CELEX: 62019CJ0700
Kasační opravný prostředek
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Optické diskové jednotky
Rozhodnutí, kterým se konstatuje porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992
Jediné a trvající protiprávní jednání
Pojem
Koluzní dohody ohledně zadávacích řízení týkajících se optických diskových jednotek pro přenosné a stolní počítače, která pořádali dva výrobci počítačů

Společnosti Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (dále jen „TSST Japon“) a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (dále jen „TSST KR“) (dále společně jen „navrhovatelky“) se v rámci kasačního opravného prostředku domáhají zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 12. července 2019, Toshiba Samsung Storage Technology a Toshiba Samsung Storage Technology Korea v. Komise (T‑8/16, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2019:522
), kterým Tribunál zamítl jejich žalobu znějící na úplné nebo částečné zrušení rozhodnutí Komise C(2015) 7135 final ze dne 21. října 2015 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc AT.39639 – Optické diskové jednotky) (dále jen „sporné rozhodnutí“) v rozsahu, v němž se navrhovatelek týká, a podpůrně na snížení pokuty, která jim byla uložena.
I.

Právní rámec
Článek 23 odst. 2 a 3 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
; Zvl. vyd. 08/02, s. 205) zní:
„2.   [Evropská k]omise může rozhodnutím uložit podnikům a sdružením podniků pokuty, pokud úmyslně nebo z nedbalosti:
a)
se dopouštějí jednání v rozporu s články [101 nebo 102 SFEU] nebo
b)
porušují rozhodnutí nařizující předběžná opatření podle článku 8 nebo
c)
nesplní nabídku závazku, kterou jsou vázány na základě rozhodnutí podle článku 9.
Pokuta u každého podniku a sdružení podniků podílejících se na protiprávním jednání nesmí přesáhnout 10 % jeho celkového obratu za předchozí hospodářský rok.
Pokud protiprávní jednání sdružení souvisí s činností jeho členů, nesmí pokuta přesáhnout 10 % součtu celkového obratu všech členů aktivních na trhu dotčeném protiprávním jednáním sdružení.
3.   Při stanovování výše pokuty se přihlíží k závažnosti a k délce trvání protiprávního jednání.“
Článek 27 odst. 1 a 2 tohoto nařízení stanoví:
„1.   Před přijetím rozhodnutí podle článků 7, 8, 23 a čl. 24 odst. 2 poskytne Komise podnikům nebo sdružením podniků, proti nimž je vedeno řízení Komise, příležitost, aby byly slyšeny ve věci, jíž se týká námitka přijatá Komisí. Komise založí svá rozhodnutí pouze na námitkách, ke kterým se mohly dotyčné strany vyjádřit. Stěžovatelé jsou s řízením úzce spojeni.
2.   Při řízení musí být plně dodržováno právo dotyčných stran na obhajobu. Musí mít právo nahlížet do spisů Komise, s výhradou oprávněného zájmu podniků na ochraně jejich obchodního tajemství. Právo nahlížet do spisů se nevztahuje na důvěrné informace a vnitřní dokumenty Komise nebo orgánů pro hospodářskou soutěž členských států. Právo nahlížet do spisů se zejména nevztahuje na korespondenci mezi Komisí a orgány pro hospodářskou soutěž členských států nebo mezi těmito orgány navzájem, včetně dokumentů vypracovaných podle článků 11 a 14. Nic v tomto odstavci nesmí bránit Komisi sdělovat a užívat informace nezbytné k předložení důkazu protiprávního jednání.“
Článek 31 uvedeného nařízení zní následovně:
„Soudní dvůr má neomezenou příslušnost přezkoumávat rozhodnutí, kterými Komise stanovila pokutu nebo penále. Může uloženou pokutu nebo penále zrušit, snížit nebo zvýšit.“
Pokud jde o výpočet pokut, body 6 a 13 pokynů pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení (ES) č. 1/2003 (
Úř. věst. 2006, C 210, s. 2
), uvádí:
„6.   […] Má se za to, že kombinace hodnoty tržeb souvisejících s protiprávním jednáním a doby trvání je vhodnou hodnotou pro vyhodnocení ekonomického významu protiprávního jednání a relativní váhy každého podniku, který se podílel na protiprávním jednání. Jedná se o ukazatele, které poskytnou vhodnou informaci o řádové hodnotě pokuty a nemělo by se s nimi nakládat jako se základem pro automatický nebo aritmetický výpočet.
[…]
13.   Při určování základní výše udělované [ukládané] pokuty bude Komise vycházet z hodnoty tržeb za zboží nebo služby v příslušné zeměpisné oblasti uvnitř [Evropského hospodářského prostoru (EHP)], které přímo nebo nepřímo souvisejí s protiprávním jednáním. […]“
II.

Skutečnosti předcházející sporu a sporné rozhodnutí
Skutečnosti předcházející sporu jsou popsány v bodech 1 až 37 napadeného rozsudku a pro účely projednávané věci je lze shrnout následovně.
Navrhovatelky TSST Japon a TSST KR jsou výrobci a dodavateli optických diskových jednotek (dále jen „ODJ“). Společnost TSST Japon je konkrétně společným podnikem vlastněným společností Toshiba Corporation, která má sídlo v Japonsku, a společností Samsung Electronics Co. Ltd, která má sídlo v Jižní Koreji. Během období protiprávního jednání byla TSST Japon mateřskou společností společnosti TSST KR.
Společnosti TSST Japon a TSST KR zahájily činnost dne 1. dubna 2004 jako dvě samostatné provozní jednotky. V prosinci 2005 TSST Japon opustila trh, přičemž pokračovala přechodně v prodeji v omezeném rozsahu do začátku roku 2008. Společnost TSST KR postupně převzala prodejní činnosti společnosti TSST Japon a podílela se přímo na vývoji, uvádění na trh, prodeji a následném servisu ODJ.
Dotčené protiprávní jednání se týká ODJ používaných zejména v osobních počítačích (stolních a přenosných), které vyráběly společnosti Dell Inc. a Hewlett Packard (dále jen „společnost HP“).
Společnosti Dell a HP jsou dva hlavní výrobci originálních výrobků na světovém trhu osobních počítačů. Tyto dvě společnosti využívají klasická celosvětová zadávací řízení, která zejména zahrnují čtvrtletní vyjednávaní o cenách na světové úrovni a objemech celkových obchodů s malým počtem předem vybraných dodavatelů ODJ.
Zadávací řízení zahrnují žádosti o cenovou nabídku, elektronické žádosti o cenovou nabídku, on-line vyjednávání, elektronické aukce a dvoustranná (offline) jednání. Na konci zadávacího řízení přidělují zákazníci objemy zúčastněným dodavatelům ODJ podle cen, které nabízejí.
Dne 14. ledna 2009 Komise obdržela od společnosti Koninklijke Philips NV žádost o ochranu před pokutami na základě oznámení Komise o ochraně před pokutami a snížení pokut v případech kartelů (
Úř. věst. 2006, C 298, s. 17
). Ve dnech 29. ledna a 2. března 2009 byla tato žádost doplněna v tom směru, aby do ní byla kromě této společnosti zahrnuta i Lite-On IT Corporation a jejich společný podnik Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
Dne 30. června 2009 Komise poskytla Koninklijke Philips, Lite-On IT a Philips & Lite-On Digital Solutions podmíněnou ochranu před pokutami.
Ve dnech 4. a 6. srpna 2009 předložily společnosti Hitachi-LG Data Storage Inc. a Hitachi-LG Data Storage Korea Inc. Komisi žádost o snížení pokuty na základě oznámení uvedeného v bodě 12 tohoto rozsudku.
Dne 18. července 2012 zaslala Komise třinácti dodavatelům ODJ včetně navrhovatelek oznámení námitek (dále jen „oznámení námitek“), v němž uvedla, že tito dodavatelé porušili článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 (
Úř. věst. 1994, L 1, s. 3
; Zvl. vyd. 11/52, s. 3; dále jen „Dohoda o EHP“) tím, že se v období od 5. února 2004 do 29. června 2009 účastnili kartelové dohody v oblasti ODJ, jež spočívala v koordinaci jejich jednání ohledně zadávacích řízení, která pořádali dva výrobci počítačů, a sice společnosti Dell a HP.
Dne 29. října 2012 navrhovatelky zaslaly Komisi připomínky týkající se oznámení námitek. Ve dnech 29. a 30. listopadu 2012 se konalo slyšení, kterého se zúčastnili všichni adresáti oznámení námitek.
Dne 18. února 2014 přijala Komise dvě dodatečná oznámení námitek, aby doplnila, změnila a vysvětlila námitky určené některým adresátům oznámení námitek ohledně jejich odpovědnosti za údajné protiprávní jednání. Dne 1. června 2015 přijala Komise další dodatečné oznámení námitek. Toto nové oznámení mělo doplnit dvě předchozí oznámení námitek zasláním námitek vznesených v těchto oznámeních dalším právním entitám, které jsou součástí skupin podniků (mateřské společnosti nebo zanikající entity), které již byly adresáty prvního oznámení námitek. Adresáti oznámení námitek ze dne 18. února 2014 a 1. června 2015 sdělili Komisi písemně své stanovisko, avšak nepožadovali slyšení.
Dne 21. října 2015 přijala Komise sporné rozhodnutí.
Komise v tomto rozhodnutí konstatovala, že účastníci kartelové dohody koordinovali své soutěžní jednání přinejmenším od 23. června 2004 do 25. listopadu 2008. Uvedla, že se tato koordinace uskutečňovala formou sítě paralelních dvoustranných kontaktů. Konstatovala, že se účastníci kartelové dohody snažili upravit své objemy na trhu tak, aby ceny zůstaly na vyšší úrovni, než kdyby k těmto dvoustranným kontaktům nedocházelo.
Komise ve sporném rozhodnutí uvedla, že se koordinace mezi účastníky kartelové dohody týkala zákaznických účtů společností Dell a HP. Společnosti Dell a HP podle Komise využívaly kromě dvoustranných jednání se svými dodavateli ODJ standardizovaná zadávací řízení, která se konala minimálně každé čtvrtletí. Podotkla, že účastníci kartelové dohody využívali svou síť dvoustranných kontaktů, aby tato zadávací řízení manipulovali, a zamezili tak snahám svých zákazníků vyvolat cenovou hospodářskou soutěž.
Pravidelné výměny informací podle názoru Komise zejména umožnily účastníkům kartelové dohody, aby měli velmi podrobné znalosti o úmyslech svých konkurentů ještě před účastí v zadávacím řízení, a v důsledku toho stanovili své soutěžní strategie.
Komise dodala, že účastníci kartelové dohody si pravidelně vyměňovali informace ohledně cen týkající se účtů jednotlivých zákazníků, jakož i informace, které se netýkaly cen, jako byla stávající výroba, kapacita dodávek, stav zásob, situace ohledně kvalifikace a okamžik uvedení nových výrobků na trh nebo zlepšení. Uvedla, že dodavatelé ODJ navíc kontrolovali konečné výsledky ukončených zadávacích řízení, tj. pořadí, cenu a získané objemy.
Komise rovněž uvedla, že dodavatelé ODJ s vědomím toho, že musí své kontakty utajit před zákazníky, využívali ke svým kontaktům prostředky, které považovali za dostatečně vhodné k dosažení zamýšleného výsledku. Podotkla, že v roce 2003 ostatně selhal pokus svolat setkání za účelem organizace pravidelných vícestranných setkání mezi těmito dodavateli, a to poté, co jej odhalil jeden zákazník. Podle Komise probíhaly namísto těchto setkání dvoustranné kontakty, hlavně ve formě telefonických hovorů a někdy elektronických zpráv zasílaných i na soukromé emailové adresy a prostřednictvím služeb pro výměnu rychlých zpráv, nebo na jednáních, zejména na úrovni správců světových účtů.
Komise konstatovala, že se účastníci kartelové dohody kontaktovali pravidelně a že tyto kontakty, zejména telefonické, byly častější v době zadávacích řízení, během nichž se mezi některými dvojicemi účastníků kartelové dohody uskutečňovalo několik hovorů denně. Uvedla, že kontakty mezi některými dvojicemi účastníků kartelové dohody byly zpravidla výrazně častější než mezi některými jinými.
Navrhovatelky byly shledány odpovědné z důvodu jejich přímé účasti na kartelové dohodě se společností TSST KR v období od 23. června 2004 do 17. listopadu 2008, zejména za jejich koordinaci s dalšími konkurenty, pokud jde o společnosti Dell a HP, a dále z důvodu výkonu rozhodujícího vlivu společností TSST Japon na její dceřinou společnost během období protiprávního jednání, jak tvrdí Komise.
Při výpočtu výše pokuty uložené navrhovatelkám vycházela Komise z pokynů pro výpočet pokut podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003.
Při stanovování základní výše pokuty měla Komise nejprve za to, že vzhledem ke značným rozdílům v době účasti dodavatelů ODJ na kartelové dohodě a za účelem lepšího zachycení skutečného vlivu této kartelové dohody je vhodné vycházet z ročního průměru vypočítaného na základě skutečné hodnoty tržeb, kterých dotčené podniky dosáhly během ukončených kalendářních měsíců jejich účasti na protiprávním jednání.
Komise v této souvislosti vysvětlila, že hodnota tržeb byla vypočtena na základě prodejů ODJ určených pro osobní počítače, které byly fakturovány společnostem HP a Dell nacházejícím se v EHP.
Komise kromě toho konstatovala, že protisoutěžní jednání ve vztahu ke společnosti HP začalo později a že je třeba zohlednit vývoj kartelové dohody, a proto vypočítala relevantní hodnotu tržeb pro společnost HP a pro společnost Dell samostatně a použila dva násobící koeficienty podle doby trvání.
Komise dále rozhodla, že jelikož dohody o koordinaci cen svou samotnou povahou patří k nejvážnějšímu porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP a kartelová dohoda pokrývala minimálně území EHP, použitá procentní sazba podle závažnosti činí v projednávaném případě 16 % pro všechny adresáty sporného rozhodnutí. Kromě toho Komise uvedla, že se vzhledem k okolnostem projednávaného případu rozhodla zvýšit částku o 16 % za účelem dosažení odrazujícího účinku.
Konečně vzhledem k tomu, že upravená základní částka pokuty uložené navrhovatelkám dosáhla stanovené maximální hranice 10 % jejich obratu, musela Komise provést novou úpravu pokuty na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003.
Výrok sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se týká navrhovatelek, zní takto:
„Článek 1
Následující podniky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se účastnily v uvedených obdobích jediného a trvajícího protiprávního jednání složeného z několika samostatných protiprávních jednání v oblasti optických diskových jednotek na území EHP, které spočívalo v dohodách o koordinaci cen:
[…]
e)
[navrhovatelky] od 23. června 2004 do 17. listopadu 2008 za koordinaci ve vztahu ke společnostem Dell a HP;
[…]
Článek 2
Za protiprávní jednání uvedené v článku 1 se ukládají následující pokuty:
[…]
[navrhovatelky], společně a nerozdílně odpovědné: 41304000 eur;
[…]“
III.

Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Návrhem došlým soudní kanceláři Tribunálu dne 5. ledna 2016 podaly navrhovatelky žalobu znějící na úplné nebo částečné zrušení sporného rozhodnutí a podpůrně na snížení pokuty, která jim byla uložena.
Na podporu své žaloby uplatnily navrhovatelky devět žalobních důvodů. První žalobní důvod vycházel z porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu, druhý z nedostatku pravomoci Komise uplatnit článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP, třetí z nesprávného skutkového zjištění a nesprávného právního posouzení při stanovení zeměpisného rozsahu protiprávního jednání, čtvrtý z nesprávného skutkového zjištění a nesprávného posouzení při konstatování jediného a trvajícího protiprávního jednání, pátý z nesprávného skutkového zjištění a nesprávného právního posouzení stran skutečnosti, že navrhovatelky údajně věděly o celém protiprávním jednání, šestý z nesprávného skutkového zjištění a nesprávného právního posouzení stran data zahájení jejich účasti na kartelové dohodě, sedmý z nedostatku důkazů ohledně jejich účasti na jednáních ve vzájemné shodě nebo protisoutěžních dohodách, osmý z porušení práva na řádnou správu vzhledem k nepřiměřené délce šetření a devátý žalobní důvod, předložený podpůrně, vycházel z pochybení, kterých se Komise dopustila při výpočtu výše pokuty.
Tribunál napadeným rozsudkem všechny tyto žalobní důvody, a tudíž i žalobu v plném rozsahu zamítl.
IV.

Návrhová žádání účastnic řízení
Navrhovatelky v rámci kasačního opravného prostředku navrhují, aby Soudní dvůr:
–
zrušil napadený rozsudek;
–
zrušil sporné rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká;
–
zrušil či snížil pokutu, která jim byla tímto rozhodnutím uložena;
–
uložil Komisi náhradu veškerých nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni i v tomto řízení o kasačním opravném prostředku a
–
nařídil veškerá vhodná opatření s ohledem na okolnosti věci.
Komise navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
zamítl kasační opravný prostředek a
–
uložil navrhovatelkám náhradu veškerých nákladů řízení vynaložených v tomto řízení.
V.

Ke kasačnímu opravnému prostředku
Navrhovatelky na podporu kasačního opravného prostředku uplatňují čtyři důvody kasačního opravného prostředku, které se v podstatě týkají toho, jak Tribunál posoudil zaprvé konstatování Komise, že jediné a trvající protiprávní jednání, které jim vytýkala, se skládá z několika samostatných protiprávních jednání, zadruhé existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání, zatřetí právo na obhajobu a začtvrté pravomoc Komise.
A.

K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku
1.

Argumentace účastnic řízení
V prvním důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení při přezkumu prvních třech částí prvního žalobního důvodu směřujícího ke zrušení, který vycházel z porušení podstatných formálních náležitostí a práva na obhajobu, když potvrdil, že dotčené jediné a trvající protiprávní jednání se skládá z několika samostatných protiprávních jednání, ačkoli tato „duální“ kvalifikace není v oznámení námitek uvedena.
Tento důvod sestává ze dvou částí.
Komise na úvod tvrdí, že Tribunál potvrdil závěr učiněný ve sporném rozhodnutí, že se navrhovatelky podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání. Komise se v důsledku toho domnívá, že argumenty uplatněné navrhovatelkami ohledně závěru, který je formulován incidenčně a podle kterého se toto protiprávní jednání skládá z několika samostatných protiprávních jednání, jsou irelevantní.
a)

První část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky v první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který obsahuje tři výtky, tvrdí, že se Tribunál dopustil několika nesprávných právních posouzení při analýze první části prvního žalobního důvodu, který uplatnily v prvním stupni a který se týká porušení práva na obhajobu.
Komise obecně zaprvé tvrdí, že je nesprávné tvrdit, že úvahy týkající se samostatných protiprávních jednání uvedla až ve fázi sporného rozhodnutí. Tribunál podle jejího názoru v bodě 60 napadeného rozsudku správně uvedl, že Komise v bodech 308, 353 a 354 oznámení námitek odkázala na soubor protiprávních jednání, dohod nebo jednání ve vzájemné shodě. Tribunál rovněž v bodech 61 až 63 uvedeného rozsudku z odpovědi navrhovatelek na oznámení námitek právem dovodil, že navrhovatelky pochopily, co je jim vytýkáno, a že se mohly hájit, pokud jde o veškeré dvoustranné kontakty uplatněné v jejich neprospěch. Tribunál mimoto v bodech 56 a 57 daného rozsudku správně prohlásil, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá souhrn úkonů uskutečněných účastníky, kteří sledují tentýž protisoutěžní hospodářský cíl, a že ze samotného pojmu „jediné a trvající protiprávní jednání“ vyplývá, že takové protiprávní jednání předpokládá souhrn úkonů nebo protiprávních jednání. Navrhovatelky tak byly vyslechnuty jak ohledně dotčeného souboru protiprávních jednání, tak ohledně dodatečných kritérií, která musí být splněna, aby bylo možné konstatovat existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, Komise před Tribunálem tvrdila, že vyslechla adresáty sporného rozhodnutí ohledně dotčených samostatných protiprávních jednání. Zatřetí judikatura vycházející z rozsudku ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), a z rozsudku Tribunálu ze dne 10. října 2014, Soliver v. Komise (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), není podle Komise relevantní, jelikož navrhovatelkám bylo v průběhu správního řízení umožněno pochopit, že jsou jí každé vytýkány úkony tvořící jediné a trvající protiprávní jednání. Začtvrté z rozsudku ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), podle Komise konkrétně vyplývá, že adresáti rozhodnutí musí být vyslechnuti ohledně jediného a trvajícího protiprávního jednání a ohledně úkonů, které jej tvoří. Tak tomu přitom je v projednávané věci. Ostatně z posledně uvedeného rozsudku podle jejího názoru rovněž vyplývá, že i když v oznámení námitek nebyly vytýkané úkony jasně kvalifikovány jako omezenější protiprávní jednání v rozporu s jejich právem na obhajobu, není to v rozporu s judikaturou Soudního dvora, která podle Komise takovou kvalifikaci nevyžaduje, pokud byli účastníci ohledně dotčených úkonů vyslechnuti.
1)

První výtka první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky jsou toho názoru, že poté, co Tribunál v bodech 55 a 56 napadeného rozsudku správně uvedl judikaturu týkající se pojmu „jediné a trvající protiprávní jednání“, když připomněl, že porušení článku 101 SFEU nemusí být výsledkem jen jediného skutku, ale i řady skutků nebo pokračujícího jednání, a že jeden nebo několik prvků této řady skutků nebo tohoto jednání by mohly samy o sobě rovněž zakládat porušení tohoto článku 101 SFEU, měl dospět v bodech 57 a 58 uvedeného rozsudku k závěru, že tento pojem nutně nepředpokládá existenci protiprávních jednání menšího rozsahu.
Tribunál se podle navrhovatelek dopustil nesprávného právního posouzení, když neuznal, že Komise měla jasně analyzovat a kvalifikovat každé samostatné protiprávní jednání menšího rozsahu. Každá dodatečná právní kvalifikace skutku nebo řady skutků ve sporném rozhodnutí musí být totiž podle jejich názoru během správního řízení jasně uvedena, aby mohli být účastníci vyslechnuti a mohli řádně uplatnit právo na obhajobu. Pouhá skutečnost, že sporné rozhodnutí obsahuje dodatečné zjištění, které není uvedeno v oznámení námitek, měla vést Tribunál ke konstatování porušení práv navrhovatelek na obhajobu, což neučinil, a jednal tak v rozporu s rozsudkem ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), a rozsudkem Tribunálu ze dne 10. října 2014, Soliver v. Komise (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Komise tvrdí, že navrhovatelky zkreslují napadený rozsudek, když naznačují, že daný rozsudek vychází z předpokladu, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ nutně předpokládá existenci omezenějších samostatných protiprávních jednání. Tribunál přitom v bodech 55 až 57 uvedeného rozsudku nezmínil nutnost, ale možnost. Stejně tak navrhovatelky z rozsudku ze dne 10. října 2014, Soliver v. Komise (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), podle Komise nesprávně dovozují, že by Tribunál nezrušil dotčené sporné rozhodnutí ve věci, v níž byl vydán posledně uvedený rozsudek, kdyby tvrzení o jediném a trvajícím protiprávním jednání předpokládalo rovněž tvrzení o samostatných protiprávních jednáních menšího rozsahu. Každopádně účast navrhovatelek na jediném a trvajícím protiprávním jednání byla potvrzena a navrhovatelky byly vyslechnuty ohledně úkonů tvořících toto protiprávní jednání. Tribunál tedy v bodě 58 napadeného rozsudku právem dospěl k závěru, že mezi oznámením námitek a sporným rozhodnutím neexistuje nesoudržnost a že právo na obhajobu bylo dodrženo.
2)

