CELEX: 62019CJ0343
Řízení o předběžné otázce
Soudní spolupráce v občanských věcech
Nařízení (EU) č. 1215/2012
Článek 7 bod 2
Soudní příslušnost ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti
Místo, kde došlo ke škodné události
Místo, kde se škoda projevila
Manipulace s údaji o emisích výfukových plynů z motorů vyráběných výrobcem automobilů

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 7 bodu 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2012, L 351, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Verein für Konsumenteninformation, sdružením pro informování spotřebitelů se sídlem ve Vídni (Rakousko) (dále jen „VKI“), a společností Volkswagen AG, výrobcem automobilů ve formě akciové společnosti založené podle německého práva, se sídlem ve Wolfsburgu (Německo), ve věci odpovědnosti posledně uvedené společnosti za škody způsobené tím, že do vozidel zakoupených rakouskými spotřebiteli byl začleněn software umožňující manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů.
Právní rámec
Unijní právo
Nařízení č. 1215/2012
Body 15 a 16 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 zní takto:
„(15)
Pravidla pro určení příslušnosti by měla být vysoce předvídatelná a měla by vycházet ze zásady, podle které je příslušnost obecně založena na místě bydliště žalovaného. Příslušnost by měla být na tomto základě vždy určitelná, kromě několika přesně vymezených případů, kdy předmět sporu nebo smluvní volnost stran opravňuje k použití odlišného spojujícího prvku. Sídlo právnické osoby musí být v nařízení samostatně vymezeno tak, aby společná pravidla byla přehlednější a zamezilo se sporům o příslušnost.
(16)
Kromě místa bydliště žalovaného by měla existovat i jiná kritéria pro určení příslušnosti, založená na úzké vazbě mezi soudem a podanou žalobou nebo usnadňující řádný výkon spravedlnosti. Existence této úzké vazby by měla posílit právní jistotu a předejít možnosti, aby žalovaný byl žalován v řízení před soudem členského státu, jehož příslušnost nemohl rozumně předpokládat. To je důležité zejména ve sporech týkajících se mimosmluvních závazků, které vyplývají z porušení práva na soukromí a práv na ochranu osobnosti, včetně pomluvy.“
Kapitola II nařízení č. 1215/2012, nadepsaná „Příslušnost“, obsahuje mimo jiné oddíl 1, nadepsaný „Obecná ustanovení“, a oddíl 2, nadepsaný „Zvláštní příslušnost“. Článek 4 odst. 1 tohoto nařízení, jenž je součástí uvedeného oddílu 1, stanoví:
„Nestanoví-li toto nařízení jinak, mohou být osoby, které mají bydliště v některém členském státě, bez ohledu na svou státní příslušnost žalovány u soudů tohoto členského státu.“
Článek 7 nařízení č. 1215/2012, jenž je součástí oddílu 2 kapitoly II tohoto nařízení, zní takto:
„Osoba, která má bydliště v některém členském státě, může být v jiném členském státě žalována:
[…]
2)
ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti u soudu místa, kde došlo nebo může dojít ke škodné události;
[…]“
Nařízení Řím II
Článek 6 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy („Řím II“) (
Úř. věst. 2007, L 199, s. 40
, dále jen „nařízení Řím II“), nadepsaný „Nekalá soutěž a jednání omezující volnou hospodářskou soutěž“, v odstavci 1 uvádí:
„Rozhodným právem pro mimosmluvní závazky, které vznikají z jednání z nekalé soutěže, je právo země, ve které dochází nebo pravděpodobně dojde k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
VKI, jehož účel zahrnuje podle jeho stanov úkol spočívající v uplatňování nároků, které mu spotřebitelé postoupili pro účely soudního řízení, před soudy, podalo dne 6. září 2018 žalobu k Landesgericht Klagenfurt (zemský soud v Klagenfurtu, Rakousko), v níž se domáhalo, aby byla společnosti Volkswagen uložena povinnost zaplatit mu částku 3611806 eur spolu s příslušenstvím a aby tato společnost byla shledána odpovědnou za všechny škody, které ještě nejsou vyčíslitelné nebo vzniknou v budoucnu.
