CELEX: 62018CJ0179
Řízení o předběžné otázce
Sociální zabezpečení
Nároky na důchod na základě vnitrostátního důchodového systému pro zaměstnance
Nezohlednění doby povinné vojenské služby vykonané úředníkem Evropské unie po nástupu do funkce
Zásada loajální spolupráce

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem úředníků Evropské unie, zavedeným nařízením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků Evropských společenství a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a kterým se stanoví zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise (
Úř. věst. 1968, L 56, s. 1
; Zvl. vyd. 01/02, s. 5), ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004 (
Úř. věst. 2004, L 124, s. 1
; Zvl. vyd. 01/02, s. 130) (dále jen „služební řád“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ronnym Rohartem a Federale Pensioendienst (federální penzijní služba, Belgie) ohledně toho, že tento orgán odmítl zohlednit dobu povinné vojenské služby vykonané dotyčnou osobou pro účely výpočtu jejího starobního důchodu jakožto zaměstnance.
Právní rámec
Unijní právo
Článek 42 služebního řádu stanoví:
„Úředník, který je povolán k výkonu základní vojenské služby nebo vojenskému cvičení nebo je povolán do jiné vojenské služby, získá zvláštní postavení ‚volno z důvodu vojenské služby‘.
Úředník, který je povolán k výkonu vojenské služby, nepobírá odměnu, ale nadále se na něj vztahují ustanovení tohoto služebního řádu týkající se postupu do vyššího stupně nebo povýšení. Zůstává mu zachován nárok na starobní důchod, pokud po skončení vojenské služby zaplatí [se zpětným účinkem] příspěvky do systému důchodového pojištění.
[…]“
Článek 13 odst. 2 nařízení Rady (EHS) č. 1408/71 ze dne 14. června 1971 o uplatňování systémů sociálního zabezpečení na zaměstnané osoby, osoby samostatně výdělečně činné a jejich rodinné příslušníky pohybující se v rámci Společenství, ve znění pozměněném a aktualizovaném nařízením Rady (ES) č. 118/97 ze dne 2. prosince 1996 (
Úř. věst. 1997, L 28, s. 1
; Zvl. vyd. 05/03, s. 3) (dále jen „nařízení č. 1408/71“), platný v době, kdy R. Rohart odešel do důchodu, stanovil:
„S výhradou článků 14 až 17
[…]
e)
osoba odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo do náhradní civilní služby členského státu podléhá právním předpisům uvedeného státu. Je-li vznik nároku podle těchto právních předpisů podmíněn získáním dob pojištění před vstupem do této vojenské nebo civilní služby nebo po propuštění z ní, vezmou se v úvahu v nezbytné míře doby pojištění získané podle právních předpisů kteréhokoli jiného členského státu, jako by šlo o doby pojištění získané podle právních předpisů dříve uvedeného státu. Zaměstnaná osoba nebo osoba samostatně výdělečně činná odvedená nebo znovu povolaná do služby v ozbrojených silách nebo do náhradní civilní služby si ponechává postavení zaměstnané osoby nebo osoby samostatně výdělečně činné;
[…]“
Belgické právo
Článek 34 odst. 1 písm. F Koninklijk besluit tot vaststelling van het algemeen reglement betreffende het rust- en overlevingspensioen voor werknemers (královské nařízení o obecné úpravě systému starobních a pozůstalostních důchodů pro zaměstnance) ze dne 21. prosince 1967 (
Belgisch Staatsblad
ze dne 16. ledna 1968, s. 441), ve znění použitelném na skutkový stav v původním řízení (dále jen „královské nařízení“), stanoví, že se za odpracované doby považují, s ohledem na podmínky stanovené v odst. 2 tohoto článku, doby vojenské služby v belgické armádě.
Článek 34 odst. 2 bod 3 královského nařízení stanoví:
„Doby uvedené v odst. 1 […] písm. F […] mohou být považovány za odpracované doby pouze tehdy, pokud dotčená osoba je v době události, která je důvodem pro započtení jako odpracované doby, zaměstnána jako zaměstnanec nebo se již nachází v období nečinnosti, které je považováno za dobu pracovní činnosti.
Doby uvedené [v písm. F] odst. 1 jsou považovány za odpracované doby i tehdy, pokud dotčená osoba pracovala ve třech letech následujících po těchto dobách jako zaměstnanec a byla zaměstnána obvykle a v rámci hlavního pracovního poměru jako takový zaměstnanec alespoň jeden rok.