Druhá výtka první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky tvrdí, že rozhodnutí sice může doplnit a změnit analýzu obsaženou v oznámení námitek, aby byly zohledněny odpovědi stran, avšak nemůže uvést další zjištění týkající se samostatných protiprávních jednání.
Tribunál se přitom podle navrhovatelek dopustil v bodě 59 napadeného rozsudku nesprávného právního posouzení, když byl opačného názoru. Namísto použití judikatury správně uvedené v bodě 51 uvedeného rozsudku měl Tribunál pouze za to, že konečné závěry rozhodnutí nemusí nutně ve všech bodech odpovídat předběžné kvalifikaci uvedené v oznámení námitek, a odkázal na judikaturu citovanou v bodě 53 uvedeného rozsudku. Tribunál však opomenul, že volnost Komise je odůvodněná pouze za účelem zohlednění vyjádření stran, a nikoli za účelem uvedení dodatečných zjištění.
Komise tvrdí, že Tribunál správně uplatnil judikaturu týkající se práva být vyslechnut. Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, nebyl Tribunál povinen uplatnit v bodě 59 napadeného rozsudku judikaturu citovanou v bodě 51 uvedeného rozsudku. Zaprvé je argumentace navrhovatelek irelevantní, neboť tento bod 59 obsahuje důvod, který není nezbytný na podporu závěru uvedeného v bodech 64 až 66 daného rozsudku. Zadruhé úvahy navrhovatelek spočívají na údajném významném rozdílu mezi oznámením námitek a sporným rozhodnutím, který neexistuje. Zatřetí body 51 a 53 napadeného rozsudku neodkazují na odlišnou judikaturu. Začtvrté vzhledem k tomu, že navrhovatelky v odpověď na oznámení námitek popřely, že by se účastnily sebemenšího protiprávního kontaktu, a tvrdily, že kritéria nezbytná ke konstatování jediného a trvajícího protiprávního jednání nebyla splněna, byla Komise oprávněna zohlednit tyto argumenty a vložit bod 352 odůvodnění do sporného rozhodnutí.
3)

Třetí výtka první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky tvrdí, že na rozdíl od toho, co Tribunál uvedl v bodech 60 až 64 napadeného rozsudku, Komise v oznámení námitek nekonstatovala jiná protiprávní jednání než jediné a trvající protiprávní jednání. Žádný jiný skutek, řada skutků ani žádný typ jednání nejsou v tomto oznámení předmětem dodatečné právní kvalifikace, která by se lišila od právní kvalifikace jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Tribunál dospěl v bodech 60 až 63 napadeného rozsudku neprávem k závěru, že oznámení námitek umožnilo navrhovatelkám vyjádřit se k jiným protiprávním jednáním než k dotčenému jedinému a trvajícímu protiprávnímu jednání. Jediné dva odkazy na samostatná protiprávní jednání uvedené v oznámení námitek nedosahují stupně jasnosti vyžadovaného judikaturou uvedenou v bodě 52 daného rozsudku a toto oznámení neobsahuje žádnou kvalifikaci ani jasný popis protiprávních jednání odlišných od jediného a trvajícího protiprávního jednání. Pouhé věcné popisy nemohou být v tomto ohledu dostatečné.
Navíc na rozdíl od toho, co tvrdí Tribunál, odpověď navrhovatelek na oznámení námitek nepodporuje tvrzení, že navrhovatelky měly možnost účinně odpovědět ohledně samostatných protiprávních jednání. Tato odpověď se vztahuje pouze na důkazy týkající se jediného a trvajícího protiprávního jednání a netýká se žádného samostatného protiprávního jednání.
Komise tvrdí, že v oznámení námitek bylo uvedeno tvrzení o samostatných protiprávních jednáních, což Tribunál správně uznal. Zaprvé argument, že oznámení námitek neobsahuje jinou právní kvalifikaci než kvalifikaci jediného a trvajícího protiprávního jednání, je irelevantní, neboť napadený rozsudek vychází z předpokladu, že jedinou právní kvalifikací dotčeného protiprávního jednání je právní kvalifikace jediného a trvajícího protiprávního jednání, které samo o sobě předpokládá souhrn úkonů nebo protiprávních jednání. Zadruhé Tribunál dospěl právem k závěru, že z oznámení námitek vyplývá, že toto protiprávní jednání se skládá z několika samostatných protiprávních jednání. Toto oznámení definovalo rozsah a povahu jednání navrhovatelek, a sice řadu dvoustranných dohod o koordinaci cen, které Komise považovala za porušení článku 101 SFEU. Tribunál tedy v bodech 61 až 63 napadeného rozsudku správně tvrdil, že navrhovatelky byly schopny pochopit tvrzení Komise. Zatřetí na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, nemůže odkaz na „právní kvalifikaci“ učiněný v bodě 61 uvedeného rozsudku znamenat právní kvalifikaci překračující rámec závěru týkajícího se jediného a trvajícího protiprávního jednání. Začtvrté navrhovatelky uměle rozlišují mezi jediným a trvajícím protiprávním jednáním a samostatnými protiprávními jednáními, která jej tvoří. Judikatura Soudního dvora ostatně Komisi opravňuje kvalifikovat některé skutečnosti jen ve fázi jejího rozhodnutí, pokud měly strany příležitost vyjádřit se ke skutkovým zjištěním Komise a v rozsahu, v jakém byly v oznámení námitek uvedeny právní zásady a relevantní skutkové okolnosti.
b)

Druhá část prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky v druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, který obsahuje tři výtky, tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení v odůvodnění napadeného rozsudku, když zamítl druhou a třetí část prvního žalobního důvodu, který uplatnily v prvním stupni.
Navrhovatelky před Tribunálem tvrdily, že odůvodnění sporného rozhodnutí týkající se právní kvalifikace údajných samostatných protiprávních jednání je nedostatečné nebo rozporuplné, jelikož tato kvalifikace nebyla vysvětlena ani odůvodněna. Toto odůvodnění proto neumožnilo navrhovatelkám pochopit povahu a rozsah protiprávního jednání, které jim bylo vytýkáno, neobsahovalo relevantní úvahy a vykazovalo vnitřní rozpory.
1)

První výtka druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky zaprvé tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávných právních posouzení, když v bodech 76 až 78 a 81 a 82 napadeného rozsudku předpokládal, že jediné a trvající protiprávní jednání se skládá z individuálních protiprávních jednání.
Zadruhé Tribunál tím, že měl v bodech 78, 80 a 82 uvedeného rozsudku za to, že jednotlivé individuální kontakty představují samostatná protiprávní jednání, sám provedl kvalifikaci skutkových okolností, což zasahuje do pravomocí přiznaných Komisi v článku 101 SFEU. Komise přitom ve sporném rozhodnutí pouze jednou odkázala – v bodě 352 odůvodnění sporného rozhodnutí – na jiná protiprávní jednání, než je jediné a trvající protiprávní jednání, aniž zmínila individuální a dvoustranné kontakty.
Komise tvrdí, že Tribunál správně dospěl k závěru, že body odůvodnění sporného rozhodnutí jsou v souladu s jeho výrokem. Tvrzení navrhovatelek jsou podle jejího názoru založena na nesprávném výkladu napadeného rozsudku. Zaprvé Tribunál nedospěl v bodě 78 uvedeného rozsudku k závěru, že každý dvoustranný kontakt představuje samostatné protiprávní jednání. Tribunál pouze v bodě 80 uvedeného rozsudku připomněl, že příloha I sporného rozhodnutí obsahuje seznam kontaktů, které mohou představovat protiprávní jednání. Tribunál nicméně v bodech 70 až 87 téhož rozsudku nezaujal stanovisko k návrhovým žádáním Komise a ani k otázce, zda dvoustranné kontakty skutečně představují samostatná protiprávní jednání. Zadruhé Komise podpůrně tvrdí, že žádný ze závěrů uvedených v bodech 80 až 84 napadeného rozsudku nevychází z předpokladu, že jednotlivé zjištěné individuální kontakty představují samostatná protiprávní jednání. Argumenty navrhovatelek jsou tedy podle jejího názoru irelevantní.
2)

Druhá výtka druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky jsou toho názoru, že se Tribunál dopustil několika nesprávných právních posouzení rovněž v bodech 76 až 79 napadeného rozsudku. Zaprvé Tribunál neodpověděl na argument navrhovatelek, podle kterého bod 352 odůvodnění sporného rozhodnutí nepostačuje k odůvodnění článku 1 tohoto rozhodnutí. Tribunál má v bodě 76 uvedeného rozsudku pouze za to, že tento bod odůvodnění a tento článek 1 nejsou nesoudržné. Zadruhé Tribunál v bodě 77 uvedeného rozsudku předpokládá, že jediné a trvající protiprávní jednání nutně zahrnuje samostatná protiprávní jednání. Zatřetí bod 78 téhož rozsudku obsahuje stejnou domněnkou. Podle navrhovatelek je totiž nesprávné tvrdit, že Komise v bodech 303 a 346 odůvodnění sporného rozhodnutí konstatovala, že individuální kontakty porušují rovněž článek 101 SFEU. Začtvrté Tribunál opomenul vlastní judikaturu týkající se velmi podobných argumentů.
Komise tvrdí, že Tribunál právem dospěl k závěru, že sporné rozhodnutí neobsahuje žádný rozpor. Tribunál odpověděl na tvrzení, na nichž jsou založeny výtky navrhovatelek, a nebyl tedy povinen odpovědět na tvrzení o nesoudržnosti poté, co konstatoval absenci jakékoli nesoudržnosti.
3)

