CELEX: 62019CJ0700
Muutoksenhaku
Kilpailu
Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt
Optiset levyasemat
Päätös, jossa todetaan SEUT 101 artiklan ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkominen
Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen
Käsite
Kahden tietokonevalmistajan järjestämiin tarjouskilpailuihin, jotka koskevat kannettaviin tietokoneisiin ja pöytätietokoneisiin tarkoitettuja optisia levyasemia, liittyvät kollusiiviset sopimukset

Valituksessaan Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (jäljempänä TSST Japani) ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (jäljempänä TSST Korea) (jäljempänä yhdessä valittajat) vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antaman tuomion Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea v. komissio (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 annetun komission päätöksen C(2015) 7135 final (jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista kokonaan tai osittain niitä koskevilta osin ja toissijaisesti niille määrätyn sakon määrän alentamista.
I

Asiaa koskevat oikeussäännöt
[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (
EYVL 2003, L 1, s. 1
) 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”2.   [Euroopan] komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:
a)
rikkovat [SEUT 101 tai SEUT 102] artiklan määräyksiä
b)
rikkovat tämän asetuksen 8 artiklan nojalla tehtyä päätöstä välitoimenpiteiden määräämisestä; tai
c)
eivät noudata tämän asetuksen 9 artiklan nojalla tehdyn päätöksen mukaan velvoittavaa sitoumusta.
Kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta.
Jos yhteenliittymän suorittama rikkominen liittyy sen jäsenten toimintaan, sakko saa olla enintään kymmenen prosenttia sellaisten jäsenten liikevaihtojen summasta, jotka toimivat niillä markkinoilla, joihin yhteenliittymän suorittama rikkominen vaikuttaa.
3.   Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon sekä rikkomisen vakavuus että sen kesto.”
Asetuksen 27 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ennen 7, 8 ja 23 artiklassa sekä 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen päätösten tekemistä komission on varattava yrityksille tai yritysten yhteenliittymille, joita komission toteuttama menettely koskee, tilaisuus esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä. Komissio perustaa päätöksensä yksinomaan väitteille, joista asianomaiset osapuolet ovat voineet esittää huomautuksensa. Kantelijat osallistuvat tiiviisti menettelyyn.
2.   Asianomaisten osapuolten puolustautumisoikeudet menettelyssä on täysin turvattava. Niillä on oikeus tutustua komission asiakirja‑aineistoon edellyttäen kuitenkin, että otetaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta. Oikeutta tutustua asiakirja‑aineistoon ei myönnetä luottamuksellisiin tietoihin eikä komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten sisäisiin asiakirjoihin. Erityisesti komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen tai eri jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten välinen kirjeenvaihto, mukaan lukien 11 ja 14 artiklan mukaisesti laaditut asiakirjat, ei kuulu tutustumisoikeuden piiriin. Mikään tässä kohdassa säädetty seikka ei estä komissiota paljastamasta ja käyttämästä tietoja, jotka ovat tarpeen rikkomisen todistamiseksi.”
Kyseisen asetuksen 31 artiklan sanamuoto on seuraava:
”[Unionin] tuomioistuimella on täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon. Se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”
Asetuksen (EY) N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (
EUVL 2006, C 210, s. 2
) 6 ja 13 kohdassa todetaan sakkojen laskennasta seuraavaa:
”6.   Rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja palveluiden myyntiarvon sekä rikkomisen keston katsotaan yhdessä muodostavan asianmukaisen vertailuarvon rikkomisen taloudellisen merkityksen ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellisen osuuden selvittämiseksi. Nämä indikaattorit tarjoavat hyvän lähtökohdan sakon suuruusluokan arvioimiselle mutta niitä ei pidä käyttää automaattisen ja aritmeettisen laskentamenetelmän perustana.
– –
13.   Määrittääkseen sakon perusmäärän komissio käyttää sellaisten rikkomiseen suoraan tai epäsuorasti liittyvien tavaroiden tai palveluiden myyntiarvoa, jotka yritys on myynyt Euroopan talousalueen (ETA) alueella sijaitsevalla asian kannalta merkityksellisellä maantieteellisellä alueella. – –”
II