Na podporu svého návrhu se VKI opírá o deliktní a kvazideliktní odpovědnost společnosti Volkswagen, přičemž se dovolává skutečnosti, že 574 spotřebitelů, kteří mu postoupili své nároky za účelem žaloby v původním řízení, nabylo v Rakousku nová či ojetá vozidla vybavená motorem EA 189 před tím, než se dne 18. září 2015 veřejnost dozvěděla o manipulaci s údaji o emisích výfukových plynů z těchto vozidel ze strany společnosti Volkswagen. Podle VKI jsou tyto motory vybaveny „odpojovacím zařízením“, které je protiprávní z hlediska nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 715/2007 ze dne 20. června 2007 o schvalování typu motorových vozidel z hlediska emisí z lehkých osobních vozidel a z užitkových vozidel (Euro 5 a Euro 6) a z hlediska přístupu k informacím o opravách a údržbě vozidla (
Úř. věst. 2007, L 171, s. 1
). Jedná se o software, který umožňuje, aby ze zkoušek a měření vyplynuly emise výfukových plynů, které dodržují maximální stanovené hodnoty, zatímco v reálných podmínkách, tedy při používání dotčených vozidel na silnici, dosahují skutečně vypouštěné znečišťující látky úrovně, která několikanásobně převyšuje předepsané stropní hodnoty. Jen díky tomuto softwaru umožňujícímu manipulovat s údaji o těchto emisích mohla společnost Volkswagen získat pro vozidla vybavená motorem EA 189 schválení typu stanovené unijními právními předpisy.
Podle VKI spočívá škoda vzniklá majitelům těchto vozidel v tom, že kdyby o dotčené manipulaci věděli, buď by si takovéto vozidlo nekoupili, nebo by získali slevu z ceny ve výši alespoň 30 %. Vzhledem k tomu, že předmětná vozidla obsahují od počátku vadu, jejich tržní hodnota, a tedy jejich kupní cena, jsou podle VKI podstatně nižší než cena, která byla skutečně zaplacena. Rozdíl představuje škodu zakládající nárok na náhradu.
K odůvodnění mezinárodní příslušnosti předkládajícího soudu se VKI opírá o čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012. K uzavření kupní smlouvy, zaplacení kupní ceny a předání nebo dodání dotčených vozidel došlo podle VKI vždy v obvodu předkládajícího soudu. Nejedná se o pouhou škodu vzniklou v důsledku koupě vozidel, ale o původní škodu odůvodňující příslušnost uvedeného soudu. Tato škoda spočívá ve snížení majetku každého dotyčného spotřebitele, ke kterému došlo nejdříve v okamžiku koupě a předání dotčených vozidel v místě dodání, a tedy v obvodu předkládajícího soudu. Právě v tomto místě se poprvé projevily účinky jednání společnosti Volkswagen, jež je způsobilé založit její deliktní odpovědnost, a byla bezprostředně způsobena škoda dotyčným spotřebitelům.
Společnost Volkswagen navrhuje zamítnutí žaloby VKI a zpochybňuje mezinárodní příslušnost předkládajícího soudu s ohledem na čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012.
Předkládající soud má pochybnosti o tom, zda v projednávané věci pouhý nákup dotčených vozidel od prodejců automobilů usazených v Rakousku a dodání těchto vozidel v Rakousku samy o sobě postačují k založení příslušnosti rakouských soudů s ohledem na toto ustanovení. Z judikatury Soudního dvora, a zejména z rozsudku ze dne 19. září 1995, Marinari (
C‑364/93
,
EU:C:1995:289
, body
a
), vyvozuje závěr, že na soud příslušný ve věcech týkajících se deliktní nebo kvazideliktní odpovědnosti se mohou přímí poškození obrátit pouze tehdy, pokud se dovolávají původní škody, a nikoli pouhých následných škod.
Uvedený soud má totiž za to, že software umožňující manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů z dotčených vozidel způsobil původní škodu, kdežto škoda uplatňovaná VKI spočívající ve snížení hodnoty těchto vozidel představuje následnou škodu vyplývající z toho, že uvedená vozidla jsou postižena faktickou vadou.
Kromě toho si předkládající soud klade otázku, zda čistě majetkové újmy vyplývající ze skutečností, které mohou vést ke vzniku deliktní odpovědnosti, mohou zakládat příslušnost s ohledem na čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012.
