CELEX: 62021CJ0256
Előzetes döntéshozatal
Európai uniós védjegy
(EU) 2017/1001 rendelet
A 124. cikk a) és d) pontja
128. cikk
Az európai uniós védjegybíróságok hatásköre
Védjegybitorlási kereset
Törlés iránti viszontkereset
A védjegybitorlási keresettől való elállás
A viszontkereset kimenetele
A viszontkereset önálló jellege

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2017. L 154., 1. o.
) 124. cikke a) és d) pontjának, valamint 128. cikkének értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az egyfelől KP, másfelől TV és a Gemeinde Bodman‑Ludwigshafen (Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata, Németország) között egy európai uniós szóvédjegy bitorlása miatt előterjesztett kereset és az e védjegy törlésére irányuló viszontkereset tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 2017/1001 rendelet (4) és (32) preambulumbekezdése értelmében:
„(4)
[…] [S]zükségesnek látszik a védjegyekre vonatkozó olyan uniós rendelkezések megalkotása, amelyek révén a vállalkozások egyetlen eljárási rend keretében egységes oltalmat élvező, az Unió területének egészére kiterjedő hatályú európai uniós védjegyet szerezhetnek. Az európai uniós védjegy egységes jellegének az előbbiekben kifejtett elvét, ha e rendelet másként nem rendelkezik, alkalmazni kell.
[…]
(32)
Az európai uniós védjegyek érvényessége és bitorlása tárgyában hozott határozatoknak az Unió egész területére kiterjedő hatállyal kell bírniuk, ugyanis ez az egyetlen módja annak, hogy elkerülhetők legyenek a bíróságok, illetve [az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO)] által hozott határozatok közötti ellentmondások, továbbá hogy megőrizhető legyen az európai uniós védjegyek egységes jellege. [A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 22‑i] 1215/2012/EK tanácsi rendelet [(
HL 2012. L 351., 1. o.
)] rendelkezéseit az [európai uniós] védjegyekkel összefüggő valamennyi perre alkalmazni kell, kivéve, ha e rendelet az említett rendelkezésektől eltérően rendelkezik.”
A 2017/1001 rendelet „Az európai uniós védjegy” című 1. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Az európai uniós védjegyoltalom egységes, és az Unió egész területén azonos hatállyal rendelkezik: csak az Unió egésze tekintetében lajstromozható, ruházható át vagy lehet róla lemondani, illetve képezheti megszűnést megállapító vagy törlést kimondó, illetve használatát tiltó határozat tárgyát. Ha e rendelet eltérően nem rendelkezik, ezt az elvet kell alkalmazni.”
E rendeletnek „Az európai uniós védjegyoltalom megszerzésének módja” című 6. cikke értelmében az európai uniós védjegyoltalom lajstromozással szerezhető meg.
Az említett rendelet „Feltétlen kizáró okok” című 7. cikkének (1) bekezdése felsorolja azokat a megjelölés‑ és védjegytípusokat, amelyek nem részesülhetnek védjegyoltalomban. E rendelkezés pontosítja különösen az alábbiakat:
„A megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha
[…]
b)
nem alkalmas a megkülönböztetésre;
c)
kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket a forgalomban az áru vagy a szolgáltatás fajtája, minősége, mennyisége, rendeltetése, értéke, földrajzi származása, előállítási vagy teljesítési ideje, illetve egyéb jellemzője feltüntetésére használhatnak;
d)
kizárólag olyan jelekből vagy adatokból áll, amelyeket az általános nyelvhasználatban, illetve a tisztességes üzleti gyakorlatban állandóan és szokásosan alkalmaznak;
[…]”
A 2017/1001 rendelet „Feltétlen törlési okok” című 59. cikke (1) bekezdésének a) pontja az alábbiak szerint rendelkezik:
„Az európai uniós védjegyet [az EUIPO‑hoz] benyújtott kérelem vagy a védjegybitorlási perben előterjesztett viszontkereset alapján törölni kell, ha
a)
a védjegy lajstromozására a 7. cikkben foglalt rendelkezések megsértésével került sor”.
