atbilstoši pagarinot atsauces laikposmu.
Šajā sakarā jāprecizē, ka iepriekš 49. punktā minēto judikatūru, saskaņā ar kuru, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, ir “jāatskaita” – tāpat kā piemērojot minētā panta 1. punkta a) apakšpunktu – laikposms, kurā tika pildīti darba pienākumi [citas] valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā, tādējādi atbilstoši pagarinot atsauces laikposmu, nevar piemērot šajā gadījumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
51.
punkts). Gadījumā, uz kuru attiecas šī judikatūra, darba starptautiskā organizācijā laikposmu “atskaitīšanas” un atbilstošā atsauces laikposma pagarināšanas mērķis ir pārliecināties, ka attiecīgā persona patiešām ir pavadījusi desmit gadus ārpus tās valsts Eiropas teritorijas, kuras pilsonība tai ir vai ir bijusi, šo desmit gadu laikā nestrādājot [citas] valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 30. janvāris, Ohrgaard/Komisija,
F‑151/12
,
EU:F:2014:8
,
36.
un
38.
punkts un tajos minētā judikatūra).
No tā izriet, ka, piemērojot Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktu, “atskaitīšanu” var pamatot vienīgi tie laikposmi, kuros ieinteresētā persona ir pildījusi darba pienākumus tādas valsts vai starptautiskas organizācijas dienestā, kas atrodas “ārpus” dienesta valsts. No tā izriet, ka šajā gadījumā, aprēķinot desmit gadu ilgo atsauces laikposmu, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā, nav jāatskaita laikposmi, kuros prasītājs ir pildījis darba pienākumus starptautiskā organizācijā, kas atrodas dienesta valstī, kuras pilsonība viņam ir, un nav attiecīgi jāpagarina atskaites laikposms.
Turpretim šajā gadījumā darba pienākumu pildīšana starptautiskā organizācijā ir jāņem vērā, lai noteiktu prasītāja pastāvīgo dzīvesvietu, ciktāl tiek uzskatīts, ka šis fakts var kavēt stabilu saikņu veidošanos starp viņu un dienesta vietas valsti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
50.
punkts). Šis jautājums tiks izskatīts, runājot par trešo daļu attiecībā uz pastāvīgo dzīvesvietu.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija ir pamatoti noteikusi desmit gadu ilgo atsauces laikposmu laikā no 2006. gada 15. jūlija līdz 2016. gada 15. jūlijam, proti, tas beidzas brīdī, kad prasītājs stājas darbā
INEA
, un sākas desmit gadus pirms tam.
Par otro daļu attiecībā uz prasītāja darba definēšanu pagaidu darba periodā
Pirmā un trešā pamata otrajā daļā prasītājs apstrīd, ka viņa darbs pagaidu darba perioda laikā nav definēts kā darba pienākumu veikšana starptautiskā organizācijā saskaņā ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantu. Prasītājs uzskata, ka šajā pagaidu darba periodā starp viņu un Komisiju pastāvēja “tieša juridiska saikne”, kas izrietēja it īpaši no fakta, ka viņš bija pieņemts darbā kā pagaidu darbinieks, lai aizpildītu pats savu darbavietu Pētniecības un inovāciju ģenerāldirektorātā, ka viņš saņēma uzdevumus tieši no Komisijas un ka viņam nebija iepriekšējas saiknes ar sabiedrību
R
. Turklāt prasītājs norāda, ka viss viņa gadījuma elementu kopums pamatojot uzskatu, ka viņa darba devējs pagaidu darba perioda laikā bija nevis pagaidu darba vieta sabiedrība
R
., bet gan Komisija, kas neesot ievērojusi Beļģijas tiesības attiecībā uz pagaidu darba līgumu. Tādējādi prasītājs uzskata, ka, lai piemērotu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punktu, būtu jāuzskata, ka kopš viņa stāšanās amatā Parlamenta dienestā 2009. gadā viņš nav veicis citu profesionālo darbību kā vien Savienības iestāžu labā.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Šajā gadījumā, kā izriet no 8.–13. punkta iepriekš, jāsecina – tā kā prasītāja darba periods Pētniecības un inovāciju ĢD bija sasniedzis maksimālo līgumdarbinieka darba pienākumu pildīšanas trīs gadu termiņu, viņa vārds tika iekļauts to līgumdarbinieku sarakstā, kurus šis ģenerāldirektorāts piedāvāja pagaidu darba līguma slēgšanai. Pēc tam prasītājs bija noslēdzis pagaidu darba līgumus ar sabiedrību
R
. un saistībā ar šiem līgumiem bija strādājis Komisijas Pētniecības un inovāciju ĢD – pirmo periodu no 2013. gada 1. februāra līdz 31. jūlijam un otro periodu no 2013. gada 1. līdz 13. septembrim.