Tento soud uvádí, že ve světle rozsudku ze dne 16. června 2016, Universal Music International Holding (
C‑12/15
,
EU:C:2016:449
), hovoří některé aspekty věci v původním řízení ve prospěch určení místa vzniku dotčené škody v Německu. I když se tato škoda podle tvrzení VKI projevila nákupem a dodáním vozidel, jež byla vybavena softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů, v Rakousku, všechny žádosti o náhradu škody se s ohledem na skutkový stav týkají jedné a téže věci, a sice protiprávního jednání vytýkaného společnosti Volkswagen, ke kterému došlo v sídle této společnosti, tedy v Německu. Z hlediska účelné organizace řízení, zejména z důvodu blízkosti k předmětu sporu a snazšího provádění důkazů, by tedy byly pro určení odpovědnosti za tvrzené škody objektivně vhodnější německé soudy. Navíc příslušnost soudů místa koupě dotčených vozidel a jejich dodání posledním uživatelům, kterými mohou být rovněž nabyvatelé ojetých vozidel, nesplňuje nutně požadavek předvídatelnosti soudní příslušnosti.
Předkládající soud si konečně klade otázku, zda by uznání mezinárodní příslušnosti rakouských soudů bylo slučitelné s restriktivním výkladem zvláštních pravidel o příslušnosti stanovených nařízením č. 1215/2012, který vyžaduje judikatura Soudního dvora.
Za těchto podmínek se Landesgericht Klagenfurt (zemský soud v Klagenfurtu) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být čl. 7 bod 2 nařízení […] č. 1215/2012 […] vykládán v tom smyslu, že za takových okolností, jako jsou okolnosti ve věci v původním řízení, lze za ‚místo, kde došlo […] ke škodné události‘, považovat místo v členském státě, kde došlo ke škodě, pokud tato škoda spočívá výlučně ve finanční ztrátě, která je bezprostředním následkem jednání způsobilého založit deliktní odpovědnost, k němuž došlo v jiném členském státě?“
K přípustnosti
Ve svém písemném vyjádření VKI tvrdí, že žádost o rozhodnutí o předběžné otázce je nepřípustná z důvodu, že položená otázka je jak bezvýznamná, tak hypotetická.
Nicméně podle ustálené judikatury se na otázky týkající se výkladu unijního práva položené vnitrostátním soudem v právním a skutkovém rámci, který tento soud vymezí v rámci své odpovědnosti a jehož správnost nepřísluší Soudnímu dvoru ověřovat, vztahuje domněnka relevance. Soudní dvůr může odmítnout vydat rozhodnutí o žádosti podané vnitrostátním soudem pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo také jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 7. května 2020, Rina,
C‑641/18
,
EU:C:2020:349
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci musí být žádost o rozhodnutí o předběžné otázce prohlášena za přípustnou, jelikož z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že žádaný výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 je nezbytný ke zjištění, zda je předkládající soud na základě tohoto ustanovení příslušný k rozhodnutí sporu v původním řízení.
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 vykládán v tom smyslu, že byla-li vozidla jejich výrobcem protiprávně vybavena v jednom členském státě softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů před tím, než byla nabyta od třetí osoby v jiném členském státě, nachází se místo, kde se škoda projevila, v posledně zmíněném členském státě.
Úvodem je třeba připomenout, že vzhledem k tomu, že podle bodu 34 odůvodnění nařízení č. 1215/2012 toto nařízení ruší a nahrazuje nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2001, L 12, s. 1
, Zvl. vyd. 19/04, s. 42), které samo nahradilo Úmluvu ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 1972, L 299, s. 32
), ve znění úmluv o přistoupení nových členských států k této úmluvě (dále jen „Bruselská úmluva“), platí výklad, který Soudní dvůr podal v souvislosti s ustanoveními posledně zmíněných právních předpisů, rovněž pro nařízení č. 1215/2012, pokud tato ustanovení mohou být považována za „rovnocenná“ (rozsudek ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatura). To přitom platí pro čl. 5 bod 3 Bruselské úmluvy a nařízení č. 44/2001 na straně jedné a čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 na straně druhé (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 31. května 2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, bod
a citovaná judikatura).