Asian tausta ja riidanalainen päätös
Asian tausta esitetään valituksenalaisen tuomion 1–37 kohdassa, ja se voidaan tiivistää tämän oikeudenkäynnin tarpeita varten seuraavasti.
Valittajat TSST Japani ja TSST Korea ovat optisten levyasemien tuottajia ja toimittajia. Tarkemmin sanottuna TSST Japani on yhteisyritys, jonka omistavat Toshiba Corporation ‑niminen yhtiö, jonka kotipaikka on Japanissa, ja Samsung Electronics Co., Ltd ‑niminen yhtiö, jonka kotipaikka on Etelä‑Koreassa. Ajanjaksolla, jota kilpailusääntöjen rikkominen koskee, TSST Japani oli TSST Korean emoyhtiö.
TSST Japani ja TSST Korea aloittivat toimintansa 1.4.2004 kahtena erillisenä toimintayksikkönä. Joulukuussa 2005 Japanin TSST poistui markkinoilta jatkaen vähäistä myyntitoimintaa siirtymäkaudella vuoden 2008 alkuun saakka. TSST Korea otti vähitellen hoitaakseen TSST Japanin myyntitoiminnan ja osallistui suoraan optisten levyasemien kehittämiseen, markkinointiin, myyntiin ja huoltopalveluihin.
Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen koskee muun muassa Dell Inc:n ja Hewlett Packardin (jäljempänä HP) valmistamissa henkilökohtaisissa tietokoneissa (pöytätietokoneet ja kannettavat tietokoneet) käytettäviä optisia levyasemia.
Dell ja HP ovat henkilökohtaisten tietokoneiden maailmanmarkkinoiden kaksi suurinta alkuperäistuotteiden valmistajaa. Nämä yhtiöt käyttävät maailmanlaajuisia klassisia tarjouskilpailumenettelyjä, joihin sisältyvät erityisesti neljännesvuosittain toteutettavat neuvottelut maailmanmarkkinahinnasta ja maailmanlaajuisista ostomääristä pienen määrän etukäteen valittuja optisten levyasemien tuottajia kanssa.
Tarjouspyyntömenettelyt käsittävät tarjouspyyntöjä, sähköisiä tarjouspyyntöjä, internet‑neuvotteluita, sähköisiä huutokauppoja ja kahdenvälisiä neuvotteluja (internetin ulkopuolella). Tarjouskilpailun päättyessä asiakkaat jakavat määrät osallistuville optisten levyasemien toimittajille niiden tarjoamilla hinnoilla.
Koninklijke Philips NV ‑niminen yhtiö pyysi 14.1.2009 sakoista vapauttamista komissiolta sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (
EUVL 2006, C 298, s. 17
) nojalla. Tätä pyyntöä täydennettiin 29.1. ja 2.3.2009, jotta sen piiriin kuuluisivat Philipsin lisäksi Lite‑On IT Corporation ja niiden yhteisyritys Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation.
Komissio myönsi 30.6.2009 ehdollisen vapautuksen sakoista Koninklijke Philipsille, Lite‑On IT:lle ja Philips & Lite‑On Digital Solutionsille.
Hitachi‑LG Data Storage, Inc. ja Hitachi‑LG Data Storage Korea, Inc. esittivät 4.8. ja 6.8.2009 komissiolle hakemuksen sakon määrän alentamiseksi tämän tuomion 12 kohdassa tarkoitetun tiedonannon mukaisesti.
Komissio lähetti 18.7.2012 väitetiedoksiannon 13:lle optisten levyasemien toimittajalle, myös valittajille (jäljempänä väitetiedoksianto), ja totesi väitetiedoksiannossa, että nämä yhtiöt olivat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
; jäljempänä ETA‑sopimus) 53 artiklaa osallistumalla 5.2.2004–29.6.2009 optisia levyasemia koskevaan kartelliin, jossa ne olivat koordinoineet käyttäytymistään kahden tietokonevalmistajan, Dellin ja HP:n, järjestämissä tarjouskilpailuissa.
Valittajat esittivät 29.10.2012 komissiolle huomautuksensa väitetiedoksiannosta. Suullinen kuuleminen järjestettiin 29.11. ja 30.11.2012, ja siihen osallistuivat kaikki väitetiedoksiannon adressaatit.
Komissio antoi 18.2.2014 kaksi täydentävää väitetiedoksiantoa täydentääkseen, muuttaakseen ja selventääkseen tietyille väitetiedoksiannon adressaateille osoitettuja väitteitä, jotka koskevat niiden vastuuta väitetyssä rikkomisessa. Komissio antoi 1.6.2015 uuden täydentävän väitetiedoksiannon. Tämän uuden tiedonannon tarkoituksena oli täydentää aiempia väitetiedoksiantoja osoittamalla näissä väitetiedoksiannoissa esitetyt väitteet uusille konserneihin kuuluville oikeushenkilöille (emoyhtiöt tai ostetut yksiköt), joille ensimmäinen väitetiedoksianto oli jo osoitettu. 18.2.2014 ja 1.6.2015 annettujen väitetiedoksiantojen adressaatit esittivät näkemyksensä komissiolle kirjallisesti, mutta eivät pyytäneet suullista kuulemista.
Komissio teki 21.10.2015 riidanalaisen päätöksen.
Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenet olivat koordinoineet kilpailukäyttäytymistään ainakin 23.6.2004–25.11.2008. Se täsmensi, että tämä koordinointi toteutettiin samanaikaisten kahdenvälisten yhteyksien verkoston avulla. Komissio totesi, että kartellin jäsenet pyrkivät mukauttamaan tuotantomääriään markkinoilla ja varmistamaan, että hinnat pysyivät korkeampina kuin ne olisivat olleet ilman näitä kahdenvälisiä yhteyksiä.
Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellin jäsenten välinen koordinointi koski Dellin ja HP:n asiakastilejä. Komission mukaan sen lisäksi, että Dell ja HP kävivät kahdenvälisiä neuvotteluja optisten levyasemien toimittajien kanssa, ne käyttivät vakiomuotoisia tarjouskilpailumenettelyjä, joita toteutettiin vähintään neljännesvuosittain. Se totesi, että kartellin jäsenet käyttivät kahdenvälisten yhteyksien verkostoaan kyseisten tarjouskilpailujen manipuloimiseen ja torjuivat näin asiakkaidensa pyrkimykset edistää hintakilpailua.