E rendeletnek „A megszűnés megállapítására vagy a védjegy törlésére irányuló kérelem” című 63. cikke (1) és (3) bekezdésében a következőket mondja ki:
„(1)   Az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítására vagy a védjegy törlésére irányuló kérelmet nyújthat be [az EUIPO‑hoz]
a)
az 58. és 59. cikk alapján bármely természetes vagy jogi személy, vagy a gyártókat, előállítókat, szolgáltatást nyújtókat, forgalmazókat vagy fogyasztókat képviselő bármely csoport vagy szervezet, amely a rá irányadó jogszabályi rendelkezések szerint saját nevében perelhet és perelhető;
[…]
(3)   A megszűnés megállapítására irányuló, illetve a törlési kérelmet el kell utasítani, ha ugyanazon felek között ugyanazon kérdésben és jogalapon benyújtott kérelem tárgyában [az EUIPO] vagy a 123. cikkben említett európai uniós védjegybíróságok egyike korábban már érdemben határozott, és [az EUIPO‑nak] vagy az említett védjegybíróságnak a kérelemre vonatkozó határozata jogerőre emelkedett.”
Az említett rendeletnek „A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó uniós szabályok alkalmazása” című 122. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1)   Ha e rendelet másként nem rendelkezik, az európai uniós védjegybejelentésekkel és az európai uniós védjegyekkel összefüggő ügyekben, valamint nemzeti védjegyekkel és európai uniós védjegyekkel összefüggő, egyidejűleg vagy egymást követően indított ügyekben a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságra, valamint a határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó európai uniós szabályokat kell alkalmazni.
(2)   A 124. cikkben említett keresetekkel és igényekkel összefüggő eljárások esetén
a)
az 1215/2012/EU rendelet 4. és 6. cikke, 7. cikkének 1., 2., 3. és 5. pontja és 35. cikke nem alkalmazható;
b)
az 1215/2012/EU rendelet 25. és 26. cikkét az e rendelet 125. cikkének (4) bekezdésében szereplő korlátozásokkal kell alkalmazni;
c)
az 1215/2012/EU rendelet II. fejezetében foglalt, a tagállamban lakóhellyel, illetve székhellyel rendelkező személyekre vonatkozó rendelkezéseket olyan személyekre is alkalmazni kell, akik lakóhelye, illetve amelyek székhelye nem a tagállamok valamelyikében van, de a tagállamok valamelyikében telephellyel rendelkeznek.”
A 2017/1001 rendelet „Európai uniós védjegybíróságok” című 123. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„A tagállamok területükön a lehető legkorlátozottabb számban kijelölnek első‑ és másodfokon eljáró olyan nemzeti bíróságokat, amelyek az e rendelettel rájuk ruházott hatáskörben járnak el.”
E rendeletnek a „Joghatóság bitorlással és érvényességgel összefüggő ügyekben” című 124. cikke a következőképpen szól:
„Az európai uniós védjegybíróságnak a következő ügyekben van kizárólagos joghatósága:
a)
az európai uniós védjegy bitorlásával összefüggő perek és – ha a nemzeti jog arról rendelkezik – az európai uniós védjegy bitorlásának kísérletével kapcsolatos perek;
[…]
d)
a 128. cikk alapján az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítására vagy az európai uniós védjegy törlésére irányuló viszontkeresetek.”
A fenti rendeletnek „Az érvényesség vélelme – érdemi védekezés” című 127. cikke (1) bekezdésében így rendelkezik:
„Az európai uniós védjegybíróság az európai uniós védjegyoltalmat mindaddig érvényesnek tekinti, amíg azt az alperes az oltalom megszűnésének megállapítása vagy a védjegy törlése iránt előterjesztett viszontkeresetben vitássá nem teszi.”
A 2017/1001 rendelet „Viszontkereset” című 128. cikke kimondja:
„(1)   A megszűnés megállapítására vagy a törlésre irányuló viszontkereset kizárólag az e rendelet szerinti megszűnési vagy törlési okokon alapulhat.
(2)   Az európai uniós védjegybíróság a megszűnés megállapítására vagy a törlésre irányuló viszontkeresetet elutasítja, ha ugyanazon felek között ugyanazon kérdésben és jogalapon benyújtott kérelem tárgyában a Hivatal korábban jogerősen döntött.
[…]
(4)   Azon európai uniós védjegybíróság, amelyhez európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítására vagy törlésére irányuló viszontkeresetet nyújtottak be, csak azt követően vizsgálhatja a viszontkeresetet, hogy az érdekelt fél vagy a bíróság tájékoztatta [az EUIPO‑t] a viszontkereset benyújtásának időpontjáról. Az erre vonatkozó információt [az EUIPO‑nak] rögzítenie kell a lajstromban. [Az EUIPO‑nak] tájékoztatnia kell a bíróságot arról, ha az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítására vagy törlésére irányuló kérelmet még a viszontkereset indítása előtt benyújtották, a bíróságnak pedig a kérelemről hozott határozat jogerőre emelkedéséig vagy a kérelem visszavonásáig a 132. cikk (1) bekezdésével összhangban fel kell függesztenie az eljárást.