Pokud je namístě vyplatit důchod skutečně a poprvé nejdříve dne 1. ledna 1984, mohou být doby uvedené v odst. 1 […] písm. F považovány za odpracované doby pouze tehdy, pokud dotčená osoba nepobírá za tyto doby žádný důchod podle jiné právní úpravy o starobních a pozůstalostních důchodech, s výjimkou důchodu pro osoby samostatně výdělečně činné.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Ronny Rohart pracoval v Belgii jako zaměstnanec od 1. října 1970 do 15. srpna 1973. Dne 16. srpna 1973 nastoupil do funkce jako úředník Evropské komise, kde pracoval až do svého odchodu do důchodu dne 1. ledna 2009, s přerušením na dobu jednoho roku od 1. července 1974 do 30. června 1975, kdy vykonával povinnou vojenskou službu v Belgii.
Ronnymu Rohartovi, který pobírá důchod z důchodového systému Evropské unie, byl přiznán rovněž důchod z belgického důchodového systému pro zaměstnance.
V návaznosti na rozsudek ze dne 10. září 2015, Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
), byla výše nároků R. Roharta na důchod na jeho žádost přepočítána federální penzijní službou, která tyto nároky stanovila rozhodnutími ze dne 24. května 2017, avšak nezohlednila dobu povinné vojenské služby. Žádost dotyčné osoby směřující k tomu, aby tato doba byla zohledněna, byla zamítnuta rozhodnutím ze dne 1. června 2017 z důvodu, že tato osoba nesplňovala podmínky pro to, aby se výkon její služby považoval za odpracovanou dobu, definované v článku 34 královského nařízení, jelikož v okamžiku výkonu vojenské služby ani v průběhu následujících tří let nebyla zaměstnancem ve smyslu tohoto nařízení.
Předkládající soud, u něhož byla podána žaloba proti těmto rozhodnutím, uvádí, že doba povinné vojenské služby vykonané R. Rohartem nebyla zohledněna pro výpočet jeho důchodu z důchodového systému Unie ani pro výpočet jeho důchodu z belgického systému, neboť dotyčná osoba nesplňovala podmínky pro to, aby se výkon její služby považoval za odpracovanou dobu na základě článku 34 královského nařízení. Podle něj tedy vyvstává otázka, zda tyto podmínky nejsou v rozporu se služebním řádem i se zásadou loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU.
V tomto ohledu má předkládající soud za to, že ve věci v původním řízení vyvstává otázka srovnatelná s otázkami zkoumanými v rozsudcích ze dne 16. prosince 2004, My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
), a ze dne 10. září 2015, Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
). Poznamenává, že doba povinné vojenské služby vykonané R. Rohartem by pro výpočet jeho důchodu byla zohledněna, kdyby kariéru absolvoval v Belgii jakožto zaměstnanec, úředník nebo osoba samostatně výdělečně činná, a byla by zohledněna rovněž v případě, že by kariéru absolvoval v jiném členském státě v souladu s článkem 13 nařízení č. 1408/71, takže je znevýhodněn v důsledku toho, že byl úředníkem Unie.
Za těchto podmínek se arbeidsrechtbank Gent (pracovní soud v Gentu, Belgie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba vykládat zásadu loajální spolupráce zakotvenou v čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem […] v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, která neumožňuje, aby při výpočtu starobního důchodu zaměstnance provedeného na základě jeho příspěvků odvedených v tomto členském státě byla zohledněna vojenská služba, kterou tento zaměstnanec vykonal v tomto členském státu, protože dotčená osoba byla v době uvedené vojenské služby a rovněž poté bez přerušení úředníkem [Unie], a nesplňuje tedy podmínky pro to, aby se její vojenská služba považovala za odpracovanou dobu, stanovené v právní úpravě tohoto členského státu?“
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je při určování nároků na důchod pracovníka, který vykonával zaměstnání jakožto zaměstnanec v tomto členském státě před tím, než se stal úředníkem Unie, a vykonal, když se stal úředníkem Unie, povinnou vojenskou službu v tomto členském státě, tomuto pracovníkovi odepřen nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, přičemž nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, by měl, kdyby v okamžiku, kdy byl povolán k výkonu této služby nebo po dobu alespoň jednoho roku v průběhu tří let následujících po skončení jeho vojenské služby vykonával zaměstnání, na které se vztahuje vnitrostátní důchodový systém.