Šajā ziņā, no vienas puses, jānorāda, ka Vispārējā tiesa jau ir nospriedusi, ka pagaidu darba aģentūru darbinieku, kas norīkoti darbā Savienības iestādēs, situācija neatbilst situācijai, kas “rodas darba rezultātā, kas veikts [..] kādas starptautiskas organizācijas labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
4.
,
6.
,
21.
,
32.
un
52.
–
58.
punkts). Patiesībā šo pagaidu darbu raksturo trīsstūra attiecības starp darbinieku, ārēju aģentūru un Savienības iestādi vai organizāciju, kas paredz divu līgumu noslēgšanu – pirmo starp pagaidu darba aģentūru un Savienības iestādi vai organizāciju un otro starp pagaidu darbinieku un pagaidu darba aģentūru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
53.
punkts). Tādējādi šīs attiecības raksturo privātas starpnieksabiedrības klātbūtne, kas gūst peļņu, nododot darbinieku Savienības iestādes rīcībā vai norīkojot to konkrētu uzdevumu veikšanai šajā iestādē vai tās labā. Tieši šo ārējo aģentūru kā starpnieku iesaiste neļauj secināt, ka pastāv tieša juridiska saikne starp ieinteresēto personu un Savienības iestādi vai organizāciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2007. gada 19. jūnijs, Asturias Cuerno/Komisija,
T‑473/04
,
EU:T:2007:184
,
50.
punkts).
No otras puses, jāatgādina, ka no judikatūras izriet, ka attiecībā uz dažādiem Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta noteikumiem teikumam “apstākļ[i], kas rodas darba rezultātā, kas veikts [..] kādas starptautiskās organizācijas labā”, kas minēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā, ir daudz plašāks apjoms nekā formulējumam “dienesta pienākumu veikšana [..] kādas starptautiskās organizācijas labā”, kas minēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā (spriedums, 2001. gada 3. maijs, Liaskou/Padome,
T‑60/00
,
EU:T:2001:129
,
47.
punkts).
Iepriekš 68. punktā minētā judikatūra ir piemērojama šajā gadījumā, ciktāl attiecīgo pagaidu darba periodu raksturo arī trīsstūra attiecību pastāvēšana starp prasītāju, ārējo sabiedrību
R
. un Komisiju. Tātad sabiedrības
R
., ar kuru prasītājs bija noslēdzis pagaidu darba līgumus, iesaiste neļauj secināt, ka pagaidu darba periodā pastāv tieša juridiska saikne starp prasītāju un Komisiju.
Turklāt, kā apgalvo Komisija, iepriekš 68. punktā minētā judikatūra šajā gadījumā ir piemērojama
a fortiori
, ciktāl uz prasītāja situāciju attiecas Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkts, kurā, kā tika atgādināts iepriekš 69. punktā, teikumam “dienesta pienākumu veikšana [..] kādas starptautiskās organizācijas labā” ir šaurāks apjoms nekā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta a) apakšpunktā lietotajam. Līdz ar to nevar uzskatīt, ka pagaidu darba periods, kas balstīts uz darba līgumiem starp prasītāju un privāto tiesību sabiedrību, atbilstu dienesta pienākumu veikšanai “starptautiskas organizācijas labā”.