[…]
(6)   Ha az európai uniós védjegybíróság az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítása vagy a védjegy törlése céljából előterjesztett viszontkereset ügyében jogerős ítéletet hozott, az ítélet egy példányát a bíróság vagy a nemzeti eljárásban érintett felek valamelyike haladéktalanul megküldi [az EUIPO‑nak]. [Az EUIPO] vagy az érdekelt felek tájékoztatást kérhetnek az ítélet megküldéséről. [Az EUIPO‑nak] az ítéletre vonatkozó bejegyzést rögzítenie kell a lajstromban, és meg kell tennie azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy eleget tegyen az ítélet rendelkező részében foglaltaknak.
(7)   Az európai uniós védjegybíróság az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítása vagy a védjegy törlése iránt előterjesztett viszontkereset tárgyalásakor az európai uniós védjegy jogosultjának kérelmére és a felek meghallgatását követően az eljárást felfüggesztheti, és felhívhatja az alperest, hogy az általa megjelölt határidőn belül a megszűnés megállapítására irányuló, illetve törlési kérelmet nyújtson be [az EUIPO‑hoz]. Ha a kérelem benyújtására az előírt határidőn belül nem kerül sor, az eljárást folytatni kell, és a viszontkeresetet visszavontnak kell tekinteni. A 132. cikk (3) bekezdését alkalmazni kell.”
A 2017/1001 rendelet „Alkalmazandó jog” című 129. cikke értelmében:
„(1)   Az európai uniós védjegybíróság e rendeletet alkalmazza.
(2)   Az e rendelet által nem szabályozott, védjegyre vonatkozó valamennyi kérdésre az érintett európai uniós védjegybíróságnak a vonatkozó nemzeti jogot kell alkalmaznia.
(3)   Ha e rendelet eltérően nem rendelkezik, az európai uniós védjegybíróság a székhelye szerinti államnak azokat az eljárási szabályait alkalmazza, amelyek irányadók a nemzeti védjegyekkel összefüggő azonos tárgyú perekben.”
E rendeletnek a „Kapcsolódó perek különös szabályai” című 132. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A 124. cikkben említett pert tárgyaló európai uniós védjegybíróság a nemleges megállapításra irányuló per kivételével, vagy ha a tárgyalást nyomós okból folytatni kell a felek meghallgatását követően hivatalból vagy a felek egyikének kérelmére – az ellenérdekű fél meghallgatását követően – felfüggeszti az eljárást, ha az európai uniós védjegy érvényessége tárgyában egy másik európai uniós védjegybíróság előtt előterjesztett viszontkereset alapján eljárás folyik, vagy [az EUIPO‑hoz] a megszűnés megállapítására irányuló vagy törlési kérelmet nyújtottak be.
(2)   [Az EUIPO] a megszűnés megállapítására irányuló vagy a törlési kérelem tárgyában folyó eljárás során a felek meghallgatását követően hivatalból vagy a felek egyikének kérelmére – az ellenérdekű fél meghallgatását követően – felfüggeszti az eljárást, ha az európai uniós védjegy érvényessége tárgyában európai uniós védjegybíróság előtt előterjesztett viszontkereset alapján eljárás folyik, kivéve, ha a tárgyalást nyomós okból folytatni kell. Az európai uniós védjegybíróság azonban az előtte folyó eljárásban részt vevő felek bármelyikének kérelmére – az eljárásban részt vevő felek meghallgatását követően – felfüggesztheti az eljárást. [Az EUIPO] ebben az esetben folytatja az előtte felfüggesztett eljárást.
(3)   Ha az európai uniós védjegybíróság az eljárást felfüggeszti, a felfüggesztés időtartamára ideiglenes, illetve biztosítási intézkedést hozhat.”
A német jog
A Zivilprozessordnung (a polgári perrendtartásról szóló német törvénykönyv; a továbbiakban: ZPO) 33. cikkének (1) bekezdése szerint viszontkereset nyújtható be a kereset tárgyában eljáró bírósághoz, ha a viszontkereset tárgya és az alapkereset tárgya vagy az alapkeresettel szemben benyújtott védekezés jogalapjai között jogi kapcsolat áll fenn.