Je třeba připomenout, že unijní právo nezasahuje do pravomoci členských států uspořádat své systémy sociálního zabezpečení a že při neexistenci harmonizace na unijní úrovni je věcí právních předpisů každého členského státu určit podmínky poskytování dávek v oblasti sociálního zabezpečení. Nic to však nemění na tom, že při výkonu této pravomoci musí členské státy dodržovat unijní právo zahrnující i zásady zakotvené Soudním dvorem v jeho judikatuře týkající se výkladu zásady loajální spolupráce ve spojení se služebním řádem (rozsudek ze dne 10. září 2015, Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu Soudní dvůr již uvedl, že služební řád byl přijat nařízením Rady, v daném případě nařízením č. 259/68, které má podle čl. 288 druhého pododstavce SFEU obecnou působnost, je závazné v celém rozsahu a přímo použitelné ve všech členských státech, z čehož vyplývá, že kromě účinků, které vyvolává ve vnitřním řádu unijní administrativy, služební řád zavazuje i členské státy v celém rozsahu, v němž je pro účely jeho provedení nezbytná jejich součinnost (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
Soudní dvůr mimoto v bodě 49 rozsudku ze dne 16. prosince 2004, My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
) rozhodl, že zásada loajální spolupráce uvedená v článku 10 ES, která je nyní vyjádřena ustanovením čl. 4 odst. 3 SEU, ve spojení se služebním řádem musí být vykládána tak, že brání vnitrostátní právní úpravě, která neumožňuje zohlednit odpracované roky, jichž občan Unie dosáhl ve službě unijního orgánu, za účelem vzniku nároku na předčasný starobní důchod v rámci vnitrostátního systému. V bodě 34 usnesení ze dne 9. července 2010, Ricci a Pisaneschi (
C‑286/09
, nezveřejněné,
EU:C:2010:420
), Soudní dvůr upřesnil, že totéž platí, pokud jde o vznik nároku na řádný starobní důchod.
Soudní dvůr v tomto ohledu konstatoval v bodech 45 až 48 rozsudku ze dne 16. prosince 2004, My (
C‑293/03
,
EU:C:2004:821
), jakož i v bodech 29 až 33 usnesení ze dne 9. července 2010, Ricci a Pisaneschi (
C‑286/09
, nezveřejněné,
EU:C:2010:420
), že právní úpravy dotčené ve věcech, v nichž byl vydán uvedený rozsudek a usnesení, mohou unijním orgánům a institucím ztížit přijímání úředníků přicházejících z členských států, kde již odpracovali určitý počet let. Soudní dvůr totiž uvedl, že tyto právní úpravy mohou odrazovat od výkonu profesní činnosti u unijních orgánů nebo institucí, neboť pracovník předtím podléhající vnitrostátnímu důchodovému systému tím, že přijme zaměstnání u unijních orgánů nebo institucí, riskuje, že ztratí možnost požívat v rámci takového systému starobní důchod, na který by měl nárok, kdyby takové zaměstnání nepřijal. Soudní dvůr měl za to, že takové následky nelze připustit s ohledem na povinnost loajální spolupráce a pomoci, kterou mají členské státy vůči Unii a která nachází vyjádření v povinnosti usnadnit Unii plnění jejího poslání, stanovené dříve v článku 10 ES a nyní v čl. 4 odst. 3 SEU.
Soudní dvůr kromě toho uvedl v rozsudku ze dne 10. září 2015, Wojciechowski (
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
), že čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem brání právní úpravě členského státu, na jejímž základě je starobní důchod, na který má pracující nárok na základě příspěvků odvedených v postavení zaměstnance v tomto členském státě, snížen nebo zcela odepřen z důvodu let následně odpracovaných v některém z unijních orgánů, přičemž zejména v bodě 43 tohoto rozsudku uvedl, že taková právní úprava může těmto orgánům rovněž ztížit nejen přijímání úředníků z členských států, kde již odpracovali určitý počet let, ale rovněž udržení si zkušených úředníků ve služebním poměru.
V projednávaném případě se jeví, že taková právní úprava členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, jejímž účinkem je zbavit pracovníka, který svou povinnou vojenskou službu vykonal v tomto členském státě, zatímco byl úředníkem Unie, nároku na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu, přičemž nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu, by měl, pokud by v okamžiku, kdy byl povolán k výkonu této služby nebo po dobu tří let následujících po skončení jeho vojenské služby, vykonával zaměstnání, na které se vztahuje důchodový systém uvedeného členského státu, nebo v souladu s čl. 13 odst. 2 písm. e) nařízení č. 1408/71 zaměstnání v jiném členském státě, může rovněž ztížit přijímání úředníků do unijních orgánů.