Šo juridisko vērtējumu par pagaidu darbu nevar apšaubīt ar prasītāja argumentāciju, saskaņā ar kuru šajā gadījumā starp Komisiju un viņu pastāvot tieša pakļautības saikne, kas balstīta uz pagaidu darba līgumu prettiesiskumu saskaņā ar piemērojamām Beļģijas tiesībām un uz to, ka saistībā ar šiem līgumiem Komisija neesot “lietotājs” Beļģijas tiesību izpratnē, bet gan viņa “darba devējs”.
Šajā ziņā vispirms jāsecina, ka šīs prasības priekšmets nekādā ziņā nav pagaidu darba līgumu apgalvotā prettiesiskuma pārbaude, ko prasītājs turklāt nav lūdzis veikt kompetentajām Beļģijas tiesām, bet tā attiecas vienīgi uz lēmumu, ar kuru prasītājam atteikts ekspatriācijas pabalsts, stājoties darbā
INEA
.
Tādēļ jau iesākumā jāsecina, ka prasītāja argumenti, kas balstīti uz apgalvoto pagaidu darba līgumu prettiesiskumu, nolūkā panākt apstrīdētā lēmuma atcelšanu ir neefektīvi (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 9. jūnijs, Nardin/Parlaments,
F‑12/08
,
EU:F:2009:57
,
38.
punkts).
Tālāk jānorāda, ka saistībā ar pagaidu darbu attiecības starp prasītāju un Komisiju bija raksturojamas kā “tīri faktiskas”, jo pagaidu darba aģentūra bija tā, kam bija juridiskas tiesības īstenot darba devēja tiesības attiecībā uz pagaidu darbinieku un kas lietotājam faktiski nodeva šo tiesību daļas īstenošanu periodā, kad darbinieks ir nodots tā rīcībā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
57.
punkts). Tas, ka prasītājs pagaidu darba periodā izmantoja iekšējās mācības Komisijā, neatspēko šo vērtējumu, jo šīs mācības var ņemt vērā vienīgi saistībā ar šīm
de facto
attiecībām starp Komisiju un prasītāju.
Turklāt, pat piekrītot, ka prasītājs saņēma uzdevumus tieši no Komisijas, šis apstāklis joprojām atbilst pagaidu darba raksturam un ir savienojams ar trīsstūrveida attiecībām, kas aprakstītas iepriekš 68. punktā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
65.
punkts).
Arī tas apstāklis, ka Komisijai bija iespēja izvēlēties vai apstiprināt prasītāja kandidatūru un ka šī izvēle vai apstiprinājums bija priekšnoteikums prasītāja pieņemšanai darbā pagaidu darba aģentūrā, neietekmē juridisko vērtējumu attiecībā uz pagaidu darbu saskaņā ar piemērojamām valsts tiesību normām un attiecīgajiem līgumiem un it īpaši nekavē to, ka juridiskā persona, ar kuru noslēgts darba līgums, ir darba devējs, nevis lietotājiestāde (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. septembris, Nevin/Komisija,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
66.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, jāuzskata, ka pagaidu darba periodā prasītājam bija tieša juridiska pakļautības saikne ar pagaidu darba aģentūru, ar kuru to saistīja secīgi pagaidu darba līgumi.