A ZPO „Perfüggőség” című 261. cikke (3) bekezdésének 2. pontjában úgy rendelkezik, hogy a kereset tárgyában eljáró bíróság hatáskörét az e hatáskört megalapozó körülmények megváltozása nem érinti.
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
KP a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, felülvizsgált és módosított, 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 35., 41. és 43. osztályba tartozó szolgáltatásokra vonatkozó, 2017. október 19‑én lajstromozott Apfelzügle európai uniós szóvédjegy (a továbbiakban: vitatott védjegy) jogosultja. Nem vitatott, hogy az „Apfelzügle” kifejezés az alma betakarítására szolgáló vontatmányt jelöli, amely több, traktor által vontatott pótkocsiból áll.
2018. szeptember 26‑án a gyümölcskertészetet üzemeltető TV és Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata promóciós információkat tett közzé egy almaszüretről és ‑kóstolóról, amelyhez
Apfelzüglén
tett utazás is kapcsolódik.
A KP a vitatott védjegyre vonatkozó védjegybitorlási keresetet nyújtott be a Landgericht Münchenhez (müncheni regionális bíróság, Németország), amelyben azt kérte, hogy TV és Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata részére tiltsa meg az „Apfelzügle” kifejezés használatát az említett védjegy árujegyzékében szereplő szolgáltatások tekintetében. E bíróság előtt a TV és Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata a 2017/1001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b), c) és d) pontjával összefüggésben értelmezett 59. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján viszontkeresetet terjesztett elő a vitatott védjegy törlése iránt.
A Landgericht München (müncheni regionális bíróság) előtt tartott tárgyaláson KP elállt a fenti védjegybitorlási keresettől.
Mivel a TV és Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata ezen elállás ellenére fenntartották viszontkereseti kérelmeiket, a Landgericht München (müncheni regionális bíróság) 2020. március 10‑i ítéletében megállapította, hogy e kérelmek elfogadhatók, törölte a vitatott védjegyet a 41. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában, és az említett kérelmeket az ezt meghaladó részükben elutasította.
Bodman‑Ludwigshafen önkormányzata ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, az Oberlandesgericht Münchenhez (müncheni regionális felsőbíróság, Németország), annak érdekében, hogy a vitatott védjegyet a 35. és 43. osztályba tartozó szolgáltatások vonatkozásában is törölje.
Határozatában a kérdést előterjesztő bíróság jelzi, hogy a KP elállására figyelemmel előzetesen értékelnie kell az alperesek által előterjesztett viszontkeresetek elfogadhatóságát, és rámutat arra, hogy e tekintetben nem köti az elsőfokú bíróság határozata.
E tekintetben a kérdést előterjesztő bíróság a 2017/1001 rendeletben szabályozott viszontkereset értelmére és céljára hivatkozva kétségeit fejezi ki azzal kapcsolatban, hogy az európai uniós védjegybíróság dönthet‑e ilyen viszontkereset tárgyában abban az esetben, ha elállnak azon védjegybitorlási keresettől, amelynek következtében a viszontkeresetet előterjesztették.
Konkrétabban, a kérdést előterjesztő bíróság emlékeztet arra, hogy az európai uniós védjegy lajstromozása egy európai uniós szerv jogi aktusa, és hogy a nemzeti bíróságok – kifejezetten előírt kivétel, például a viszontkereset benyújtására vonatkozó kivétel hiányában – nem rendelkeznek hatáskörrel ezen aktusok megsemmisítésére, amit egyébiránt a 2017/1001 rendelet 128. cikkének (7) bekezdése is megerősít. A kérdést előterjesztő bíróság szerint ugyanis az EUIPO e területen „főszabály szerinti hatáskörrel” rendelkezik, amelyet „elsőbbséggel” ruháznak rá. Ez többek között a 2017/1001 rendelet 63. cikkének (1) bekezdéséből következik.
A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy a német jogtudományban uralkodó álláspont szerint a jelen ügyhöz hasonló eset nem a 2017/1001 rendelet hatálya alá tartozik, hanem e rendelet 129. cikkének (3) bekezdése értelmében a német polgári eljárásra vonatkozó szabályok, és különösen a ZPO 261. §‑a (3) bekezdése 2. pontjának hatálya alá, amely szerint az európai uniós védjegybíróságnak a viszontkereset benyújtása folytán megállapított hatásköre a független a védjegybitorlási kereset kimenetelétől, és ezért nem szűnik meg az utóbbitól való elállás esetén.