Jak Soudní dvůr opakovaně rozhodl ve své judikatuře týkající se těchto ustanovení, pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ se vztahuje k místu, kde se škoda projevila, a zároveň k místu, kde došlo k události, která je příčinou této škody, takže žalovaný může být na základě volby žalobce žalován u soudu jednoho či druhého místa (rozsudky ze dne 16. července 2009, Zuid-Chemie,
C‑189/08
,
EU:C:2009:475
, bod
, a ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, zaprvé vyplývá, že se místo příčinné události nachází v členském státě, na jehož území byla dotčená motorová vozidla vybavena softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů, a sice v Německu.
Pokud jde zadruhé o místo, kde se škoda projevila, je třeba určit, kde se toto místo nachází za takových okolností, jako jsou okolnosti sporu v původním řízení, tedy pokud se škodlivé následky projevily až po nákupu dotčených vozidel a v jiném členském státě, kterým je v projednávané věci Rakousko.
V této souvislosti předkládající soud správně připomíná, že podle ustálené judikatury nelze pojem „místo, kde došlo ke škodné události“ vykládat natolik široce, aby zahrnoval každé místo, kde mohou být pociťovány škodlivé následky skutečnosti, která již způsobila škodu, jež skutečně nastala na jiném místě. Tento pojem proto nelze vykládat tak, že zahrnuje místo, kde poškozený dle svého tvrzení utrpěl majetkovou újmu, která nastala v důsledku původní škody, ke které došlo a kterou utrpěl v jiném státě (rozsudky ze dne 19. září 1995, Marinari,
C‑364/93
,
EU:C:1995:289
, body
a
, a ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr rovněž judikoval ohledně článku 5 bodu 3 Bruselské úmluvy, že škoda, která je pouze nepřímým důsledkem škody původně vzniklé jiným přímo poškozeným osobám, u nichž se škoda projevila na jiném místě, než na kterém nepřímo poškozený následně utrpěl škodu, nemůže založit soudní příslušnost na základě tohoto ustanovení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. ledna 1990, Dumez France a Tracoba,
C‑220/88
,
EU:C:1990:8
, body
a
).
Soudní dvůr obdobně judikoval, že navazující škodlivé následky nejsou způsobilé založit soudní příslušnost na základě čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
a citovaná judikatura).
V původním řízení však ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, s výhradou posouzení skutkového stavu, které musí provést předkládající soud, že škoda tvrzená VKI spočívá ve snížení hodnoty dotčených vozidel vyplývajícím z rozdílu mezi cenou, kterou kupující zaplatil za takové vozidlo, a jeho skutečnou hodnotou z důvodu instalace softwaru umožňujícího manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů.
Je tudíž třeba mít za to, že i když byla tato vozidla od instalace tohoto softwaru stižena vadou, uplatňovaná škoda se projevila až v okamžiku koupě uvedených vozidel, jejich nabytím za cenu vyšší, než byla jejich skutečná hodnota.
Taková škoda, která neexistovala před koupí vozidla konečným nabyvatelem, který se považuje za poškozeného, představuje původní škodu ve smyslu judikatury připomenuté v bodě 26 tohoto rozsudku, a nikoli nepřímý důsledek újmy původně vzniklé jiným osobám ve smyslu judikatury citované v bodě 27 tohoto rozsudku.
Kromě toho nepředstavuje tato škoda ani čistě majetkovou újmu, ačkoli předkládající soud zastává opačný názor.
Je pravda, že žaloba na náhradu škody, o kterou jde v původním řízení, směřuje k získání náhrady za snížení hodnoty dotčených vozidel odhadované na 30 % jejich kupní ceny, to znamená vyčíslitelné finanční náhrady. Nicméně, jak uvedla Evropská komise ve svém písemném vyjádření, skutečnost, že žádost o náhradu škody je vyjádřena v eurech, ještě neznamená, že se jedná o čistě majetkovou újmu. Na rozdíl od věcí, ve kterých byly vydány rozsudky ze dne 10. června 2004, Kronhofer (
C‑168/02
,
EU:C:2004:364
), ze dne 28. ledna 2015, Kolassa (
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
), a ze dne 12. září 2018, Löber (
C‑304/17
,
EU:C:2018:701
), v nichž finanční investice vedly ke snížení finančních aktiv dotčených osob bez jakékoli souvislosti s hmotným majetkem, ve věci v původním řízení se totiž jedná o vadu postihující vozidla, která jsou hmotným majetkem.