Līdz ar to nevar piekrist, ka prasītājs būtu atradies situācijā, ko raksturo “dienesta pienākumu veikšana [..] kādas starptautiskās organizācijas labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Tādējādi Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka pagaidu darba periodā no 2013. gada 1. februāra līdz 31. jūlijam un no 2013. gada 1. līdz 13. septembrim prasītājs nav veicis darba pienākumus starptautiskā organizācijā Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Par trešo daļu attiecībā uz pastāvīgo dzīvesvietu
Pirmā un trešā pamata trešajā daļā prasītājs apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini uzskatījusi, ka viņš bija norādījis pastāvīgo dzīvesvietu Beļģijā, tur izveidojot savu interešu centru, citu iemeslu dēļ, nevis lai pildītu darba pienākumus starptautiskā organizācijā. Prasītājs uzskata, ka tas, ka viņš apprecējās ar Beļģijas iedzīvotāju un ka viņa bērni ir dzimuši Beļģijā, ir tikai sekas tam, ka viņš apmetās uz dzīvi Beļģijā 2009. gadā, lai pildītu darba pienākumus Savienības iestādēs ilgu laika periodu. Turklāt prasītājs apgalvo, ka vienīgais periods, kad viņš nepildīja darba pienākumus Savienības iestādē, bija 2013. gada augusts – mēnesis, kurā viņš bija reģistrēts kā bezdarbnieks.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Iesākumā jānorāda, kā minēts iepriekš 47. punktā, ka, tā kā prasītājam ir dienesta valsts pilsonība, ar to, ka viņam šajā valstī bija pastāvīgā dzīvesvieta, lai arī tikai uz pavisam īsu brīdi desmit gadu ilgā atsauces laikposmā, pietiek, lai viņš nevarētu saņemt ekspatriācijas pabalstu.
Tādējādi, kā izriet no lietas materiāliem, jāsecina, ka desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā no 2006. līdz 2016. gadam prasītājs 2007. gada 21. septembrī bija reģistrējies Itālijas konsulātā Briselē. 2008. gada 6. decembrī viņš Briselē apprecējās ar Beļģijas valstspiederīgo, kura dzīvoja un strādāja Briselē un ar kuru viņam ir trīs [kopīgi] bērni, kas dzimuši Briselē 2010., 2013. un 2015. gadā. Kopš 2009. gada 18. februāra prasītājs ir reģistrēts Šērbēkas iedzīvotāju reģistrā. Tāpat arī jāsecina, ka profesionālā ziņā no 2009. gada 1. augusta līdz 2010. gada 31. janvārim prasītājs strādāja Parlamentā par akreditētu deputāta palīgu, tad no 2010. gada 1. februāra līdz 2013. gada 31. janvārim bija nodarbināts Pētniecības un inovāciju ĢD kā līgumdarbinieks palīguzdevumiem. No 2013. gada 1. februāra līdz 31. jūlijam un no 2013. gada 1. līdz 13. septembrim viņš noslēdza pagaidu darba līgumus ar sabiedrību
R
. un strādāja kā pagaidu darbinieks Pētniecības un inovāciju ĢD. 2013. gada augustā prasītājs saņēma bezdarbnieka pabalstu. Tad no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 15. maijam prasītājs kā līgumdarbinieks strādāja Parlamentā, vēlāk – no 2014. gada 16. maija līdz 2016. gada 15. jūlijam –
EASME
. Visbeidzot, 2016. gada 16. jūlijā prasītāju kā līgumdarbinieku pieņēma darbā
INEA
(skat. iepriekš 4., 7., 8., 12., 13. un 18.–20. punktu).
Komisija uzskatīja, ka faktiskie apstākļi, kas minēti iepriekš 84. punktā, pierādot, ka desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā prasītājs, pirmkārt, bija norādījis savu dzīvesvietu Beļģijā, otrkārt, bija veicis privātu profesionālo darbību Briselē kā pagaidu darbinieks un, treškārt, nebija pierādījis, ka viņam būtu bijusi pastāvīga dzīvesvieta ārpus Beļģijas tā mēneša laikā, kad viņš bija bezdarbnieks.
Šo analīzi nevar atspēkot prasītāja apgalvojumi.