Márpedig a nemzeti bíróság szerint az alperesnek már nem kell lehetőséget adni a védekezésre, ha az elállás következtében az európai uniós védjegybíróságnak már nem kell döntenie a bitorlási keresetről. Ezt az értelmezést ezenkívül megerősíti a 2017. október 19‑iRaimund ítélet (
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
). Így a nemzeti eljárásjog csak addig alkalmazandó, amíg az uniós jog által szabályozott kereset folyamatban van. Ezenkívül ezen értelmezés nem ró túlzott és aránytalan terhet a felperesre, mivel a továbbra is lehetősége van arra, hogy a 2017/1001 rendelet 63. cikke alapján az EUIPO‑hoz forduljon.
E körülmények között az Oberlandesgericht München (müncheni regionális felsőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárását felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„Úgy kell‑e értelmezni a [2017/1001] rendelet 124. cikkének d) pontját és 128. cikkét, hogy az európai uniós védjegybíróság még azt követően is rendelkezik hatáskörrel az európai uniós védjegynek a [2017/1001], rendelet 128. cikke értelmében vett viszontkeresettel kért törléséről való döntéshozatalra, hogy az ezen európai uniós védjegyre alapított, [e rendelet] 124. cikk[ének] a) pontja értelmében vett védjegybitorlási keresettől érvényesen elálltak?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2017/1001 rendelet 124. cikkének a) és d) pontját, valamint 128. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan európai uniós védjegy bitorlása tárgyában eljáró európai uniós védjegybíróság, amelynek érvényességét törlés iránti viszontkereset útján vitatják, az alapkeresettől való elállás ellenére továbbra is hatáskörrel rendelkezik e védjegy érvényességének elbírálására.
E kérdés megválaszolása érdekében pontosítani kell, hogy milyen jelentést és hatályt kell tulajdonítani az e rendelet értelmében vett „viszontkereset” fogalmának.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós jog egységes alkalmazásának követelményéből és az egyenlőség elvéből egyaránt az következik, hogy a jelentésének és hatályának meghatározása érdekében a tagállami jogokra kifejezett utalást nem tartalmazó uniós jogi rendelkezést az egész Unióban általában önállóan és egységesen kell értelmezni. Ezen túlmenően, azon kifejezések értelmét és terjedelmét, amelyekre az uniós jog semmilyen meghatározást nem ad, az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentés szerint kell meghatározni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben a kifejezéseket használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezések részét képezik (2022. január 27‑iZinātnes parks ítélet,
C‑347/20
,
EU:C:2022:59
,
42.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a 2017/1001 rendelet nem tartalmaz kifejezett utalást a tagállamok jogára az e fogalomnak tulajdonítandó jelentést és hatályt illetően. Az említett fogalmat ezért az uniós jog önálló fogalmának kell tekinteni, és azt az Unió területén egységesen kell értelmezni (2014. szeptember 3‑iDeckmyn et Vrijheidsfonds ítélet,
C‑201/13
,
EU:C:2014:2132
,
15.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2021. november 25‑iÉtat Luxembourgeois (Adóalanyok egy csoportjára vonatkozó információk) ítélet,
C‑437/19
,
EU:C:2021:953
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A 2017/1001 rendelet 129. cikkének (3) bekezdésében szereplő, a nemzeti eljárási szabályokra való hivatkozás arra az esetre, ha e rendelet „eltérően nem rendelkezik”, nem cáfolja meg e megállapítást.
Nem feltételezhető ugyanis, hogy az említett rendelet nem rendelkezik arról a kérdésről, hogy a viszontkereset továbbra is fennáll‑e annak ellenére, hogy elállnak azon védjegybitorlási keresettől, amelyet követően azt benyújtották. Az e kérdésre adandó válasz pontosan attól függ, hogy az uniós jogalkotó e jogorvoslatnak milyen hatályt kívánt biztosítani.
Ennélfogva, mivel a 2017/1001 rendelet nem határozza meg a „viszontkereset” fogalmát, először is meg kell jegyezni, hogy azt szokásosan – amint arra a főtanácsnok az indítványának 37. pontjában rámutatott, és amint azt többek között e rendelet érintett rendelkezéseinek dán
(Modkrav)
, német
(Widerklage)
, görög
(ανταγωγή)
és angol
(counterclaim)
nyelvi változatában használt kifejezések is megerősítik – úgy kell érteni, mint amely az alperes által egy vele szemben indított eljárás során a felperessel szemben ugyanazon bíróság előtt benyújtott kérelmet jelöl.