Spíše než o čistě majetkovou újmu se tak v projednávané věci jedná o hmotnou škodu vyplývající ze ztráty hodnoty každého dotyčného vozidla a vyplývající ze skutečnosti, že při odhalení instalace softwaru umožňujícího manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů je protihodnotou platby za pořízení takového vozidla vozidlo, které je stiženo vadou, a má tudíž nižší hodnotu.
Je tedy třeba dospět k závěru, že v případě uvádění na trh vozidel, která jejich výrobce vybavil softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů, není újma, která vznikla konečnému nabyvateli, nepřímá ani čistě majetková a projevuje se při nabytí takovéhoto vozidla od třetí osoby.
Za takových okolností, jako jsou okolnosti uvedené v bodech 34 a 35 tohoto rozsudku, je takový výklad čl. 7 bodu 2 nařízení č. 1215/2012 v souladu s cílem předvídatelnosti pravidel pro určení příslušnosti uvedeným v bodě 15 odůvodnění tohoto nařízení, jelikož výrobce automobilů usazený v jednom členském státě, který se dopustil nedovolené manipulace v souvislosti s vozidly uváděnými na trh v jiných členských státech, může důvodně očekávat, že bude žalován u soudů těchto států (obdobně viz rozsudky ze dne 28. ledna 2015, Kolassa,
C‑375/13
,
EU:C:2015:37
, bod
, a ze dne 12. září 2018, Löber,
C‑304/17
,
EU:C:2018:701
, bod
).
Vědomým porušením právních předpisů, které jsou pro něj závazné, musí totiž takovýto výrobce očekávat, že ke škodě dojde v místě, kde bylo dotčené vozidlo nabyto osobou, která se mohla legitimně domnívat, že toto vozidlo je v souladu s těmito předpisy, a která následně zjistí, že disponuje vadným zbožím nižší hodnoty.
Tento výklad je rovněž v souladu s cíli blízkosti a řádného výkonu spravedlnosti, které jsou uvedeny v bodě 16 odůvodnění nařízení č. 1215/2012, jelikož za účelem určení výše vzniklé škody může být nutné, aby vnitrostátní soud posoudil tržní podmínky v členském státě, na jehož území bylo uvedené vozidlo zakoupeno. Soudy posledně zmíněného členského státu mají přitom nejsnadnější přístup k důkazním prostředkům nezbytným k provedení těchto posouzení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
).
Konečně je uvedený výklad v souladu s požadavky soudržnosti stanovenými v bodě 7 odůvodnění nařízení Řím II, jelikož podle čl. 6 odst. 1 tohoto nařízení je místem vzniku škody ve věci, v níž se jedná o nekalosoutěžní jednání, místo, kde „dochází nebo pravděpodobně dojde k narušení soutěžních vztahů nebo společných zájmů spotřebitelů“. Takové jednání, o jaké jde ve věci v původním řízení, které tím, že může narušit společné zájmy spotřebitelů jakožto skupiny, představuje nekalosoutěžní jednání (rozsudek ze dne 28. července 2016, Verein für Konsumenteninformation,
C‑191/15
,
EU:C:2016:612
, bod
), může narušit tyto zájmy v každém členském státě, na jehož území je vadný výrobek zakoupen spotřebiteli. Podle nařízení Řím II je tedy místem vzniku škody místo, kde byl takovýto výrobek zakoupen (obdobně viz rozsudek ze dne 29. července 2019, Tibor-Trans,
C‑451/18
,
EU:C:2019:635
, bod
).
S ohledem na vše výše uvedené je třeba na otázku odpovědět tak, že čl. 7 bod 2 nařízení č. 1215/2012 musí být vykládán v tom smyslu, že byla-li vozidla v jednom členském státě protiprávně vybavena jejich výrobcem softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů před tím, než byla nabyta od třetí osoby v jiném členském státě, nachází se místo, kde se škoda projevila, v posledně zmíněném členském státě.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (první senát) rozhodl takto:

Článek 7 bod 2 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech musí být vykládán v tom smyslu, že byla-li vozidla v jednom členském státě protiprávně vybavena jejich výrobcem softwarem umožňujícím manipulovat s údaji o emisích výfukových plynů před tím, než byla nabyta od třetí osoby v jiném členském státě, nachází se místo, kde se škoda projevila, v posledně zmíněném členském státě.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.