Patiesībā prasītāja personīgās dzīves elementi, kas minēti iepriekš 84. punktā, ir objektīvi faktiski apstākļi, kas parāda ilgstošu sociālu saišu esamību starp prasītāju un dienesta valsti. Ņemot vērā šos apstākļus, nevar uzskatīt, ka prasītājs būtu pierādījis, ka viņa uzturēšanās Beļģijā desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā būtu provizoriska vai nebūtu ietvērusi stabilu viņa pastāvīgā vai parastā interešu centra pārvietošanu [uz šo valsti].
Turklāt elementi, kas attiecas uz prasītāja personīgo dzīvi, ir jāņem vērā saistībā ar citiem faktiem – kas minēti iepriekš 84. punktā –, kuri izriet no viņa profesionālās darbības, un viss šo elementu kopums ļauj secināt, ka prasītājs nav pierādījis, ka desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā viņa dzīvesvieta bija norādīta Beļģijā tādu iemeslu dēļ, kam ir saistība vienīgi ar darba pienākumiem kādā valstī vai starptautiskā organizācijā.
Faktiski, kā norādīts iepriekš 79. punktā, nevar piekrist, ka pagaidu darba periodā prasītājs būtu atradies situācijā, ko raksturo “dienesta pienākumu veikšana [..] kādas starptautiskās organizācijas labā” Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.
Turklāt jāatgādina, ka konkrētie iemesli, kas likuši prasītājam palikt dienesta valstī, kuras pilsonība viņam ir, nav jāņem vērā, lai piešķirtu ekspatriācijas pabalstu. Dažādo iemeslu, kas likuši attiecīgai personai apmesties uz dzīvi valstī, kuras pilsonība tai ir, vērtējums pēc būtības noteikti būtu balstīts uz subjektīva rakstura vērtējumu, kas nav savienojams nedz ar Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunkta formulējumu, nedz ar tā mērķiem (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 25. septembris, Grazyte/Komisija,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
56.
–
58.
punkts). Tādēļ subjektīvie iemesli, kas mudinājuši prasītāju, no vienas puses, apprecēties un radīt bērnus Beļģijā, tajā nepārtraukti dzīvojot, un, no otras puses, pieņemt pagaidu darba līgumus, nav nozīmīgi, izvērtējot ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas nosacījumus.
Ņemot vērā iepriekš sacīto, jāsecina, ka no lietas materiāliem neizriet, ka prasītāja pastāvīgais un parastais interešu centrs desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā būtu bijis ārpus Beļģijas, jo, no vienas puses, viņam bija Beļģijas pilsonība, viņš nepārtraukti dzīvoja Briselē visu desmit gadu ilgo atsauces laikposmu, viņš apprecējās Briselē ar Beļģijas valstspiederīgo, ar kuru viņam bija trīs [kopīgi] bērni, kuri arī dzimuši Briselē, un, no otras puses, viņš veica privātu profesionālo darbību šajā valstī daļu no šī perioda. Turklāt arī jāsecina, ka prasītājs nav pierādījis, ka desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā viņa dzīvesvieta bija norādīta Beļģijā tādu iemeslu dēļ, kam ir saistība vienīgi ar darba pienākumiem kādā valstī vai starptautiskā organizācijā.
No tā izriet, ka prasītājs papildus tam, ka dzīvojis Briselē daudzus gadus, ir parādījis vēlmi piešķirt šim faktam turpinātību, kas izriet no tā, ka viņš tur izveidojis savu pastāvīgo un parasto interešu centru.
Tādēļ Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka prasītājs nav pierādījis, ka desmit gadu ilgajā atsauces laikposmā viņam būtu bijusi pastāvīga dzīvesvieta ārpus dienesta valsts, proti, Beļģijas, kuras pilsonība viņam ir.
No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā nav pieļautas kļūdas un pārkāpumi, ko apgalvo prasītājs pirmajā un trešajā pamatā.