Másodszor, azon szövegkörnyezetet illetően, amelybe e rendelkezések illeszkednek, először is meg kell jegyezni, hogy amint azt a 2017/1001 rendelet (32) preambulumbekezdése kimondja, e rendelet 122. cikke a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló uniós szabályokat az európai uniós védjegyekre vonatkozó eljárásokban is alkalmazandóvá teszi. Ennélfogva, amint arra a főtanácsnok az indítványának 50. és 51. pontjában rámutatott, a 2017/1001 rendelet értelmében vett „viszontkereset” fogalmát e szabályokkal és az azokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlattal összhangban kell értelmezni.
E tekintetben a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelettel (
HL 2001. L 12., 1. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 4. kötet, 42. o.), majd az 1215/2012 rendelettel egymást követően módosított és átvett, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról és a bírósági határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i Brüsszeli Egyezmény (
HL 1972. L 299., 32. o.
; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) által létrehozott rendszerre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy egy egyszerű viszontkereset nem keverhető össze egy egyszerű védekezési jogalappal. Jóllehet egy másik jogi úton indított peres eljárás keretében terjesztették elő, különálló és önálló kérelemnek minősül, amelynek eljárásjogi megítélése független az alapkeresettől, és amely tehát akkor is érvényesíthető, ha az alapkereset felperesének követelését elutasították (lásd ebben az értelemben: 2016. október 12‑iKostanjevec ítélet,
C‑185/15
,
EU:C:2016:763
,
32.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az imént kifejtettekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a 2017/1001 rendelet értelmében vett „viszontkereset” fogalmát olyan jogorvoslatnak kell tekinteni, amelynek kétségtelenül feltétele a védjegybitorlási kereset benyújtása, és amely következésképpen ahhoz kapcsolódik. Mindazonáltal e jogi út célja a jogvita tárgyának kiterjesztése, valamint az alapkeresettől eltérő és független igény elismerése, többek között az érintett védjegy törlése céljából.
Így azáltal, hogy a jogvita tárgyának kiterjesztését vonja maga után, és annak ellenére, hogy ilyen kapcsolat áll fenn az alapkereset és a viszontkereset között, ez utóbbi önállóvá válik, és az alapkeresettől való elállás esetén is fennmarad. A viszontkereset tehát különbözik egy egyszerű védekezési jogalaptól, és annak sorsa nem függ azon védjegybitorlási kereset elbírálásától, amelynek kapcsán azt benyújtották.
Másodszor, a 2017/1001 rendelet általános rendszeréből az következik, hogy a „viszontkereset” kifejezés e rendelet keretében történő használatával az uniós jogalkotó szándéka az volt, hogy annak a jelen ítélet 36‑39. pontjában kifejtettekkel azonos jelentést és hatályt tulajdonítson.
Kétségtelen, hogy – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság rámutat – a fenti rendelet kizárólagos hatáskört biztosít az EUIPO számára az európai uniós védjegyek lajstromozása és az e lajstromozással szembeni felszólalás területén (2016. július 21‑iApple and Pear Australia et Star Fruits Diffusion kontra EUIPO ítélet,
C‑226/15 P
,
EU:C:2016:582
,
50.
pont). Mindazonáltal nem ez a helyzet e védjegyek érvényességét illetően. Bár ugyanezen rendelet főszabályként azt a megoldást választotta, hogy a törlési és a megszűnés megállapítása iránti kérelmek elbírálását központosítva az EUIPO végzi, ezt az elvet némileg áttöri, és az európai uniós védjegyek törlésének vagy megszűnésének megállapítására vonatkozó hatáskört a 2017/1001 rendelet 63. és 124. cikke alapján megosztottan a tagállamok által e rendelet 123. cikkének (1) bekezdésével összhangban kijelölt európai uniós védjegybíróságokra és az EUIPO‑ra ruházza (lásd analógia útján: 2012. február 16‑iCelaya Emparanza y Galdos International ítélet,
C‑488/10
,
EU:C:2012:88
,
48.
pont).
E tekintetben, figyelembe véve a kérdést előterjesztő bíróság által e hatáskörmegosztás pontos hatályával kapcsolatban kifejezett kétségeket, azt is hangsúlyozni kell, hogy az e védjegybíróságokra ruházott hatáskör a 2017/1001 rendeletben előírt hatásköri szabály közvetlen alkalmazását jelenti, és ezért nem tekinthető az EUIPO e területen fennálló hatásköre alóli „kivételnek”.