Třetí výtka druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Za účelem odmítnutí argumentu uplatněného v prvním stupni a vycházejícího z nedostatečného odůvodnění sporného rozhodnutí se Tribunál dopustil v bodech 80 až 82 a 85 napadeného rozsudku několika nesprávných právních posouzení.
V bodě 80 uvedeného rozsudku Tribunál neodpověděl na výtky navrhovatelek. Sporné rozhodnutí nebo jeho příloha I totiž podle jejich názoru neobsahují závěry ohledně samostatných protiprávních jednání uvedených v článku 1 tohoto rozhodnutí. Skutečnost, že Tribunál tvrdí, že „Komise jasně a jednoznačně popisuje fungování kartelové dohody, použití čl. 101 odst. 1 SFEU na tvrzené úkony a osoby odpovědné za kartelovou dohodu“, není relevantní, neboť toto tvrzení se netýká těchto samostatných protiprávních jednání, ale jediného a trvajícího protiprávního jednání. Tribunál tak podle jejich názoru neodpovídá na argument, podle kterého bod 352 odůvodnění a článek 1 uvedeného rozhodnutí, i kdyby byly vykládány společně, nejsou jasné, pokud jde o rozsah uvedených samostatných protiprávních jednání.
Kromě toho tvrzení uvedené v bodě 81 napadeného rozsudku, podle kterého skutečnost, že tatáž samostatná protiprávní jednání nezahrnují dodatečnou právní kvalifikaci, která může být podrobně vysvětlena, nepředstavuje nedostatečné odůvodnění uvedeného rozhodnutí odporující judikatuře, vychází z nesprávného předpokladu, že kvalifikace jediného a trvajícího protiprávního jednání sama předpokládá souhrn úkonů nebo protiprávních jednání.
V bodě 82 uvedeného rozsudku se Tribunál podle navrhovatelek dopustil dalšího pochybení, když tvrdil, že samostatná protiprávní jednání odpovídají ve sporném rozhodnutí jednotlivým údajným dvoustranným kontaktům, ačkoli toto rozhodnutí tyto kontakty nekvalifikuje.
V bodě 85 uvedeného rozsudku Tribunál podle navrhovatelek nesprávně pochopil žalobu, kterou vykládal v tom smyslu, že uvádí podrobné argumenty ohledně jednotlivých kontaktů, což potvrzuje, že sporné rozhodnutí obsahuje dostatečné odůvodnění a navrhovatelkám bylo umožněno se účinně hájit.
Komise je toho názoru, že Tribunál právem dospěl k závěru, že splnila povinnost uvést odůvodnění. Zaprvé Komise není povinna vyjádřit se ke skutečnostem, které jsou zjevně irelevantní, bez významu, nebo jasně podružné. Tribunál dospěl v bodech 80 až 84 napadeného rozsudku správně k závěru, že sporné rozhodnutí dostatečně podrobně popisuje relevantní skutečnosti a jasně uvádí povahu a rozsah úkonu vytýkaného navrhovatelkám, způsob, jakým se na tento úkon vztahuje čl. 101 odst. 1 SFEU, a podpůrné důkazy. Zadruhé mezi zjištěním jednoduchých protiprávních jednání a zjištěním jediného a trvajícího protiprávního jednání existuje pouze rozdíl v míře. Komise tak nebyla povinna poskytnout podrobnější odůvodnění, jelikož zjištění samostatných protiprávních jednání je pouze vedlejším závěrem, který má druhořadý význam ve vztahu k hlavnímu zjištění jediného a trvajícího protiprávního jednání. Zatřetí navrhovatelky uměle rozlišují mezi jediným a trvajícím protiprávním jednáním a samostatnými protiprávními jednáními, která ho tvoří. Vzhledem k tomu, že tato protiprávní jednání se týkají naprosto stejných skutkových okolností a stejných důkazů, argumentace navrhovatelek týkající se jednotlivých individuálních kontaktů slouží ke zpochybnění jak zjištění jediného a trvajícího protiprávního jednání, tak zjištění samostatných protiprávních jednání.
2.

Závěry Soudního dvora
V prvním důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil několika nesprávných právních posouzení, když potvrdil, že jediné a trvající protiprávní jednání se skládá z několika samostatných protiprávních jednání a že tato duální kvalifikace použitá ve sporném rozhodnutí byla skutečně uvedena v oznámení námitek a byla v tomto rozhodnutí skutečně odůvodněna.
V tomto ohledu je třeba uvést, že v čl. 1 písm. e) sporného rozhodnutí Komise v podstatě konstatovala existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání a existenci „několika samostatných protiprávních jednání“ tvořících toto jediné a trvající protiprávní jednání.
V tomto kontextu je třeba rovněž uvést, že cílem prvního důvodu kasačního opravného prostředku je zpochybnit pouze způsob, jakým Tribunál posoudil toto posledně uvedené konstatování týkající se existence několika samostatných protiprávních jednání. Tento důvod kasačního opravného prostředku se naproti tomu netýká toho, jak Tribunál posoudil závěr uvedený v tomto ustanovení, podle něhož se navrhovatelky podílely na jediném a trvajícím protiprávním jednání.
Z výše uvedeného – na rozdíl od toho, co tvrdí Komise – vyplývá, že jelikož Komise v projednávané věci založila sporné rozhodnutí na dvou samostatných konstatováních protiprávního jednání, uvedený důvod kasačního opravného prostředku nelze bez dalšího zamítnout jako irelevantní.
a)

Úvodní poznámky
Z ustálené judikatury vyplývá, že porušení čl. 101 odst. 1 SFEU nemusí být výsledkem jen jediného skutku, ale i řady skutků nebo rovněž trvajícího jednání, i když jeden nebo několik prvků této řady skutků nebo tohoto trvajícího jednání by i samy o sobě a nahlíženy jednotlivě mohly zakládat porušení tohoto ustanovení. Pokud se tedy jednotlivé úkony začleňují do „jednotného záměru“ z důvodu svého totožného cíle narušujícího hospodářskou soutěž uvnitř vnitřního trhu, má Komise právo přičítat odpovědnost za tyto úkony v závislosti na účasti na protiprávním jednání nahlíženém jako celek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
a citovaná judikatura).
Podnik, který se podílel na takovém jediném a trvajícím protiprávním jednání úkony, které jsou mu vlastní, které spadají pod pojem „dohoda“ nebo „jednání ve vzájemné shodě“ s cílem narušujícím hospodářskou soutěž ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU a jejichž účelem bylo přispět k uskutečňování protiprávního jednání jako celku, může tak být rovněž odpovědný za úkony ostatních podniků v rámci téhož protiprávního jednání po celou dobu své účasti na uvedeném protiprávním jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
a citovaná judikatura).
Jak uvedl generální advokát v bodě 59 svého stanoviska, účast podniku na jediném a trvajícím protiprávním jednání nevyžaduje jeho přímou účast na všech protisoutěžních úkonech tvořících toto protiprávní jednání (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 22. října 2020, Silver Plastics a Johannes Reifenhäuser v. Komise,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, bod
a citovaná judikatura).
První důvod kasačního opravného prostředku je třeba zkoumat právě ve světle těchto skutečností.
b)

K první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
V první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávných právních posouzení, která jej vedla k rozhodnutí, že Komise neporušila jejich právo na obhajobu. Zaprvé Tribunál v bodech 57 a 58 napadeného rozsudku nesprávně rozhodl, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá existenci samostatných protiprávních jednání menšího významu. Zadruhé měl Tribunál v bodě 59 napadeného rozsudku za to, že konečné závěry rozhodnutí nemusí nutně ve všech bodech odpovídat předběžné kvalifikaci v oznámení námitek, a opomenul upřesnit, že tato volnost Komise při kvalifikaci je odůvodněna pouze za účelem zohlednění vyjádření účastníků řízení, a nikoli za účelem předložení dodatečných zjištění. Zatřetí Tribunál v bodech 60 až 64 napadeného rozsudku nesprávně konstatoval, že Komise v oznámení námitek konstatovala jiná protiprávní jednání než jediné a trvající protiprávní jednání.
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá souhrn úkonů, které by i samy o sobě mohly zakládat porušení čl. 101 odst. 1 SFEU. I když lze souhrn úkonů za podmínek uvedených v bodech 72 a 73 tohoto rozsudku kvalifikovat jako jediné a trvající protiprávní jednání, nelze z toho vyvodit, že každý z těchto úkonů musí být sám o sobě a nahlížen jednotlivě nutně kvalifikován jako samostatné porušení tohoto ustanovení. Za tímto účelem totiž musí Komise takto identifikovat a kvalifikovat ještě každý jednotlivý úkon a následně předložit důkaz o účasti dotčeného podniku, jemuž jsou tyto úkony přičítány.
Soudní dvůr již v tomto smyslu rozhodl, že rozdělení rozhodnutí Komise, kterým je komplexní kartelová dohoda kvalifikována jako jediné a trvající protiprávní jednání, je však myslitelné pouze tehdy, pokud bylo zaprvé uvedenému podniku při správním řízení umožněno obeznámit se s tím, že je mu rovněž vytýkán každý z úkonů tvořících uvedené protiprávní jednání, a tedy se v tomto bodě hájit, a pokud je zadruhé toto rozhodnutí v tomto ohledu dostatečně jasné (obdobně viz rozsudek ze dne 6. prosince 2012, Komise v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, bod
).
Co se zadruhé týče práva na obhajobu, podle ustálené judikatury platí, že dodržení tohoto práva ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankcí, zejména pokut nebo penále, je základní zásadou unijního práva, kterou musí Komise vždy dodržovat (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. března 2015, Komise a další v. Versalis a další,
C‑93/13 P a C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, bod
a citovaná judikatura).
Nařízení č. 1/2003 stanoví, že se stranám zasílá oznámení námitek, v němž musí být jasným způsobem uvedeny veškeré podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá. Takové oznámení námitek představuje procesní záruku, kterou se provádí základní zásada unijního práva, jež vyžaduje dodržování práva na obhajobu ve všech řízeních, která mohou vést k uložení sankce. Tato zásada zejména vyžaduje, aby oznámení námitek zaslané podniku, kterému Komise zamýšlí uložit sankci za porušení pravidel hospodářské soutěže, obsahovalo podstatné skutečnosti uplatňované vůči tomuto podniku jako vytýkané skutkové okolnosti, jejich kvalifikaci a důkazy, o něž se Komise opírá, aby mohl tento podnik užitečně uplatnit své argumenty v rámci správního řízení, které bylo proti němu zahájeno (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. září 2009, Papierfabrik August Koehler a další v. Komise,
C‑322/07 P, C‑327/07 P a C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, body
a
a citovaná judikatura).
Jak připomněl generální advokát v bodě 88 svého stanoviska, je pravda, že Komise může právní kvalifikaci skutkových okolností, kterou předběžně provedla v oznámení námitek, ve svém konečném rozhodnutí s ohledem na skutečnosti vyplývající ze správního řízení upřesnit, a to buď tak, že upustí od námitek, které se ukázaly jako neopodstatněné, anebo tak, že upraví či doplní po skutkové a právní stránce svou argumentaci na podporu uplatněných námitek (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. prosince 2013, SNIA v. Komise,
C‑448/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:801
, body
až
). To však znamená, že Komise musí v oznámení námitek uvést veškerou právní kvalifikaci skutkových okolností, kterou hodlá provést ve svém konečném rozhodnutí.
Z toho vyplývá, že právo dotčeného podniku na obhajobu je v důsledku nesouladu mezi oznámením námitek a konečným rozhodnutím porušeno pouze tehdy, pokud námitka obsažená v tomto rozhodnutí nebyla uvedena v oznámení námitek nebo pokud nebyla v tomto oznámení objasněna tak, aby bylo adresátům tohoto oznámení umožněno užitečně uplatnit v rámci řízení, které vůči nim bylo zahájeno, své argumenty.
Z toho vyplývá, že pokud má Komise v úmyslu vytýkat adresátům oznámení námitek nejen jediné a trvající protiprávní jednání, ale také jednotlivé úkony, z nichž se toto protiprávní jednání skládá, coby samostatná protiprávní jednání, v zájmu dodržení práva těchto adresátů na obhajobu je nutné, aby Komise v tomto oznámení uvedla informace nezbytné k tomu, aby jim bylo umožněno pochopit, že Komise je stíhá jak v souvislosti s tímto jediným a trvajícím protiprávním jednáním, tak v souvislosti s každým z těchto samostatných protiprávních jednání.
Tribunál v bodech 50 až 53 napadeného rozsudku právem připomněl zásady týkající se dodržování práva na obhajobu v rámci řízení směřujícího ke konstatování porušení čl. 101 odst. 1 SFEU. Tribunál dále v bodech 55 a 56 uvedeného rozsudku připomněl některé aspekty pojmu „jediné a trvající protiprávní jednání“ a zejména připomněl, že tento pojem předpokládá souhrn úkonů uskutečněných různými účastníky, kteří sledují tentýž protisoutěžní hospodářský cíl.
S ohledem na to, co bylo uvedeno v bodě 83 tohoto rozsudku, však Tribunál nemohl v bodě 57 napadeného rozsudku dovodit, že samotný pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá „souhrn úkonů nebo protiprávních jednání“ a že navrhovatelky nemohou tvrdit, že Komise zahrnula do článku 1 sporného rozhodnutí dodatečnou právní kvalifikaci tím, že kromě jediného a trvajícího protiprávního jednání uvedla, že toto jediné a trvající protiprávní jednání se skládá z několika „samostatných protiprávních jednání“. Takový závěr totiž vychází z nesprávného předpokladu, že každý z úkonů, z nichž se skládá jediné a trvající protiprávní jednání, představuje samostatné protiprávní jednání, čemuž tak nutně není.
Stejně tak je třeba uvést, že i když Tribunál v bodě 53 napadeného rozsudku správně připomněl zásady týkající se dodržování práva na obhajobu v rámci řízení směřujícího ke konstatování porušení čl. 101 odst. 1 SFEU, jak rovněž v podstatě učinil v bodě 59 uvedeného rozsudku, nemohl z toho dovodit, že pouhé uvedení možnosti kvalifikovat uvedené úkony jako „samostatná protiprávní jednání“ v oznámení námitek je dostačující z hlediska požadavků připomenutých v bodech 77 až 83 tohoto rozsudku.
Konkrétně pouhá zmínka v oznámení námitek o možnosti takové kvalifikace „samostatných protiprávních jednání“ v rámci analýzy týkající se jediného a trvajícího protiprávního jednání nemůže postačovat k tomu, aby dotyčný podnik mohl užitečně uplatnit své argumenty v rámci správního řízení, které vůči němu bylo zahájeno ohledně těchto samostatných protiprávních jednání.
Tribunál se tak dopustil nesprávného právního posouzení. Navrhovatelky totiž vzhledem k absenci jednoznačných informací v oznámení námitek nemohly být srozuměny s tím, že je Komise hodlá stíhat nejen v souvislosti s jediným a trvajícím protiprávním jednáním uvedeným v tomto oznámení, ale rovněž v souvislosti s několika samostatnými protiprávními jednáními spočívajícími v různých dvoustranných kontaktech zmíněných v tomto oznámení.
Z toho vyplývá, že Tribunál nemohl – aniž se tím dopustil nesprávného právního posouzení – rozhodnout, že Komise neporušila právo navrhovatelek na obhajobu, jelikož oznámení námitek neobsahovalo podstatné skutečnosti, které vůči nim byly v souvislosti s těmito samostatnými protiprávními jednáními uplatňovány, a zejména pak zamýšlenou kvalifikaci úkonů, které jim byly vytýkány.
První části prvního důvodu kasačního opravného prostředku je proto nutno vyhovět.
c)

K druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku
Navrhovatelky v druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu vytýkají, že se dopustil nesprávných právních posouzení, která jej vedla k rozhodnutí, že Komise ve sporném rozhodnutí neuvedla rozporuplné a nedostatečné odůvodnění. Tribunál v bodech 76 až 85 napadeného rozsudku zaprvé předpokládal, že jediné a trvající protiprávní jednání se nutně skládá z individuálních protiprávních jednání. Zadruhé Tribunál rovněž nahradil odůvodnění Komise svým vlastním odůvodněním, když měl za to, že různé individuální kontakty dotčené v dané věci tvoří samostatná protiprávní jednání. Zatřetí Tribunál nedostatečně odůvodnil své rozhodnutí odmítnout argument navrhovatelek, podle kterého bod 352 odůvodnění a článek 1 sporného rozhodnutí nejsou jasné stran rozsahu těchto samostatných protiprávních jednání.
V tomto ohledu je třeba zaprvé připomenout, že podle ustálené judikatury musí být odůvodnění požadované v článku 296 SFEU přizpůsobeno povaze dotčeného aktu a musí z něj jasně a jednoznačně vyplývat úvahy orgánu, jenž akt vydal, tak, aby se dotčené osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření, a soud Evropské unie mohl provést přezkum. Není požadováno, aby odůvodnění vylíčilo všechny relevantní skutkové a právní okolnosti, jelikož otázka, zda odůvodnění aktu splňuje požadavky článku 296 SFEU, musí být posuzována nejen s ohledem na jeho znění, ale také s ohledem na jeho kontext, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast (rozsudek ze dne 10. července 2019, Komise v. Icap a další,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, bod
a citovaná judikatura).
Zadruhé je třeba připomenout, že z rovněž ustálené judikatury vyplývá, že povinnost uvést odůvodnění neukládá Tribunálu poskytnout vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění může být tedy implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, proč Tribunál nevyhověl jejich argumentům, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby vykonal přezkum (viz zejména rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch Austria v. Komise,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, bod
a citovaná judikatura).
Zatřetí, jak bylo připomenuto v rámci přezkumu první části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, ze skutečnosti, že Komise kvalifikuje souhrn úkonů jako jediné a trvající protiprávní jednání, nelze vyvodit, že každý z těchto úkonů musí být sám o sobě a nahlížen jednotlivě nutně kvalifikován jako samostatné protiprávní jednání. Pokud se totiž Komise rozhodne dotčené úkony takto kvalifikovat a navrhovatelkám je přičíst, musí je ještě jednotlivě posoudit a prokázat jejich protiprávní povahu i účast navrhovatelek na každém z uvedených úkonů.
Z toho vyplývá, že pokud má Komise v úmyslu navrhovatelkám vytýkat, že se podílely nejen na „jediném a trvajícím protiprávním jednání“, ale i na několika samostatných protiprávních jednáních odpovídajících úkonům tvořícím toto protiprávní jednání, musí upřesnit a odůvodnit právní kvalifikaci každého z těchto úkonů jako samostatného protiprávního jednání.
V projednávaném případě Tribunál v bodech 76 až 78, 81 a 82 napadeného rozsudku implicitně rozhodl, že jediné a trvající protiprávní jednání se nutně skládá z individuálních protiprávních jednání. Tribunál totiž v bodě 76 uvedeného rozsudku tvrdil, že samotný pojem „jediné a trvající protiprávní jednání“ předpokládá souhrn úkonů nebo protiprávních jednání, a bez bližšího upřesnění z toho dovodil, že samostatná protiprávní jednání uvedená v článku 1 sporného rozhodnutí tedy nepředstavují dodatečnou právní kvalifikaci. K této záměně mezi pojmy „protiprávní jednání“ a „úkon“ došlo rovněž v bodech 78, 81 a 82 uvedeného rozsudku.
Uvedená záměna vedla Tribunál k tomu, že měl v bodech 82 až 84 napadeného rozsudku za to, že Komise dostatečně odůvodnila své rozhodnutí, ačkoli ze sporného rozhodnutí nevyplývá, že Komise kvalifikovala každý z dotčených dvoustranných kontaktů jako samostatné protiprávní jednání.
Tribunál se tímto dopustil nesprávného právního posouzení. Na rozdíl od toho, jak rozhodl Tribunál, totiž odůvodnění závěru týkajícího se několika samostatných protiprávních jednání, kterých se měly navrhovatelky dopustit, jak je uvedeno v bodě 352 odůvodnění tohoto rozhodnutí, není dostatečné. Z tohoto bodu odůvodnění vyplývá, že na základě skutkových okolností popsaných v oddíle 4 a v příloze I uvedeného rozhodnutí lze konstatovat, že každý projev učiněného úkonu nebo celého souboru (či několika souborů) dvoustranných kontaktů měl za cíl omezit hospodářskou soutěž, a představuje tedy porušení článku 101 SFEU; Komise ovšem nezdůvodnila, proč je podle jejího názoru třeba přičíst navrhovatelkám každý z úkonů, které jsou jim vytýkány, nejen jako „jediné a trvající protiprávní jednání“, ale také jako několik samostatných porušení článku 101 SFEU.
Z toho vyplývá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že Komise splnila povinnost odůvodnit sporné rozhodnutí, když měla za to, že se navrhovatelky kromě účasti na jediném a trvajícím protiprávním jednání podílely i na několika samostatných protiprávních jednáních.
Druhé části prvního důvodu kasačního opravného prostředku, a v důsledku toho i celému tomuto důvodu kasačního opravného prostředku je tudíž třeba vyhovět.
B.

K druhému důvodu kasačního opravného prostředku
V druhém důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že se dopustil několika nesprávných právních posouzení, když určil právní kritérium použitelné k prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání. Tento důvod sestává ze dvou částí.
1.

K první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
V první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že body 123, 205 a 206 napadeného rozsudku jsou stiženy nesprávným právním posouzením týkajícím se právního kritéria použitelného k prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Tribunál v těchto bodech neprávem tvrdí, že za účelem kvalifikace údajných úkonů jako jediného a trvajícího protiprávního jednání není nutné ověřovat, zda mezi těmito úkony existuje vztah komplementarity. Takové tvrzení je přitom podle jejich názoru v rozporu s judikaturou Tribunálu, podle které je vztah komplementarity nezbytnou podmínkou k prokázání existence takového protiprávního jednání pokaždé, když neexistuje přímý důkaz o formálním plánu spojujícím různé složky protiprávního jednání. Rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Siemens a další v. Komise (
C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:866
), o který se Tribunál opírá, se podle navrhovatelek týká jiných skutkových okolností, než jsou skutkové okolnosti projednávané věci, jelikož účastníci kartelové dohody dotčené ve věci, v níž by vydán uvedený rozsudek, předem písemně podepsali formální plán. Stejně tak rozsudky ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch Belgium v. Komise (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), a ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch v. Komise (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
), spadají do jiného skutkového rámce než projednávaná věc.
Navrhovatelky tvrdí, že podle judikatury, na kterou poukazují, nejsou pouhé podobnosti mezi různými soubory jednání dostatečné k prokázání jediného a trvajícího protiprávního jednání. Je třeba dále prokázat jejich komplementaritu a vzájemnou interakci.
Komise má za to, že první část druhého důvodu kasačního opravného prostředku není opodstatněná.
b)

Závěry Soudního dvora
Navrhovatelky v první části druhého důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu v podstatě vytýkají, že rozhodl, že pouhé podobnosti mezi různými soubory jednání jsou dostatečné k prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání, aniž je nezbytné prokázat jejich komplementaritu a vzájemnou interakci.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro účely kvalifikace jednotlivých úkonů jako jediného a trvajícího protiprávního jednání není třeba ověřovat, zda se doplňují v tom smyslu, že každé z nich má čelit jednomu nebo několika následkům běžné hospodářské soutěže, a zda tato jednání prostřednictvím interakce přispívají k uskutečnění souhrnu protisoutěžních účinků zamýšlených jejich původci v rámci celkového plánu směřujícího k jednotnému cíli. Naproti tomu podmínka týkající se pojmu „jednotného cíle“ znamená, že musí být ověřeno, zda existují prvky, kterými se vyznačují jednotlivé úkony tvořící protiprávní jednání, které by mohly naznačovat, že úkony, které fakticky provádějí jiné podniky účastnící se kartelové dohody, nemají stejný účel nebo stejný protisoutěžní důsledek, a nespadají tedy do „celkového plánu“ z důvodu jejich totožného účelu narušujícího hospodářskou soutěž na vnitřním trhu (rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch v. Komise,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, bod
a citovaná judikatura).
Z této judikatury Soudního dvora nelze dovodit, že se vztahuje pouze na situace, kdy existuje přímý důkaz o formálním plánu spojujícím jednotlivé složky protiprávního jednání, a že při neexistenci takových důkazů by byl takový vztah komplementarity nezbytnou podmínkou k prokázání existence takového protiprávního jednání. V rozsudcích uvedených v bodě 103 tohoto rozsudku totiž Soudní dvůr naopak poskytl upřesnění obecné povahy, která se vztahují na všechna jediná a trvající protiprávní jednání, a to bez ohledu na faktické způsoby jejich provedení.
Argument navrhovatelek tedy vychází z nesprávného výkladu judikatury Soudního dvora.
Tribunál v bodech 205 a 206 napadeného rozsudku právem rozhodl, že rozhodujícím kritériem pro existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání je kritérium, podle něhož jednotlivé úkony tvořící protiprávní jednání spadají do „celkového plánu“, který sleduje jednotný cíl. Tribunál v tomto ohledu upřesnil, že za účelem kvalifikace uvedených úkonů jako jediného a trvajícího protiprávního jednání není nutné ověřovat, zda mezi těmito úkony existuje vztah komplementarity. Tribunálu tak nelze vytýkat, že se neřídil judikaturou Soudního dvora.
První část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.
2.

K druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
V druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají nesprávná právní posouzení týkající se existence celkového plánu nebo jediného a trvajícího protiprávního jednání. Tribunál podle nich v napadeném rozsudku nesprávně použil relevantní právní kritérium stanovené v rozsudcích ze dne 19. prosince 2013, Siemens a další v. Komise (
C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:866
), ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch Belgium v. Komise (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), a ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch v. Komise (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Tribunál měl podle navrhovatelek v bodech 209 až 213 napadeného rozsudku neprávem za to, že podobnosti mezi údajnými jednáními představují relevantní a dostatečná kritéria pro určení jediného a trvajícího protiprávního jednání a že existence vztahu komplementarity není v tomto ohledu nezbytnou podmínkou. Navrhovatelky přitom tvrdí, že podobnost jednání je sice relevantním kritériem, avšak není dostačující, a že při absenci přímého důkazu o interakci nebo předem stanoveném formálním plánu může pouze existence takového vztahu prokázat existenci takového protiprávního jednání.
Komise je toho názoru, že druhá část druhého důvodu kasačního opravného prostředku musí být zamítnuta jako neopodstatněná.
b)

Závěry Soudního dvora
Navrhovatelky v druhé části druhého důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu vytýkají, že v bodech 209 až 213 napadeného rozsudku rozhodl, že podobnosti mezi jednáními jsou relevantními a dostatečnými kritérii pro určení jediného a trvajícího protiprávního jednání a že existence vztahu komplementarity mezi těmito jednáními není v tomto ohledu nezbytnou podmínkou.
Z judikatury Soudního dvora v tomto ohledu vyplývá, že za účelem prokázání existence cíle společného různým úkonům, které mohou být společně kvalifikovány jako jediné a trvající protiprávní jednání, může Komise zohlednit jednotlivé objektivní prvky, jako je podobnost provádění dotčených koluzivních ujednání, jakož i věcná, zeměpisná a časová překrývání mezi dotyčnými praktikami (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Villeroy & Boch Belgium v. Komise,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
, bod
).
Tribunál přitom v bodě 209 napadeného rozsudku v podstatě uvedl, že Komise zdůraznila, že různé koluzivní kontakty se týkaly téhož výrobku, měly podobný obsah, do značné míry zahrnovaly tytéž účastníky, měly stejný zeměpisný rozsah a sledovaly stejný cíl, a že z toho dovodila, že tyto jednotlivé objektivní prvky představují relevantní indicie pro prokázání existence globálního plánu.
Tribunál dále v bodě 212 napadeného rozsudku připomněl, že podobnosti mezi vytýkanými úkony jsou relevantními kritérii pro prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání. Upřesnil, že relevantní jsou i další kritéria, jako například zda jsou zúčastněné fyzické osoby totožné nebo zda je shodná zeměpisná působnost dotčených praktik.
Na rozdíl od toho, co tvrdí navrhovatelky, tak Tribunál nerozhodl, že podobnosti mezi dotčenými úkony jsou dostatečné k prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání, ale že tyto podobnosti představují pouze jedno z několika kritérií pro prokázání existence celkového plánu, který je jednou z podmínek pro určení takového protiprávního jednání.
Tribunál tudíž v bodě 213 napadeného rozsudku správně rozhodl, že podobnosti uplatněné navrhovatelkami představují relevantní kritéria za účelem určení, zda jsou jednotlivé úkony, z kterých se skládá jediné a trvající protiprávní jednání, součástí celkového plánu s jednotným cílem, aniž je nezbytné prokázat jakousi „součinnost mezi vytýkanými jednáními“.
Druhou část druhého důvodu kasačního opravného prostředku je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněnou, a tudíž je třeba tento důvod kasačního opravného prostředku zamítnout v plném rozsahu jako rovněž neopodstatněný.
C.

K třetímu důvodu kasačního opravného prostředku
1.

Argumentace účastnic řízení
V třetím důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že v bodech 120 až 130 napadeného rozsudku odmítl jejich argument, že Komise porušila jejich právo na obhajobu, když za účelem prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání zavedla ve sporném rozhodnutí nové základní kritérium, tedy kritérium vztahu komplementarity mezi vytýkanými úkony, ačkoli toto kritérium nebylo uvedeno v oznámení námitek a navrhovatelky neměly před přijetím tohoto rozhodnutí možnost se k tomuto kritériu vyjádřit.
Tribunál měl přitom v bodech 120 až 125 uvedeného rozsudku zaprvé za to, že takový vztah nepředstavuje základní kritérium pro prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání, a zadruhé měl v bodech 126 až 130 uvedeného rozsudku za to, že zavedení tohoto nového prvku ve sporném rozhodnutí neporušuje právo navrhovatelek na obhajobu, neboť konečné rozhodnutí Komise nemusí být nutně přesnou kopií oznámení námitek.
Pokud jde o posledně uvedenou úvahu, navrhovatelky tvrdí, že Tribunál nesprávně uplatnil relevantní právní kritérium pro posouzení existence porušení práva na obhajobu. Podle jejich názoru se totiž rozdíly mezi oznámením námitek a konečným rozhodnutím Komise mohou týkat pouze argumentů, které v průběhu správního řízení uplatnili adresáti tohoto oznámení. Tribunál tedy neprávem rozhodl, že rozhodující analýza a zásadní změna přístupu použitého v oznámení námitek mohly být legitimně začleněny do sporného rozhodnutí za účelem prokázání existence jediného a trvajícího protiprávního jednání.
Komise tvrdí, že třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být zamítnut jako irelevantní, nebo jako neopodstatněný.
2.

Závěry Soudního dvora
Navrhovatelky v třetím důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu vytýkají, že se v bodech 120 až 130 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když zamítl jejich výtku, že Komise porušila jejich právo na obhajobu tím, že ve fázi sporného rozhodnutí poprvé použila kritérium vztahu komplementarity mezi údajnými úkony.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že čl. 27 odst. 1 nařízení č. 1/2003 stanoví, že oznámení námitek se zasílá stranám. Podle ustálené judikatury musí toto oznámení jasným způsobem uvádět všechny podstatné skutečnosti, o které se Komise v této fázi řízení opírá. Toto uvedení skutečností může být nicméně stručné a rozhodnutí přijaté následně Komisí nemusí být nutně kopií popisu námitek, neboť toto oznámení je přípravným dokumentem a v něm obsažené skutkové a právní posouzení má jen předběžný charakter (rozsudek ze dne 25. března 2021, Slovak Telekom v. Komise,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho plyne, že vzhledem k tomu, že právní kvalifikace skutkového stavu provedená v oznámení námitek již pojmově může být pouze předběžná, nemůže být pozdější rozhodnutí Komise zrušeno pouze z toho důvodu, že konečné závěry vyvozené z tohoto skutkového stavu se přesně neshodují s touto předběžnou kvalifikací. Komise totiž musí adresáty oznámení námitek vyslechnout a popřípadě vzít v úvahu jejich vyjádření, kterým odpovídají na uvedené námitky, a změnit své posouzení právě za účelem dodržení jejich práva na obhajobu. Komisi tedy musí být umožněno, aby uvedenou kvalifikaci upřesnila v konečném rozhodnutí s přihlédnutím ke skutečnostem vyplývajícím ze správního řízení buď tak, že upustí od námitek, které se ukázaly jako neopodstatněné, anebo tak, že upraví či doplní po skutkové a právní stránce svou argumentaci na podporu uplatněných námitek, avšak za podmínky, že použije pouze skutečnosti, ke kterým měly zúčastněné osoby příležitost se vyjádřit, a že během správního řízení poskytla informace nezbytné pro obranu jejich zájmů (rozsudek ze dne 25. března 2021, Slovak Telekom v. Komise,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, bod
a citovaná judikatura).
Tribunál přitom v bodech 120 až 130 napadeného rozsudku zamítl výtku navrhovatelek, že Komise porušila jejich právo na obhajobu, když existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání prokázala na základě nového základního kritéria, a sice kritéria vztahu komplementarity mezi údajnými úkony, aniž toto kritérium uvedla v oznámení námitek.
Za účelem učinění tohoto závěru připomněl Tribunál judikaturu Soudního dvora připomenutou v bodě 107 tohoto rozsudku, podle které k tomu, aby bylo možné dotčené úkony společně kvalifikovat jako jediné a trvající protiprávního jednání, není nezbytné ověřit, zda mezi nimi existuje vztah komplementarity. Tribunál z toho v bodech 124 a 125 napadeného rozsudku dovodil, že takový vztah komplementarity nepředstavuje podstatnou skutečnost ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 127 tohoto rozsudku, a že tudíž Komise nebyla povinna tento vztah v oznámení námitek analyzovat.
Z toho plyne, že Tribunál tak postupoval v souladu s judikaturou Soudního dvora a nemůže mu být vytýkáno, že se dopustil tvrzeného nesprávného právního posouzení.
Třetí důvod kasačního opravného prostředku musí být tudíž zamítnut jako neopodstatněný.
D.

Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku
Ve čtvrtém důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají porušení podstatných procesních náležitostí, nedostatečné odůvodnění, pokud jde o zamítnutí druhého žalobního důvodu, který uplatnily v prvním stupni a vychází z nedostatku pravomoci Komise uplatnit článek 101 SFEU a článek 53 Dohoda o EHP, jakož i nesprávná posouzení podmínek přípustnosti důkazů.
V tomto druhém žalobním důvodu navrhovatelky v podstatě tvrdily, že Komise neprokázala svou „interní pravomoc“ z důvodu, že ve sporném rozhodnutí neprokázala, že jejich chování ovlivnilo obchod mezi členskými státy ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, takže neměla pravomoc uložit jim pokutu na základě tohoto ustanovení a článku 53 Dohody o EHP. Tribunál v napadeném rozsudku, zejména v jeho bodech 169, 173 a 177, zamítl uvedený žalobní důvod a měl za to, že Komise prokázala svoji „externí pravomoc“ na základě kritéria „provádění“ z důvodu, že ODJ byly prodávány v EHP.
Čtvrtý důvod kasačního opravného prostředku sestává ze tří částí.
1.