Ņemot vērā iepriekš sacīto, pirmais un trešais pamats ir jānoraida kā nepamatoti un nav nepieciešams izvērtēt jautājumu par nepieņemamību, kas minēts iepriekš 42. punktā, jo Savienības tiesa ir tiesīga atkarībā no katra gadījuma apstākļiem izvērtēt, vai pareiza tiesvedība attaisno pamata noraidīšanu pēc būtības, iepriekš nelemjot par tā pieņemamību (spriedums, 2014. gada 11. jūlijs, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisija,
T‑533/10
,
EU:T:2014:629
,
170.
punkts).
Par otro pamatu, kas balstīts uz pilnvaru nepareizu izmantošanu un pilnvaru ļaunprātīgu izmantošanu
Otrajā pamatā prasītājs būtībā apgalvo, ka viņa pieņemšana darbā pagaidu darbinieka statusā Pētniecības un inovāciju ĢD ir pilnvaru nepareiza izmantošana un pilnvaru ļaunprātīga izmantošana no Komisijas puses.
Prasītājs uzskata, ka Komisija ir nepareizi izmantojusi pilnvaras, ciktāl tā ir nepareizi izmantojusi Beļģijas tiesības attiecībā uz pagaidu darbu, izmantojot minētos tiesību aktus mērķiem, kas nav pamatā šo tiesību aktu pieņemšanai. Patiesībā Komisijas mērķis, slēdzot pagaidu darba līgumus ar līgumdarbiniekiem papilduzdevumiem, bija izvairīties no kvalificētu darbinieku zaudēšanas, kas nepieciešami labai ģenerāldirektorātu darbībai. Šis mērķis esot pretrunā Beļģijas tiesībām, un tā nolūks esot bijis aizvietot līgumdarbinieka statusu ar nestabilām līgumattiecībām, kurās amats, darba devējs un atalgojums esot palikuši tie paši. Izmantojot šo nestabila darbinieka statusu, lai izvairītos no prasītāja individuālo tiesību ievērošanas, Komisija esot nepareizi izmantojusi pilnvaras.
Turklāt prasītājs apgalvo, ka Komisija esot ļaunprātīgi izmantojusi pilnvaras, piespiežot viņu parakstīt secīgus pagaidu darba līgumus, lai viņš veiktu tos pašus pienākumus, kurus viņš pirms tam kā līgumdarbinieks papilduzdevumiem veica Pētniecības un inovāciju ĢD, un pēc tam izmantojot šos līgumus, lai izvairītos no viņa individuālo tiesību ievērošanas, kad viņu vēlreiz pieņēma darbā
INEA
. Pagaidu darba līgumu parakstīšana esot bijusi “saistoša” prasītājam un viņa kolēģiem, kas atrodas līdzīgā situācijā, ciktāl, no vienas puses, tā esot vienīgā iespēja nepazaudēt darbu Savienības iestādēs un, no otras puses, viņiem esot tikusi nodrošināta iespēja atgūt savu līgumdarbinieka vietu, tiklīdz tiks pieņemta Civildienesta noteikumu reforma.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pilnvaru nepareizas izmantošanas jēdziens administratīvas iestādes gadījumā faktiski attiecas uz tās pilnvaru izmantošanu citiem mērķiem, nevis tiem, kuru sniegšanai tai šīs pilnvaras piešķirtas. Lēmumā ir pieļauta pilnvaru nepareiza izmantošana tikai tad, ja tas, pamatojoties uz objektīvām, nozīmīgām un saskaņotām pazīmēm, izrādās pieņemts šādā nolūkā. Turklāt, pastāvot vairākiem mērķiem, pat ja nepamatoti argumenti mijas ar pamatotiem, lēmumā tomēr nav nepareizi izmantotas pilnvaras, ja vien tas sasniedz galveno mērķi (skat. spriedumu, 2017. gada 13. decembris, Oltis Group/Komisija,
T‑497/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:895
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā jāsecina, ka nepastāv nekāda cēloņsakarība starp lēmumu izmantot pagaidu darba līgumus, no vienas puses, un lēmumu attiecībā uz prasītāja individuālo tiesību noteikšanu, viņam stājoties darbā
INEA
, no otras puses. Patiesībā runa ir par dažādiem lēmumiem, kurus pieņēmušas dažādas vienības, pamatojoties uz atšķirīgām tiesību normām, kam ir dažādi mērķi. Turklāt, beidzoties pagaidu darba periodam, nav bijis nekādu garantiju, ka prasītājs tiks pieņemts darbā kā kādas Savienības iestādes vai organizācijas ierēdnis vai darbinieks un ka līdz ar to būtu bijis nepieciešams pieņemt lēmumu attiecībā uz ekspatriācijas pabalsta saņemšanu, jo šajos apstākļos nav iespējams konstatēt nekādu saikni starp minētajiem lēmumiem.