Ezenkívül a szóban forgó hatásköröket az eljáró bíróság elsőbbségének elve alapján gyakorolják. A 2017/1001 rendelet 132. cikkének (1) bekezdése és (2) bekezdésének első mondata szerint ugyanis, „kivéve, ha a tárgyalást nyomós okból folytatni kell”, az ügyben az európai uniós védjegy érvényességére vonatkozó jogvitában elsőként eljáró bíróság rendelkezik hatáskörrel.
Az a tény, hogy a 2017/1001 rendelet 128. cikkének (7) bekezdése értelmében azon védjegy jogosultja, amelynek az érvényességét egy európai uniós védjegybíróság előtt viszontkereset útján vitatják, kérheti, hogy az e védjegy érvényességére vonatkozó határozatot az EUIPO előtti eljárás végén hozzák meg, ezen elsőbbségi elvet nem kérdőjelezi meg. Amint az magából e rendelkezés szövegéből kitűnik, az csupán az eljárás felfüggesztésének egyszerű lehetőségét ismeri el, mivel az európai uniós védjegybíróság a viszontkereset elbírálása mellett is dönthet.
Ugyanez vonatkozik az e rendelet 132. cikke (2) bekezdésének második mondatában szereplő esetre is. Az európai uniós védjegybíróság ugyanis csak akkor köteles felfüggeszteni az előtte folyamatban lévő eljárást, ha a szóban forgó európai uniós védjegy megszűnésének megállapítására vagy törlésére irányuló kérelmet az említett rendelet 128. cikke (4) bekezdésének megfelelően még a viszontkereset indítása előtt benyújtották az EUIPO‑hoz.
Ily módon, tekintettel a jelen ítélet 42‑46. pontjában ismertetett hatáskörmegosztásra, meg kell jegyezni, hogy a 2017/1001 rendelet által bevezetett rendszer keretében, amely rendelet (4) preambulumbekezdése és 1. cikkének (2) bekezdése az európai uniós védjegyoltalom egységes jellegéről rendelkezik, az uniós jogalkotó az EUIPO‑hoz hasonlóan az európai uniós védjegybíróságokat is arra vonatkozó hatáskörrel kívánta felruházni, hogy – a viszontkeresetekre vonatkozó határozataik meghozatala során – az európai uniós védjegyek érvényességét felülvizsgálják.
E tekintetben, amint az e rendelet (32) preambulumbekezdéséből kitűnik, az európai uniós védjegyek érvényességére vonatkozó, mind az EUIPO‑tól származó, mind az európai uniós védjegybíróság előtt előterjesztett viszontkereset alapján hozott határozatok az Unió egész területén általános hatállyal bírnak (lásd ebben az értelemben: 2017. október 19‑iRaimund ítélet,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
,
28.
és
29.
pont).
Ezt az általános hatályt megerősíti az említett rendelet 128. cikkének (6) bekezdése, amely szerint ha az európai uniós védjegybíróság az európai uniós védjegyoltalom megszűnésének megállapítása vagy a védjegy törlése céljából előterjesztett viszontkereset ügyében jogerős ítéletet hozott, az ítélet egy példányát megküldi az EUIPO‑nak, amelynek az ítéletre vonatkozó bejegyzést rögzítenie kell a lajstromban, és meg kell tennie azokat az intézkedéseket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy eleget tegyen az ítélet rendelkező részében foglaltaknak (lásd ebben az értelemben: 2017. október 19‑iRaimund ítélet,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
,
30.
pont).
Ezzel szemben az európai uniós védjegybíróság védjegybitorlási perben hozott ítélete kizárólag
inter partes
hatályú, mivel jogerőre emelkedése esetén ezen ítélet csak azokat a feleket köti, akik részt vettek az említett eljárásban (lásd ebben az értelemben: 2017. október 19‑iRaimund ítélet,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
,
31.
pont).
A Bíróság ennek megfelelően mondta ki, hogy az ilyen bíróság a 2017/1001 rendelet 124. cikkének a) pontja értelmében vett védjegybitorlási per keretében az említett rendelet 128. cikkének (1) bekezdése alapján az európai uniós védjegy vonatkozásában előterjesztett, törlésre irányuló viszontkeresetet köteles azt megelőzően elbírálni, hogy az említett védjegybitorlási keresetet ugyanazon feltétlen törlési ok alapján elutasíthatná (lásd ebben az értelemben: 2017. október 19‑iRaimund ítélet,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
,
33.
és
34.
pont).