K první části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
První část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku vychází z nedostatečného odůvodnění napadeného rozsudku, pokud jde o druhý žalobní důvod vznesený navrhovatelkami v prvním stupni a týkající se nedostatku pravomoci Komise uplatnit článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP. Pokud jde o první část tohoto druhého žalobního důvodu, která se týká tvrzení o absenci důkazu ohledně dopadu kartelové dohody na obchod mezi členskými státy, Tribunál neodpověděl na argumenty navrhovatelek a za účelem jejich odmítnutí se zaměřil na nesprávné kritérium pravomoci, tedy kritérium provádění.
Kritérium vnější pravomoci a kritérium vnitřní pravomoci se přitom podle navrhovatelek vzájemně nevylučují. Kritérium vnější pravomoci je předpokladem pro uplatnění článku 101 SFEU, pokud k zavrženíhodnému jednání dochází mimo Unii nebo EHP. Nicméně i kdyby bylo toto kritérium splněno, příslušelo by Komisi určit, zda dotčený úkon může ovlivnit obchod mezi členskými státy.
Navrhovatelky v prvním stupni tvrdily, že vzhledem k nedostatečným důkazům o obchodu s ODJ mezi členskými státy Komise neprokázala, že byl obchod mezi členskými státy ovlivněn ve smyslu článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP. Tribunál na tyto argumenty neodpověděl a spokojil se s nelogickými nebo nepodloženými důvody, když nezohlednil absenci důkazu poskytnutého Komisí a v bodě 174 napadeného rozsudku zaměnil existenci prodejů společnostem Dell a HP v EHP s případnými prodeji ODJ v rámci EHP.
Komise je toho názoru, že první část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku není opodstatněná.
b)

Závěry Soudního dvora
V první části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky Tribunálu vytýkají, že v odpovědi na důvod, který vznesly v prvním stupni a vychází z nedostatku pravomoci Komise, neposkytl dostatečné odůvodnění. Tribunál podle jejich názoru neodpověděl na jejich argumenty a za účelem jejich odmítnutí se zaměřil na nesprávné kritérium pravomoci.
Jak bylo připomenuto v bodě 93 tohoto rozsudku, povinnost uvést odůvodnění neukládá Tribunálu poskytnout vysvětlení, ve kterém by se vyčerpávajícím způsobem postupně zabýval každou z úvah uvedených účastníky sporu. Odůvodnění může být tedy implicitní za podmínky, že zúčastněným osobám umožní seznámit se s důvody, proč Tribunál nevyhověl jejich argumentům, a Soudnímu dvoru disponovat poznatky dostatečnými k tomu, aby vykonal přezkum.
Podle ustálené judikatury je ke splnění podmínky, podle níž dohoda ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU musí být způsobilá ovlivnit obchod mezi členskými státy, nezbytné, aby tato dohoda na základě souhrnu skutkových a právních okolností umožnila předpokládat s dostatečnou pravděpodobností, že může přímo, nebo nepřímo, skutečně, nebo potenciálně ovlivnit obchod mezi členskými státy, a to tak, že se lze obávat, že by mohla být překážkou uskutečňování jednotného trhu mezi členskými státy. Kromě toho je třeba, aby tento vliv nebyl zanedbatelný (rozsudek ze dne 16. července 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že Tribunál měl v bodech 170 až 172 napadeného rozsudku mimo jiné za to, že Komise právně dostačujícím způsobem prokázala, že adresáti sporného rozhodnutí dodávali ODJ svým zákazníkům Dell a HP, kteří byli usazeni v několika členských státech. I když byly tyto skutečnosti uplatněny v rámci posouzení tzv. kritéria „provádění“, navrhovatelky byly přitom zcela schopny pochopit, že tyto skutečnosti postačují jako důkaz o tom, že Komise prokázala, že obchod mezi členskými státy mohl být ovlivněn, a to tím spíše, že Tribunál následně v bodech 179 až 191 uvedeného rozsudku analyzoval výtku navrhovatelek, že nebyl posouzen znatelný dopad dotčené kartelové dohody na obchod mezi členskými státy. Tribunál při zamítnutí této výtky v bodě 187 napadeného rozsudku výslovně rozhodl, že Komise splnila kritérium, že obchod mezi členskými státy musí být možné ovlivnit, které je uvedeno v odstavci 53 Pokynů k pojmu ovlivnění obchodu podle článků [101 SFEU] a [102 SFEU] (
Úř. věst. 2004, C 101, s. 81
).
Z toho plyne, že odůvodnění Tribunálu, byť implicitní, umožnilo navrhovatelkám seznámit se s důvody, proč Tribunál nevyhověl první části jejich druhého žalobního důvodu uplatněného v prvním stupni.
První část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.
2.

K druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
V druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když měl za to, že důkazy, které se týkají podmínky, podle níž musí být možné obchod mezi členskými státy ovlivnit, a které Komise poprvé uplatnila ve své žalobní odpovědi v prvním stupni, jsou přípustné mimo jiné z důvodu, že tyto důkazy byly uvedeny v oznámení námitek.
Tribunál měl v bodě 176 napadeného rozsudku za to, že důkazy, které Komise poprvé uplatnila ve své žalobní odpovědi v prvním stupni na podporu svých návrhových žádání týkajících se uvedené podmínky, jsou přípustné. Tyto důkazy byly podle Tribunálu uvedeny v oznámení námitek.
Zaprvé toto oznámení neobsahuje podle navrhovatelek žádný závěr o otázce ovlivnění obchodu mezi členskými státy. Zadruhé na rozdíl od toho, co tvrdí Tribunál, některé dokumenty uplatněné Komisí v prvním stupni nejsou v oznámení námitek citovány na podporu jejího závěru o její pravomoci. Některé z těchto dokumentů nejsou zmíněny. Jiné jsou zmíněny v oznámení námitek, avšak nikoli ve sporném rozhodnutí, což znamená, že je Komise již nepovažovala za relevantní. Další jsou zmíněny v oznámení námitek a ve sporném rozhodnutí, avšak v úvahách nesouvisejících s posouzením podmínky, že obchod mezi členskými státy musí být možné ovlivnit.
Soudní dvůr přitom rozhodl, že ani dokumenty, s nimiž je již stíhaný podnik obeznámen, nemohou být platně citovány v rozhodnutí, pokud nebyly předtím zmíněny a přezkoumány v oznámení námitek.
Komise tvrdí, že druhá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná a v každém případě irelevantní.
b)

Závěry Soudního dvora
Navrhovatelky v druhé části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku Tribunálu vytýkají, že v bodě 176 napadeného rozsudku rozhodl, že důkazy, které Komise v řízení v prvním stupni uplatnila v žalobní odpovědi na podporu návrhových žádání týkajících se podmínky, že obchod mezi členskými státy musí být možné ovlivnit, jsou přípustné, ačkoli tyto důkazy byly Komisí uplatněny poprvé.
V tomto ohledu je třeba poznamenat, že z bodu 170 napadeného rozsudku vyplývá, že Tribunál na základě bodů 53, 270 a 464 až 468 odůvodnění sporného rozhodnutí potvrdil posouzení Komise týkající se této podmínky. Vzhledem k tomu, že důkazy, které uplatnila Komise a které zmiňují navrhovatelky, jsou důkazy uvedené Tribunálem v bodech 171 a 172 uvedeného rozsudku, je přitom nutno konstatovat, že tyto důkazy jsou nadbytečné ve vztahu k odůvodnění uvedenému v tomto bodě 170, a že tedy druhá část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku musí být považována za irelevantní.
3.

K třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku
a)

Argumentace účastnic řízení
Ve třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku navrhovatelky tvrdí, že „důkazy“ uplatněné Komisí v prvním stupni jsou nepřípustné, irelevantní a nedostatečné. Tato třetí část se týká argumentů uplatněných Komisí a je relevantní pouze za předpokladu, že by Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek.
Zaprvé důkazy týkající se společnosti Dell jsou podle navrhovatelek irelevantní z důvodů uvedených v bodě 46 repliky předložené Tribunálu. Zadruhé skutečnost, že společnost HP měla prodejní kanceláře ve Spojeném království, postrádá relevanci z důvodů uvedených v bodě 47 této repliky. Zatřetí důkazy citované v poznámkách pod čarou č. 74 a č. 75 žalobní odpovědi předložené Tribunálu pouze potvrzují nezpochybněnou skutečnost, a sice že dotyčné podniky dodávaly v EHP společnostem Dell a HP optické diskové jednotky pocházející z území mimo EHP. Začtvrté v poznámce pod čarou č. 25 dupliky předložené Tribunálu cituje Komise odlišnou část dokumentu ID 1412/4, jenž je citován v poznámce pod čarou č. 74 žalobní odpovědi. Tento dokument je v duplice uveden za účelem prokázání závěru, který není obsažen v oznámení námitek ani ve sporném rozhodnutí. Tento nový závěr na podporu legality sporného rozhodnutí je tudíž ve fázi žaloby nepřípustný, a uvedený dokument je tedy třeba považovat za nepřípustný. Zapáté důkazy citované v poznámce pod čarou č. 76 žalobní odpovědi jsou zcela irelevantní. Týkají se prodejů v jiném tržním segmentu jiným zákazníkům než Dell a HP, kteří nespadají do rámce dotčeného úkonu.
Pokud jde o důkazy citované poprvé v poznámce pod čarou č. 26 dupliky, Komise vyňala ze spisu dokument, který podle jejího názoru uvádí, že někteří dodavatelé ODJ zásobující HP byli usazeni v EHP, což prokazuje existenci obchodu v rámci EHP. Tento dokument není přípustný zejména proto, že není zmíněn ani přezkoumán v oznámení námitek ani ve sporném rozhodnutí za účelem prokázání vlivu na obchod v rámci EHP.
Komise má za to, že třetí část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku je neopodstatněná.
b)

Závěry Soudního dvora
Navrhovatelky ve třetí části čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku tvrdí, že „důkazy“ uplatněné Komisí v prvním stupni jsou nepřípustné, irelevantní a nedostatečné. Tato třetí část se týká argumentů uplatněných Komisí a je relevantní pouze za předpokladu, že by Soudní dvůr zrušil napadený rozsudek.
Stačí přitom připomenout, že podle ustálené judikatury platí, že důvod, který je poprvé uplatněn teprve ve fázi řízení o kasačním opravném prostředku před Soudním dvorem, musí být odmítnut jako nepřípustný. V rámci kasačního opravného prostředku je pravomoc Soudního dvora omezena na přezkum posouzení provedeného Tribunálem ohledně důvodů, které byly před ním projednány. Umožnit účastníku řízení předložit v tomto rámci důvod, který nepředložil před Tribunálem, by přitom znamenalo umožnit mu předložit Soudnímu dvoru, jehož pravomoc v oblasti kasačních opravných prostředků je omezená, širší spor než spor, o němž rozhodoval Tribunál (rozsudek ze dne 10. července 2014, Telefónica a Telefónica de España v. Komise,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, bod
a citovaná judikatura).
Třetí část čtvrtého důvodu kasačního opravného prostředku musí být tedy odmítnuta jako nepřípustná. Tento důvod kasačního opravného prostředku musí být tudíž v plném rozsahu zčásti odmítnut jako nepřípustný, zčásti zamítnut jako irelevantní a zčásti zamítnut jako neopodstatněný.
VI.

Ke zrušení napadeného rozsudku
Z bodů 76 až 100 tohoto rozsudku vyplývá, že Tribunál se tím, že rozhodl, že Komise neporušila právo navrhovatelek na obhajobu a splnila svoji povinnost odůvodnit sporné rozhodnutí, když měla za to, že navrhovatelky se podílely nejen na jediném a trvajícím protiprávním jednání, ale i na několika samostatných protiprávních jednáních, dopustil nesprávného právního posouzení.
Za těchto podmínek je třeba napadený rozsudek zrušit.
VII.