Tādēļ prasītāja nepamatotos apgalvojumus, it īpaši attiecībā uz apgalvoto pagaidu darba izmantošanu, lai izvairītos no viņa individuālo tiesību noteikšanas gadījumā, ja viņš nākotnē tiktu pieņemts darbā kādā Savienības iestādē vai organizācijā, nevar uzskatīt par objektīvām, atbilstīgām un saskanīgām norādēm, ka apstrīdētais lēmums būtu ticis pieņemts citiem mērķiem, nevis lai analizētu prasītāja individuālās tiesības attiecībā uz ekspatriācijas pabalstu.
Turklāt prasītāja apgalvojums, ka Komisija esot ļaunprātīgi izmantojusi pilnvaras, piespiežot viņu parakstīt pagaidu darba līgumus, nav nekādā veidā pamatots. Šajā sakarā, kā izriet no 11. un 12. punkta iepriekš, atliek vien secināt, ka gan profila izveide sabiedrībā
R
., gan pagaidu darba līgumu parakstīšana ar šo sabiedrību un šo līgumu termiņa beigšanās 2013. gada 13. septembrī izriet vienīgi no prasītāja gribas un viņa izvēlēm attiecībā uz profesionālo dzīvi.
Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu, kas balstīts uz prasītāja likumīgo cerību un uz tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības un iegūto tiesību principu pārkāpumu
Ceturtajā pamatā prasītājs būtībā apgalvo, ka viņam ir iegūtās tiesības uz ekspatriācijas pabalsta piešķiršanas noteikumu piemērošanu, jo viņa faktiskā situācija nav mainījusies kopš viņa pirmās stāšanās darbā Savienības iestādē 2009. gadā, ka viņš vienmēr ir strādājis starptautiskas organizācijas labā un ka viņš ir norādījis savu pastāvīgo dzīvesvietu Beļģijā, tur izveidojot savu interešu centru, vienīgi nolūkā pildīt darba pienākumus starptautiskā organizācijā.
Šajā sakarā prasītājs uzsver, ka, grozot savu analīzi par tiesībām uz ekspatriācijas pabalstu, Komisija pārkāpj viņa iegūtās tiesības attiecībā uz sekām, kādas bija pagaidu darba līgumam, kuru tajā laikā Komisija apsprieda dienesta interesēs. Tieši tādēļ, ka viņu tiesības bija pārrunātas un tām bija jātiek saglabātām, prasītājs un viņa kolēģi piekrita īstermiņa darbam kā pagaidu darbinieki.