A viszontkeresetre vonatkozó szabályozás sajátosságaira tekintettel, az uniós védjegyek érvényességének megítélésére irányuló ezen önálló jogi út oly módon történő értelmezése, hogy az európai uniós védjegy jogosultja a védjegybitorlási keresetétől való elállással megfoszthatja az európai uniós védjegybíróságokat attól a lehetőségtől, hogy az e kereset keretében törlés iránt előterjesztett viszontkereset tárgyában döntsenek, az uniós jogalkotó által az európai uniós védjegybíróságoknak tulajdonítani kívánt hatáskör terjedelmének figyelmen kívül hagyását jelentené. A 2017/1001 rendelet általános rendszeréből tehát az következik, hogy az alapkeresettől való elállás esetén az ilyen igény továbbra is fennáll.
Végül harmadszor, a 2017/1001 rendelet értelmében vett „viszontkereset” fogalmának a jelen ítélet 39. és 52. pontjában pontosított jelentését és hatályát megerősítik a 2017/1001 rendelet által követett célok.
Egyrészt a 44/2001 rendelettel és az 1215/2012 rendelettel módosított és átvett 1968. szeptember 27-i egyezmény által létrehozott rendszerre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az igazságszolgáltatás megfelelő működése érdekében a viszontkereset benyújtásának lehetősége lehetővé teszi a felek számára, hogy ugyanazon eljárás keretében ugyanazon bíróság döntsön valamennyi azonos eredetű kölcsönös követelésükről, és ezáltal többek között az egymásnak ellentmondó ítéletek veszélyét hordozó, felesleges és többszörös eljárások elkerülésére irányul (lásd ebben az értelemben: 2018. május 31‑iNothartová ítélet,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
,
21.
és
22.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. június 21‑iPetronas Lubricants Italy ítélet,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
,
29.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Márpedig, amint az a 2017/1001 rendelet (32) preambulumbekezdéséből kitűnik, az e rendeletben előírt szabályozás egésze, és különösen annak 124. és 128. cikke e célok elérésére irányulnak.
Ebből következik, hogy e célok megvalósítása azzal jár, hogy az európai uniós védjegybíróságnak az alapkeresettől való elállás ellenére hatáskörrel kell rendelkeznie arra, hogy a védjegybitorlási per alperesének az érintett európai uniós védjegy törlése iránti viszontkereset útján előterjesztett követeléséről határozzon.
Ezzel szemben a viszontkeresetet benyújtó fél arra való kötelezése, hogy az alapeljárás felperesének elállása esetén eljárást indítson az EUIPO előtt annak biztosítása érdekében, hogy a jövőben ne kelljen védekeznie ez utóbbival szemben, ellentétes lenne a pergazdaságosság elvével.
Másrészt a „viszontkereset” fogalmának olyan értelmezése, amely szerint az alapkeresettől való elállás esetén az európai uniós védjegybíróságnak már nincs lehetősége a törlés iránti viszontkereset elbírálására, lehetővé tenné az európai uniós védjegy jogosultja számára, hogy a saját maga által indított védjegybitorlási keresettől való elállás folytán – adott esetben rosszhiszeműen – továbbra is használja azon európai uniós védjegyet, amely a 2017/1001 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében említett feltétlen kizáró okok figyelmen kívül hagyásával kerülhetett lajstromozásra. Márpedig az ilyen helyzet veszélyeztetné az említett rendelet által követett célok hatékony megvalósítását (lásd ebben az értelemben: 2015. április 30‑iCastel Frères kontra EUIPO végzés,
C‑622/13 P
, nem tették közzé,
EU:C:2015:297
,
46.
és
47.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2017/1001 rendelet 124. cikkének a) és d) pontját, valamint 128. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan európai uniós védjegy bitorlása tárgyában eljáró európai uniós védjegybíróság, amelynek érvényességét törlés iránti viszontkereset útján vitatják, az alapkeresettől való elállás ellenére továbbra is hatáskörrel rendelkezik e védjegy érvényességének elbírálására.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján, a Bíróság (ötödik tanács) a következőképpen határozott:

A 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet 124. cikkének a) és d) pontját, valamint 128. cikkét

a következőképpen kell értelmezni:

az olyan európai uniós védjegy bitorlása tárgyában eljáró európai uniós védjegybíróság, amelynek érvényességét törlés iránti viszontkereset útján vitatják, az alapkeresettől való elállás ellenére továbbra is hatáskörrel rendelkezik e védjegy érvényességének elbírálására.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: német.