Taková právní úprava totiž může odradit pracovníka vykonávajícího zaměstnání, na které se vztahuje důchodový systém dotčeného členského státu, od toho, aby se stal úředníkem Unie před vykonáním povinné vojenské služby nebo během tří let následujících po výkonu této vojenské služby.
Odrazující povaha takové právní úpravy může být navíc výraznější v případě, že vnitrostátní důchodový systém vyžaduje určitý minimální počet odpracovaných let pro nárok na důchod, takže nezohlednění doby povinné vojenské služby jako skutečně odpracované doby může mít v některých případech za následek nikoli snížení výše důchodu, ale neexistenci nároku na důchod.
Takové následky nelze připustit s ohledem na povinnost loajální spolupráce a loajální pomoci, kterou mají členské státy vůči Unii a která nachází vyjádření v povinnosti usnadnit Unii plnění jejího poslání, stanovené v článku 4 odst. 3 SEU.
V tomto ohledu nelze přijmout argument uplatněný belgickou vládou k odůvodnění toho, že nebyla zohledněna doba povinné vojenské služby vykonané R. Rohartem, vycházející z toho, že R. Rohart během této doby neodváděl příspěvky do vnitrostátního důchodového systému, jelikož je tomu tak rovněž v případě pracovníků, kteří před nebo po výkonu povinné vojenské služby vykonávali zaměstnání, na které se vztahuje tento systém, nebo zaměstnání v jiném členském státě a mají nárok na to, aby se jejich vojenská služba považovala za odpracovanou dobu, jak je stanoveno v článku 34 královského nařízení.
Tato vláda se nemůže dovolávat ani skutečnosti, že R. Rohart mohl podle článku 42 služebního řádu zaplatit se zpětným účinkem příspěvky do systému důchodového pojištění Unie, aby tato doba byla zohledněna pro účely jeho důchodu na základě tohoto systému. Toto ustanovení totiž stanoví pouhou možnost dobrovolně přispívat do uvedeného systému, kterou každý dotčený úředník může, či nemusí využít. Z jejího nevyužití tudíž nemůže plynout ztráta nároků na základě vnitrostátního důchodového systému, neboť v opačném případě by tyto příspěvky ztratily svou dobrovolnou a fakultativní povahu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2015, Wojciechowski,
C‑408/14
,
EU:C:2015:591
, bod
).
S ohledem na všechny tyto úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je při určování nároků na důchod pracovníka, který vykonával zaměstnání jakožto zaměstnanec v tomto členském státě před tím, než se stal úředníkem Unie, a vykonal, když se stal úředníkem Unie, povinnou vojenskou službu v tomto členském státě, tomuto pracovníkovi odepřen nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, přičemž nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, by měl, kdyby v okamžiku, kdy byl povolán k výkonu této služby nebo po dobu alespoň jednoho roku v průběhu tří let následujících po skončení jeho vojenské služby vykonával zaměstnání, na které se vztahuje vnitrostátní důchodový systém.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

Článek 4 odst. 3 SEU ve spojení se služebním řádem úředníků Evropské unie zavedeným nařízením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 ze dne 29. února 1968, kterým se stanoví služební řád úředníků Evropských společenství a pracovní řád ostatních zaměstnanců Evropských společenství a kterým se stanoví zvláštní opatření dočasně použitelná na úředníky Komise, ve znění nařízení Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 ze dne 22. března 2004, musí být vykládán v tom smyslu, že brání takové vnitrostátní právní úpravě členského státu, jako je právní úprava dotčená ve věci v původním řízení, podle níž je při určování nároků na důchod pracovníka, který vykonával zaměstnání jakožto zaměstnanec v tomto členském státě před tím, než se stal úředníkem Evropské unie, a vykonal, když se stal úředníkem Unie, povinnou vojenskou službu v tomto členském státě, tomuto pracovníkovi odepřen nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, přičemž nárok na to, aby doba, kterou strávil v rámci vojenské služby, byla považována za skutečně odpracovanou dobu jakožto zaměstnance, by měl, kdyby v okamžiku, kdy byl povolán k výkonu této služby nebo po dobu alespoň jednoho roku v průběhu tří let následujících po skončení jeho vojenské služby vykonával zaměstnání, na které se vztahuje vnitrostátní důchodový systém.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.