Turklāt prasītājs apgalvo, ka Komisijas analīze par pagaidu darba periodu bija kļūdaina, jo Komisija bija uzskatījusi šo periodu par iemeslu izslēgšanai no ekspatriācijas pabalsta saņemšanas, kas paredzēts Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. pantā. Neraugoties uz viņa dubultpilsonību, par kuru viņš vienmēr bijis atklāts, un uz viņa laulībām un bērnu dzimšanu Briselē, Beļģija nekad netika uzskatīta par viņa dzīvesvietu un stabilu interešu centru, izņemot saistībā ar viņa daba pienākumu veikšanu Savienības iestādēs un organizācijās. Tādēļ šie seši mēneši, kas atbilst pagaidu darba periodam, nevar mainīt viņa pastāvīgās dzīvesvietas definīciju. Turklāt apstākļi, kas bija pamatā ekspatriācijas pabalsta piešķiršanai, bija tie paši kā šobrīd attiecībā uz viņu vērā ņemtie, jo Komisija veica “pagriezienu” lietas analīzē un izslēdza visus tos apstākļus, kas bija pamatojuši viņa pieņemšanu darbā pagaidu darbinieka statusā.
Komisija apstrīd prasītāja argumentus.
Jāatgādina, ka saskaņā ar iedibināto judikatūru tiesības atsaukties uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principu nozīmē, ka Savienības kompetentās iestādes ieinteresētajai personai ir sniegušas precīzus, beznosacījuma un saskaņotus solījumus no kompetentiem un uzticamiem avotiem (skat. spriedumu, 2013. gada 13. jūnijs, HGA u.c./Komisija, no
C‑630/11 P līdz C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
132.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no Vispārējā tiesā iesniegtajiem materiāliem izriet, ka nav bijis iespējams pierādīt jelkādus precīzus, beznosacījuma un saskaņotus solījumus no Savienības iestādes, struktūras vai organizācijas par to, ka prasītājam tiks piešķirts ekspatriācijas pabalsts. Šajā ziņā pietiek vien konstatēt, ka apstrīdētais lēmums ticis pieņemts pēc Parlamenta lēmuma, kas minēts iepriekš 24. punktā, kurā prasītājam jau tika atteikta ekspatriācijas pabalsta saņemšana.
No lietas materiāliem izriet, ka prasītājs bija saņēmis ekspatriācijas pabalstu pirms pagaidu darba perioda, taču viņam tika atteikta šī pabalsta saņemšana pēc minētā perioda. It īpaši, kā izriet no 24.–26, 28. un 29. punkta iepriekš, ekspatriācijas pabalsts viņam tika atteikts saistībā ar viņa darba līgumu ar Parlamentu periodā no 2013. gada 16. septembra līdz 2014. gada 15. maijam un tika pieņemts lēmums saistībā ar nepamatotu maksājumu atgūšanu, lai atgūtu pabalstu, kas viņam bija izmaksāts saistībā ar darba līgumu ar
EASME
periodā no 2014. gada 16. maija līdz 2016. gada 15. jūlijam.
Turklāt šīs lietas apstākļos, nepastāvot dažādo līgumu starp prasītāju un Savienības iestādēm un organizācijām – kas minēti iepriekš 7., 8. un 18.–20. punktā – pēctecībai, prasītāja finansiālo tiesību noteikšana, tai skaitā uz ekspatriācijas pabalstu, ir jāveic ikreiz, stājoties dienestā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 5. decembris, Grazyte/Komisija,
F‑76/11
,
EU:F:2012:173
,
45.
–
47.
punkts). Līdz ar to atsauces periods, kā arī atbilstošie fakti, lai izvērtētu Civildienesta noteikumu VII pielikuma 4. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētos nosacījumus, atšķiras katram līgumam. Šādos apstākļos, stājoties darbā
INEA
, prasītājs nevarēja nedz atsaukties uz iepriekšējiem lēmumiem attiecībā uz ekspatriācijas pabalstu, nedz līdz ar to uz iegūto tiesību pārkāpumu.
No tā izriet, ka apstrīdētajā lēmumā nav pieļauts prasītāja likumīgo cerību pārkāpums un tiesiskās paļāvības, tiesiskās drošības un iegūto tiesību principu pārkāpums. Līdz ar to ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, prasība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājam spriedums ir nelabvēlīgs, viņam jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Alessandro Quadri di Cardano
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Prek
Schalin
Costeira
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.