K žalobě podané k Tribunálu
Podle čl. 61 prvního pododstavce statutu Soudního dvora Evropské unie zruší Soudní dvůr rozhodnutí Tribunálu, je-li kasační opravný prostředek opodstatněný. V takovém případě může Soudní dvůr vydat sám konečné rozhodnutí ve věci, pokud to soudní řízení dovoluje, nebo věc vrátit zpět Tribunálu k rozhodnutí.
V projednávané věci je důvodné vydat konečné rozhodnutí ve věci, jelikož to soudní řízení dovoluje.
Jak vyplývá z bodu 34 tohoto rozsudku, navrhovatelky uplatnily před Tribunálem devět žalobních důvodů.
Navrhovatelky v rámci prvního důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že Komise tím, že ve sporném rozhodnutí poprvé uvedla, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních tvořících jediné a trvající protiprávní jednání, které jim bylo přičteno, aniž to tvrdila během správního řízení, porušila jejich právo na obhajobu. Toto rozhodnutí je podle nich rovněž stiženo vadou spočívající v nedostatku odůvodnění, neboť Komise v něm neuvedla důvody, proč měla za to, že se navrhovatelky podílely na těchto samostatných protiprávních jednáních.
Pokud jde o výtku týkající se porušení povinnosti uvést odůvodnění, z důvodů uvedených v bodech 91 až 99 tohoto rozsudku je třeba mít za to, že Komise své rozhodnutí ohledně účasti navrhovatelek na uvedených samostatných protiprávních jednáních neodůvodnila.
Prvnímu žalobnímu důvodu uplatněnému navrhovatelkami je tudíž třeba vyhovět v rozsahu, v němž navrhovatelky Komisi vytýkají, že sporné rozhodnutí dostatečně neodůvodnila, pokud jde o jejich účast na týchž samostatných protiprávních jednáních.
S ohledem na výše uvedené a na to, co bylo upřesněno v bodech 68 až 71 tohoto rozsudku, a aniž je nezbytné přezkoumat ostatní argumenty uplatněné v rámci tohoto prvního žalobního důvodu, musí být čl. 1 písm. e) tohoto rozhodnutí zrušen v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že navrhovatelky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních.
Navrhovatelky v rámci druhého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že Komise nemá pravomoc uplatnit článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP. Navrhovatelky v podstatě tvrdí, že Komise ve sporném rozhodnutí nedokazuje, že obchod mezi členskými státy byl ovlivněn úkonem, který je jim vytýkán, a že v důsledku toho nemá pravomoc uložit jim pokutu na základě článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 165 až 177 a 181 až 190 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento druhý žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky v rámci třetího důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu zpochybňují, že by se údajné protiprávní jednání týkalo celého území EHP, na rozdíl od toho, co bylo uvedeno v článku 1 sporného rozhodnutí. Navrhovatelky uvádí, že účastníci kartelové dohody prodávali ODJ pouze společnostem Dell a HP, z nichž první je usazena v Nizozemsku a druhá v Německu. Navrhovatelky tvrdí, že místo, kde zákazníci dotčené výrobky nakupují, je rozhodující pro ověření, zda došlo k protiprávnímu jednání. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 194 až 199 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento třetí žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky ve čtvrtém důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu zpochybňují závěry Komise ohledně existence jediného a trvajícího porušování článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP. V rámci první části tvrdí, že prokázání vztahu komplementarity mezi různými individuálními protisoutěžními úkony je zásadním kritériem pro prokázání takového protiprávního jednání a že Komise ve sporném rozhodnutí tento vztah právně dostačujícím způsobem neprokázala. V rámci druhé části navrhovatelky zpochybňují závěr Komise, že úkon související se společnostmi Dell a HP vedl k jedinému protiprávnímu jednání. Zaprvé tvrdí, že úkony související se společnostmi Dell a HP nesledovaly jediný protisoutěžní cíl, jelikož posledně uvedené jsou dvěma odlišnými zákazníky. Zadruhé uvádějí, že úkon související se společností Dell nebyl komplementární k úkonu souvisejícímu se společností HP, neboť mezi těmito dvěma společnostmi nedošlo k interakci. Zatřetí se domnívají, že podobnosti vyjmenované v tomto rozhodnutí a týkající se výrobků, způsobu fungování, obsahu a zeměpisné působnosti nepostačují k prokázání existence takového vztahu. Začtvrté tvrdí, že úkony související se společnostmi Dell a HP a týkající se doby trvání, účastníků, zákazníků, zúčastněných fyzických osob a zeměpisných oblastí byly na rozdíl od toho, co bylo uvedeno v daném rozhodnutí, podstatně odlišné. Zapáté navrhovatelky uvádějí, že důkazy uplatněné v tomtéž rozhodnutí jsou nedostatečné a nejsou relevantní za účelem prokázání komplementarity dotčených úkonů.
Pokud jde o první část čtvrtého žalobního důvodu, Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 204 až 216 napadeného rozsudku, vykládaným ve světle bodů 107 až 110 a 116 až 120 tohoto rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být první část tohoto žalobního důvodu zamítnuta. Pokud jde o druhou část uvedeného žalobního důvodu, Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 220 až 240 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v posledně uvedených bodech tak musí být druhá část téhož žalobního důvodu zamítnuta. Čtvrtý žalobní důvod musí být tudíž zamítnut v plném rozsahu.
Navrhovatelky v rámci pátého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že věděly nebo měly vědět o celém jediném a trvajícím protiprávním jednání konstatovaném ve sporném rozhodnutí, jakož i o zapojení všech ostatních účastníků. Podle navrhovatelek jim proto Komise nemůže přičítat účast na tomto protiprávním jednání a toto rozhodnutí musí být v rozsahu, v němž se jich týká, zcela zrušeno. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 246 až 277, 280 až 345 a 349 až 358 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento pátý žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky v rámci šestého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že věděly o všech prvcích zakládajících údajnou kartelovou dohodu nebo že věděly o chování ostatních účastníků této kartelové dohody od 23. června 2004. Navrhovatelky v tomto ohledu poznamenávají, že o jednotném cíli uvedené kartelové dohody mohly vědět až od 20. června 2006, tedy data, od kterého jim byla přičítána odpovědnost za kontakty související se společností HP, a že v důsledku toho musí být sporné rozhodnutí zrušeno v plném rozsahu. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 362 až 373 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento šestý žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky v rámci sedmého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu nejprve tvrdí, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala, že dvoustranné kontakty, skrze které byly údajně zapojeny do zjištěného jediného a trvajícího protiprávního jednání, představovaly protiprávní dohody ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU. Navrhovatelky dále tvrdí, že Komise právně dostačujícím způsobem neprokázala existenci jakékoli shody protisoutěžních úmyslů, pokud jde o každý z osmi údajných dvoustranných kontaktů. Navrhovatelky kromě toho zpochybňují skutečnost, že Komise vycházela z prohlášení podniků žádajících o shovívavost, a zpochybňují důkazní hodnotu těchto prohlášení, jakož i důkazy z období, kdy se odehrály předmětné skutkové okolnosti, zejména záznamy o telefonních hovorech. Navrhovatelky mají konečně za to, že tyto kontakty zahrnují pouhé výměny informací, a že pokuta, která jim byla uložena, musí být v důsledku toho snížena. Tato změna kvalifikace jejich chování by podle jejich názoru mohla vést k následné žalobě na náhradu škody. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 377 až 463 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento sedmý žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky v rámci osmého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že délka šetření byla nepřiměřená vzhledem k objemu spisu, počtu zúčastněných stran, zapojení jen dvou zákazníků, relativně krátké době trvání jediného a trvajícího protiprávního jednání tvrzeného Komisí a absenci jakékoli výjimečné okolnosti, která by mohla odůvodnit dlouhé šetření. Navrhovatelky mají za to, že konstatování této nadměrné délky musí vést ke snížení uložené pokuty, a to přinejmenším o 5 %. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 467 až 472 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento osmý žalobní důvod zamítnut.
Navrhovatelky v rámci devátého důvodu jejich žaloby podané k Tribunálu tvrdí, že Komise nesprávně určila výši pokuty, která jim byla uložena. Tento žalobní důvod se dělí na tři části, z nichž první vychází z toho, že Komise nezohlednila skutečnost, že navrhovatelky jsou podniky vyrábějícími jediný výrobek, druhá vychází z toho, že Komise nezohlednila ostatní okolnosti, které omezují závažnost individuálního chování společnosti TSST KR, a třetí vychází z toho, že Komise správně neposoudila zvláštní okolnosti dotčeného protiprávního jednání za účelem určení koeficientu obecné závažnosti. Soudní dvůr se ztotožňuje s odůvodněním uvedeným v bodech 477 až 485, 489 až 497 a 501 až 507 napadeného rozsudku. Z důvodů uvedených v těchto bodech tak musí být tento devátý žalobní důvod zamítnut.
Pokud jde o výši pokuty uvedené v čl. 2 písm. e) sporného rozhodnutí, má Soudní dvůr za to, že využití pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci na základě článku 261 SFEU a článku 31 nařízení č. 1/2003 k tomu, aby snížil výši této pokuty, neodůvodňuje žádná ze skutečností, kterých se v posuzovaném případě dovolávají navrhovatelky, ani žádný důvod veřejného pořádku.
Za těchto podmínek je třeba zrušit čl. 1 písm. e) sporného rozhodnutí v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že navrhovatelky porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o EHP tím, že se podílely na několika samostatných protiprávních jednáních, a ve zbývající části žalobu zamítnout.
K nákladům řízení
Článek 184 odst. 2 jednacího řádu Soudního dvora stanoví, že je-li kasační opravný prostředek opodstatněný a Soudní dvůr vydá sám konečné rozhodnutí ve věci, rozhodne o nákladech řízení.
Podle čl. 138 odst. 1 tohoto jednacího řádu, který se použije na řízení o kasačním opravném prostředku na základě jeho čl. 184 odst. 1, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Článek 138 odst. 3 uvedeného jednacího řádu upřesňuje, že pokud měli účastníci řízení ve věci částečně úspěch i neúspěch, ponese každý z nich vlastní náklady řízení. Jeví-li se to však vzhledem k okolnostem v projednávané věci jako odůvodněné, může Soudní dvůr rozhodnout, že účastník řízení ponese vlastní náklady řízení a nahradí část nákladů řízení vynaložených druhým účastníkem řízení.
V projednávaném případě navrhovatelky požadovaly, aby byla Komisi uložena náhrada veškerých nákladů řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku, a Komise neměla ve věci úspěch v rámci řízení o tomto kasačním opravném prostředku a zčásti ani v řízení v prvním stupni. Navrhovatelky zčásti neměly ve věci úspěch v rámci řízení v prvním stupni. S ohledem na okolnosti projednávané věci má Soudní dvůr za to, že je důvodné rozhodnout, že Komise ponese vlastní náklady vynaložené jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o kasačním opravném prostředku, a nahradí veškeré náklady, které navrhovatelky vynaložily v rámci řízení o tomto kasačním opravném prostředku, a polovinu nákladů, které navrhovatelky vynaložily v řízení v prvním stupni. Navrhovatelky ponesou polovinu vlastních nákladů vynaložených v řízení v prvním stupni.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Rozsudek Tribunálu Evropské unie ze dne 12. července 2019, Toshiba Samsung Storage Technology a Toshiba Samsung Storage Technology Korea v. Komise (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
), se zrušuje.

2)
Článek 1 písm. e) rozhodnutí Komise C(2015) 7135 final ze dne 21. října 2015 v řízení podle článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP (věc AT.39639 – Optické diskové jednotky) se zrušuje v rozsahu, v němž se jím konstatuje, že společnosti Toshiba Samsung Storage Technology Corp. a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. porušily článek 101 SFEU a článek 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru ze dne 2. května 1992 tím, že se v období od 23. června 2004 do 17. listopadu 2008 podílely na několika samostatných protiprávních jednáních.

3)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.

4)
Evropská komise ponese vlastní náklady vynaložené jak v řízení v prvním stupni, tak v řízení o kasačním opravném prostředku a nahradí veškeré náklady, které společnosti Toshiba Samsung Storage Technology Corp. a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. vynaložily v rámci řízení o tomto kasačním opravném prostředku, a polovinu nákladů, které tyto společnosti vynaložily v řízení v prvním stupni.

5)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp. a Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. ponesou polovinu vlastních nákladů řízení vynaložených v řízení v prvním stupni.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.