Komission mukaan säännöllisen tietojenvaihdon ansiosta kartellin jäsenet tiesivät hyvin tarkkaan kilpailijoidensa aikomukset jo ennen osallistumistaan tarjouskilpailuun ja kykenivät näin ollen ennakoimaan niiden kilpailustrategiaa.
Komissio lisäsi, että kartellin jäsenet vaihtoivat säännöllisesti hintatietoja tiettyjen asiakastilien osalta sekä hintoihin liittymättömiä tietoja, kuten olemassa olevaa tuotantoa ja toimituskapasiteettia, varastotilannetta, laatuluokitusta, uusien tuotteiden käyttöönottoa tai parannuksia koskevia tietoja. Se totesi, että optisten levyasemien toimittajat tarkkailivat lisäksi päätettyjen tarjouskilpailujen lopullisia tuloksia eli sijoitusta, hintaa ja saatua määrää.
Komissio totesi myös, että vaikka optisten levyasemien toimittajien oli pidettävä yhteydenpitonsa salassa asiakkailtaan, ne käyttivät yhteydenottoihin keinoja, joiden ne katsoivat olevan riittävän soveltuvia halutun tuloksen saavuttamiseksi. Komissio täsmensi lisäksi, että yritys kutsua koolle aloituskokous näiden tavarantoimittajien säännöllisten monenvälisten kokousten järjestämiseksi oli epäonnistunut vuonna 2003 sen jälkeen, kun eräs asiakas oli saanut siitä tiedon. Komission mukaan kyseisten kokousten sijaan yhteyttä pidettiin kahdenvälisesti, pääasiassa puhelinkeskustelujen ja joskus myös sähköpostiviestien, mukaan lukien yksityisiin sähköpostiosoitteisiin ja pikaviestipalveluihin lähetettävien viestien, muodossa tai kokouksissa, joita järjestettiin ennen kaikkea maailmanlaajuisia asiakastilejä hallinnoivien toimihenkilöiden välillä.
Komissio totesi, että kartellin jäsenet ottivat yhteyttä toisiinsa säännöllisesti ja että yhteydenottoja, lähinnä puhelimitse, oli useammin tarjouskilpailumenettelyiden aikaan, joiden aikana puheluita oli useita kertoja päivässä tiettyjen kartellin jäsenparien välillä. Se täsmensi, että yleisesti ottaen tiettyjen kartellin jäsenparien välillä oli huomattavasti enemmän yhteyksiä kuin joidenkin muiden parien välillä.
Valittajien on katsottu olevan vastuussa, koska ensinnäkin TSST Korea osallistui kartelliin suoraan 23.6.2004–17.11.2008 ja erityisesti koordinoi toimintaansa muiden kilpailijoiden kanssa Dellin ja HP:n osalta ja koska toiseksi TSST Japani käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä koko komission olettaman rikkomisajanjakson ajan.
Valittajille määrättävän sakon määrän laskennassa komissio tukeutui asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin.
Ensinnäkin määrittääkseen sakon perusmäärän komissio katsoi, että kun otetaan huomioon toimittajien osallistumisen keston huomattava vaihtelu ja jotta voidaan ottaa paremmin huomioon kartellin tosiasiallinen vaikutus, oli asianmukaista käyttää vuotuista keskiarvoa, joka lasketaan yritysten niiden täysien kalenterikuukausien aikana, joina ne osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomiseen, toteuttaman myynnin todellisen arvon perusteella.
Komissio selitti, että myynnin arvo oli laskettu henkilökohtaisiin tietokoneisiin tarkoitettujen optisten levyasemien sellaisen myynnin perusteella, josta laskutettiin ETA:ssa sijaitsevia HP:n ja Dellin yksiköitä.
Komissio katsoi myös, että koska kilpailunvastainen toiminta HP:hen nähden oli alkanut myöhemmin ja jotta voidaan ottaa huomioon kartellin kehittyminen, merkityksellinen myynnin arvo laskettaisiin erikseen HP:n ja Dellin osalta ja että niihin sovellettaisiin kahta eri korotuskerrointa keston mukaan.
Komissio päätti tämän jälkeen, että koska hintojen koordinointisopimukset olivat jo luonteensa vuoksi vakavimpien SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan rikkomisten joukossa ja koska kartelli oli vähintään ETA:n laajuinen, nyt käsiteltävässä asiassa rikkomisen vakavuuden perusteella sovellettava prosenttiosuus on 16 prosenttia kaikkien riidanalaisen päätöksen adressaattien osalta. Lisäksi komissio totesi, että kun otetaan huomioon asian olosuhteet, sakkoon oli lisättävä 16 prosentin määrä varoittavassa tarkoituksessa.
Koska valittajille määrätyn sakon mukautettu perusmäärä oli enimmäismäärän suuruinen eli 10 prosenttia niiden liikevaihdosta, komission oli tehtävä uusi oikaisu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella.
Riidanalaisen päätöksen päätösosa, siltä osin kuin se koskee valittajia, kuuluu seuraavasti:
”1 artikla
Seuraavat yritykset ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla mainittujen ajanjaksojen aikana yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen, joka koostuu useista erillisistä rikkomisista optisten levyasemien alalla koko ETA:ssa ja jossa tehtiin hintojen koordinointisopimuksia:
– –
e)
[valittajat] 23.6.2004–17.11.2008 Delliä ja HP:tä koskevan koordinoinnin osalta.
– –
2 artikla
Yrityksille määrätään 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta seuraavat sakot:
– –
e) [valittajat] yhteisvastuullisesti: 41304000 euroa;
– –”
III

Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Valittajat nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.1.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista kokonaan tai osittain ja toissijaisesti niille määrätyn sakon määrän alentamista.
Valittajat esittivät kanteensa tueksi yhdeksän kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koski olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista; toinen sitä, että komissiolla ei ollut toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa; kolmas tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä kilpailusääntöjen rikkomisen maantieteellistä ulottuvuutta määritettäessä; neljäs tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä todettaessa yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista; viides tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä sen suhteen, että kantajien väitettiin olevan tietoisia koko rikkomisesta; kuudes tosiseikkoja koskevia virheitä ja oikeudellisia virheitä sen ajankohdan osalta, jolloin kantajien katsottiin aloittaneen osallistuminen kartelliin; seitsemäs todisteiden puuttumista niiden osallistumisesta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin tai kilpailua rajoittaviin sopimuksiin; kahdeksas hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista tutkinnan liian pitkän keston vuoksi ja yhdeksäs, joka on esitetty toissijaisesti, virheitä, joita komissio teki sakon määrää laskiessaan.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kaikki nämä kanneperusteet ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.
IV

Asianosaisten vaatimukset
Valittajat vaativat valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen valittajia koskevilta osin
–
kumoaa niille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon tai alentaa sen määrää
–
velvoittaa komission korvaamaan kaikki ensimmäisessä oikeusasteessa ja tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut ja
–
määrää kaikista asian olosuhteet huomioon ottaen asianmukaisista toimenpiteistä.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen ja
–
velvoittaa valittajat korvaamaan kaikki tästä oikeudenkäynnistä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
V

Valitus
Valittajat esittävät valituksensa tueksi neljä valitusperustetta, jotka koskevat lähinnä sitä, miten unionin yleinen tuomioistuin arvioi ensinnäkin komission toteamusta, jonka mukaan valittajien syyksi luettu yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista, toiseksi yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, kolmanneksi puolustautumisoikeuksia ja neljänneksi komission toimivaltaa.
A

Ensimmäinen valitusperuste
1.

Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät ensimmäisessä valitusperusteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä tutkiessaan ensimmäisen kumoamisperusteen kolmea ensimmäistä osaa, jotka koskivat olennaisten menettelymääräysten rikkomista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, kun se totesi, että kyseessä oleva yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista, vaikka tätä ”kahtalaista” luokittelua ei mainittu väitetiedoksiannossa.
Tämä valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Komissio väittää aluksi, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti riidanalaisessa päätöksessä tehdyn päätelmän, jonka mukaan valittajat ovat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen. Komissio katsoo näin ollen, että valittajien väitteet, jotka koskevat ylimääräisenä huomautuksena esitettyä toteamusta, jonka mukaan tämä rikkominen muodostuu useista erillisistä rikkomisista, ovat tehottomia.
a)

Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, joka sisältää kolme väitettä, että unionin yleinen tuomioistuin teki useita oikeudellisia virheitä arvioidessaan niiden ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän, puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäistä osaa.
Komissio väittää yleisesti ensinnäkin, että on virheellistä väittää, että se olisi esittänyt erillisiin rikkomisiin liittyviä näkökohtia vasta riidanalaisen päätöksen tekovaiheessa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 60 kohdassa komission mukaan asianmukaisesti, että komissio viittasi väitetiedoksiannon 308, 353 ja 354 perustelukappaleessa kilpailusääntöjen rikkomisten, sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen vyyhtiin. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 61–63 kohdassa myös perustellusti valittajien väitetiedoksiantoon antamasta vastauksesta, että nämä olivat ymmärtäneet sen, mistä niitä moitittiin, ja että ne ovat voineet puolustautua kaikkien niiden syyksi luettujen kahdenvälisten yhteydenottojen osalta. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti kyseisen tuomion 56 ja 57 kohdassa yhtäältä, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää osapuolten sellaisten toimintatapojen kokonaisuutta, joilla on sama kilpailua rajoittava taloudellinen päämäärä, ja toisaalta, että jo yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteestä seuraa, että tällainen rikkominen edellyttää toimintatapojen tai rikkomisten kokonaisuutta. Valittajia on näin ollen komission mukaan kuultu sekä kyseessä olevien rikkomisten vyyhdistä että sellaisista lisäkriteereistä, joiden on täytyttävä, jotta yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolo voidaan todeta.
Toiseksi komissio väittää todenneensa unionin yleisessä tuomioistuimessa – toisin kuin valittajat väittävät –, että se oli kuullut riidanalaisen päätöksen adressaatteja kyseessä olevista erillisistä rikkomisista. Kolmanneksi 6.12.2012 annettuun tuomioon komissio v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ja unionin yleisen tuomioistuimen 10.10.2014 antamaan tuomioon Soliver v. komissio (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) perustuvalla oikeuskäytännöllä ei komission mukaan ole merkitystä, koska valittajat saattoivat hallinnollisen menettelyn aikana ymmärtää, että niitä moitittiin kustakin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta toimintatavasta. Neljänneksi 6.12.2012 annetusta tuomiosta komissio v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ilmenee komission mukaan erityisesti, että päätöksen adressaatteja on kuultava yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja sen muodostavista toimintatavoista. Näin on sen mukaan toimittu nyt käsiteltävässä asiassa. Viimeksi mainitusta tuomiosta ilmenee komission mukaan lisäksi, että vaikka väitetiedoksiannossa moitittuja toimintatapoja ei olisi selvästi määritelty rajoitetummiksi kilpailusääntöjen rikkomisiksi, mikä loukkaa niiden puolustautumisoikeuksia, tämä ei olisi vastoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jossa ei edellytetä tällaista luonnehdintaa, kunhan asianosaisia on kuultu kyseessä olevista toimintatavoista.
1)

Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan ensimmäinen väite
Valittajien mukaan sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 55 ja 56 kohdassa asianmukaisesti ”yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen” käsitettä koskevan oikeuskäytännön muistuttaen yhtäältä, että SEUT 101 artiklan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jatkuvasta käyttäytymisestä, ja toisaalta, että yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin merkitä SEUT 101 artiklan rikkomista, sen olisi pitänyt katsoa tuomion 57 ja 58 kohdassa, että tämä käsite ei välttämättä edellytä vähäisempien rikkomisten olemassaoloa.
Unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan oikeudellisen virheen, kun se ei todennut, että komission olisi pitänyt analysoida selkeästi kaikkia erillisiä rikkomisia ja luonnehtia niitä vähäisemmiksi. Toimenpiteen tai useiden toimenpiteiden oikeudellinen lisäluonnehdinta riidanalaisessa päätöksessä on valittajien mukaan nimittäin esitettävä selvästi hallinnollisen menettelyn aikana, jotta asianosaisia voitaisiin kuulla ja jotta ne voisivat käyttää asianmukaisesti puolustautumisoikeuksiaan. Pelkästään sen seikan, että riidanalaiseen päätökseen sisältyy täydentävä toteamus, joka ei sisälly väitetiedoksiantoon, olisi pitänyt johtaa siihen, että unionin yleisen tuomioistuimen toteaa valittajien puolustautumisoikeuksia loukatun, mitä se ei tehnyt, mikä on 6.12.2012 annetun tuomion komissio v. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ja unionin yleisen tuomioistuimen 10.10.2014 antaman tuomion Soliver v. komissio (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) vastaista.
Komissio väittää, että valittajat ottavat valituksenalaisen tuomion huomioon vääristyneellä tavalla, kun ne antavat ymmärtää, että se perustuu oletukseen, jonka mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää välttämättä, että olemassa on rajoitetumpia erillisiä kilpailusääntöjen rikkomisia. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan maininnut kyseisen tuomion 55–57 kohdassa välttämättömyyttä vaan mahdollisuuden. Valittajat päättelivät myös 10.10.2014 annetusta tuomiosta Soliver v. komissio (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) komission mukaan virheellisesti, että unionin yleinen tuomioistuin ei olisi kumonnut viimeksi mainittuun tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä olevaa riidanalaista päätöstä, jos yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua rikkomista koskeva väite olisi myös osoitus vähäisemmistä erillisistä rikkomisista. Joka tapauksessa valittajien osallistuminen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen on komission mukaan vahvistettu ja niitä on kuultu tämän rikkomisen muodostavista toimintatavoista. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siis komission mukaan perustellusti valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa, ettei väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä ollut mitään epäjohdonmukaisuutta ja että puolustautumisoikeuksia oli kunnioitettu.
2)

Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan toinen väite
Valittajat väittävät, että vaikka päätöksellä voidaan täydentää ja muuttaa väitetiedoksiantoon sisältyvää analyysiä asianosaisten vastausten huomioon ottamiseksi, siinä ei voida esittää erillisiä rikkomisia koskevia lisätoteamuksia.
Unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa oikeudellisen virheen katsoessaan päinvastaista. Sen sijaan, että unionin yleinen tuomioistuin olisi soveltanut asianmukaisesti kyseisen tuomion 51 kohdassa esitettyä oikeuskäytäntöä, se ainoastaan katsoi, ettei päätöksen lopullisten toteamusten välttämättä tarvitse kaikilta osin vastata väitetiedoksiannossa esitettyä väliaikaista luonnehdintaa, ja viittasi valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön. Unionin yleinen tuomioistuin jätti kuitenkin valittajien mukaan huomiotta sen, että komission vapaus on perusteltua ainoastaan asianosaisten huomautusten huomioon ottamiseksi eikä lisätoteamusten esittämiseksi.
Komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi oikeutta tulla kuulluksi koskevaa oikeuskäytäntöä asianmukaisesti. Toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei komission mukaan ollut velvollinen soveltamaan valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa kyseisen tuomion 51 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä. Ensinnäkin niiden väitteet ovat tehottomia, sillä kyseiseen 59 kohtaan sisältyy perustelu, joka ei ole välttämätön mainitun tuomion 64–66 kohdassa esitetyn toteamuksen tueksi. Toiseksi valittajien päättely perustuu väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen väitettyyn merkittävään eroavaisuuteen, jota ei komission mukaan ole olemassa. Kolmanneksi valituksenalaisen tuomion 51 ja 53 kohdassa ei viitata erilaisiin oikeuskäytäntöihin. Neljänneksi komissio katsoo, että koska valittajat kiistivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa osallistuneensa mihinkään lainvastaiseen yhteydenpitoon ja väittivät, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi tarvittavat kriteerit eivät olleet täyttyneet, komissiolla oli oikeus ottaa huomioon nämä väitteet ja lisätä riidanalaiseen päätökseen 352 perustelukappale.
3)

Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan kolmas väite
Valittajat väittävät, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 60–64 kohdassa – komissio ei väitetiedoksiannossa todennut muita rikkomisia kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen. Mikään muu toimenpide, toimenpiteiden joukko tai minkäänlainen toimintatapa ei valittajien mukaan ollut väitetiedonannossa sellaisen oikeudellisen lisäluonnehdinnan kohteena, joka olisi erillinen luonnehdinnasta yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 60–63 kohdassa valittajien mukaan virheellisesti, että valittajille oli annettu väitetiedoksiannossa mahdollisuus esittää huomautuksia muista rikkomisista kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Kaksi ainoaa väitetiedoksiantoon sisältyvää viittausta erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin eivät valittajien mukaan vastaa kyseisen tuomion 52 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä edellytettyä selvyyden astetta, eikä väitetiedoksiannossa ole mitään selvää luonnehdintaa eikä kuvausta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta erillisistä rikkomisista. Pelkät tosiseikkoja koskevat kuvaukset eivät voi olla tältä osin riittäviä.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin valittajien mukaan toteaa, valittajien vastaus väitetiedoksiantoon ei myöskään vahvista väitettä, jonka mukaan valittajilla on ollut mahdollisuus vastata tehokkaasti erillisten rikkomisten osalta. Tämä vastaus koski ainoastaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista koskevia todisteita, eikä se koskenut mitään erillistä rikkomista.
Komissio katsoo, että väitetiedoksiannossa esitettiin väite erillisistä kilpailusääntöjen rikkomisista, minkä unionin yleinen tuomioistuin perustellusti tunnusti. Ensinnäkin väite, jonka mukaan väitetiedoksiantoon ei sisälly muuta oikeudellista luonnehdintaa kuin luonnehdinta yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, on tehoton, sillä valituksenalainen tuomio perustuu oletukseen, jonka mukaan kyseessä olevan rikkomisen ainoa oikeudellinen luonnehdinta on yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, joka itsessään edellyttää toimintatapojen tai rikkomisten kokonaisuutta. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin totesi komission mukaan perustellusti, että väitetiedoksiannosta ilmeni, että kyseinen rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista. Väitetiedonannossa määriteltiin komission mukaan valittajien toimintatapojen ulottuvuus ja luonne eli joukko hintojen yhteensovittamista koskevia kahdenvälisiä sopimuksia, joiden komissio katsoi merkitsevän SEUT 101 artiklan rikkomista. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin oli siis oikeassa todetessaan valituksenalaisen tuomion 61–63 kohdassa, että valittajat kykenivät ymmärtämään komission väitteet. Kolmanneksi – toisin kuin valittajat väittävät – kyseisen tuomion 61 kohdassa oleva viittaus ”oikeudelliseen luonnehdintaan” ei voi merkitä sellaista oikeudellista luonnehdintaa, joka ylittää yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisen rajat. Neljänneksi valittajat erottavat keinotekoisesti yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen sen muodostavista erillisistä rikkomisista. Lisäksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä annetaan komissiolle oikeus määritellä tietyt tosiseikat vasta päätöksensä tekovaiheessa, kun asianosaisilla on ollut tilaisuus esittää näkemyksensä tosiseikoista, jotka komissio on ottanut huomioon, ja kun merkitykselliset oikeusperiaatteet ja tosiseikat on mainittu väitetiedoksiannossa.
b)

Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa, joka sisältää kolme väitettä, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä valituksenalaisen tuomion perusteluissa, joilla hylättiin niiden ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän ensimmäisen kanneperusteen toinen ja kolmas osa.
Valittajat väittivät unionin yleisessä tuomioistuimessa, että riidanalaisen päätöksen perustelut, jotka koskivat väitettyjen erillisten rikkomisten oikeudellista luonnehdintaa, olivat riittämättömiä tai ristiriitaisia, koska tätä luonnehdintaa ei ollut esitetty eikä perusteltu. Näin ollen valittajat eivät voineet näiden perustelujen perusteella ymmärtää niiden osalta todetun kilpailusääntöjen rikkomisen luonnetta ja laajuutta, niissä ei esitetty asian kannalta merkityksellisiä seikkoja ja niissä on sisäisiä ristiriitaisuuksia.
1)

Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan ensimmäinen väite
Valittajat väittävät ensinnäkin, että kun unionin yleinen tuomioistuin oletti valituksenalaisen tuomion 76–78 sekä 81 ja 82 kohdassa, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu yksittäisistä rikkomisista, se teki oikeudellisia virheitä.
Toiseksi katsoessaan kyseisen tuomion 78, 80 ja 82 kohdassa, että eri yksittäiset yhteydenotot olivat erillisiä rikkomisia, unionin yleinen tuomioistuin luonnehti itse tosiseikkoja, mikä loukkaa komissiolle SEUT 101 artiklassa annettua toimivaltaa. Komissio viittasi valittajien mukaan riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappaleessa vain kerran muihin rikkomisiin kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen eikä kuitenkaan maininnut yksittäisiä ja kahdenvälisiä yhteydenottoja.
Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet ja päätösosa olivat johdonmukaisia. Komission mukaan valittajien väitteet perustuvat valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkintaan. Ensinnäkään unionin yleinen tuomioistuin ei todennut kyseisen tuomion 78 kohdassa, että kukin kahdenvälinen yhteydenotto muodosti erillisen rikkomisen. Se muistutti kyseisen tuomion 80 kohdassa ainoastaan, että riidanalaisen päätöksen liite I sisälsi luettelon yhteydenotoista, jotka saattoivat merkitä kilpailusääntöjen rikkomisia. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut saman tuomion 70–87 kohdassa kantaa komission toteamuksiin eikä siihen, muodostivatko kahdenväliset yhteydenotot todellakin erillisiä rikkomisia. Toiseksi komissio väittää toissijaisesti, ettei yksikään valituksenalaisen tuomion 80–84 kohdassa esitetyistä toteamuksista perustu oletukseen, jonka mukaan todetut yksittäiset yhteydenotot olivat erillisiä rikkomisia. Valittajien väitteet ovat komission mukaan siis tehottomia.
2)

Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan toinen väite
Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki myös useita oikeudellisia virheitä valituksenalaisen tuomion 76–79 kohdassa. Se ei ensinnäkään vastannut valittajien väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale ei riitä tukemaan sen 1 artiklaa. Kyseisen tuomion 76 kohdassa todetaan ainoastaan, ettei kyseisen perustelukappaleen ja 1 artiklan välillä ole minkäänlaista epäjohdonmukaisuutta. Toiseksi kyseisen tuomion 77 kohdassa oletetaan, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen edellyttää välttämättä erillisiä rikkomisia. Kolmanneksi saman tuomion 78 kohtaa rasittaa valittajien mukaan sama oletus. Valittajien mukaan on nimittäin virheellistä väittää, että komissio olisi riidanalaisen päätöksen 303 ja 346 perustelukappaleessa todennut, että yksittäiset yhteydenotot olivat myös SEUT 101 artiklan vastaisia. Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta hyvin samankaltaisiin argumentteihin liittyvän oman oikeuskäytäntönsä.
Komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, ettei riidanalaisessa päätöksessä ole ristiriitaa. Se vastasi valittajien kanneperusteiden taustalla oleviin väitteisiin eikä sillä näin ollen ollut velvollisuutta vastata epäjohdonmukaisuutta koskeviin väitteisiin todettuaan epäjohdonmukaisuuden puuttumisen.
3)

Ensimmäisen valitusperusteen toisen osan kolmas väite
Hylätessään ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn väitteen, joka koski riidanalaisen päätöksen riittämättömiä perusteluja, unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan valituksenalaisen tuomion 80–82 ja 85 kohdassa useita oikeudellisia virheitä.
Kyseisen tuomion 80 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ei valittajien mukaan vastannut niiden väitteisiin. Riidanalainen päätös tai sen liite I eivät nimittäin sisällä toteamuksia kyseisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista erillisistä rikkomisista. Sillä, että unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että ”komissio kuvaa selvästi ja yksiselitteisesti kartellin toimintaa, SEUT 101 artiklan 1 kohdan soveltamista väitettyihin toimintatapoihin sekä kartellin vastuuhenkilöitä”, ei valittajien mukaan ole merkitystä, sillä tämä toteamus ei koske näitä erillisiä rikkomisia vaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis vastannut väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale ja kyseisen päätöksen 1 artikla eivät edes yhdessä luettuina ole selkeitä kyseisten erillisten rikkomisten laajuuden osalta.
Lisäksi valituksenalaisen tuomion 81 kohtaan sisältyvä toteamus, jonka mukaan se, että näihin erillisiin rikkomisiin ei sisälly sellaista täydentävää oikeudellista luonnehdintaa, joka voitaisiin esittää yksityiskohtaisesti, ei merkitse mainitun päätöksen perustelujen sellaista puutteellisuutta, joka olisi oikeuskäytännön vastaista, perustuu valittajien mukaan virheelliseen oletukseen, jonka mukaan luonnehtiminen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi edellyttää itsessään toimintatapojen tai rikkomisten kokonaisuutta.
Kyseisen tuomion 82 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin teki valittajien mukaan toisen virheen todetessaan, että riidanalaisessa päätöksessä erilliset rikkomiset vastaavat väitettyjä eri kahdenvälisiä yhteydenottoja, vaikka kyseisessä päätöksessä ei luonnehdita kyseisiä yhteydenottoja.
Kyseisen tuomion 85 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ymmärsi valittajien mukaan väärin kannekirjelmän, jossa se tulkitsi esitettävän yksityiskohtaisia väitteitä eri yhteydenotoista, mikä osoittaisi, että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat riittävät ja että valittajille olisi annettu mahdollisuus puolustautua tehokkaasti.
Komissio katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin totesi perustellusti, että komissio oli noudattanut perusteluvelvollisuutta. Ensinnäkään komissiolla ei ole velvollisuutta ottaa kantaa sellaisiin seikkoihin, jotka eivät selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 80–84 kohdassa perustellusti, että riidanalaisessa päätöksessä esitettiin riittävän yksityiskohtaisesti merkitykselliset seikat, ja siinä mainittiin selvästi valittajien moititun toiminnan luonne ja ulottuvuus, tapa, jolla SEUT 101 artiklan 1 kohtaa sovellettiin kyseiseen toimintaan, ja taustalla olevat todisteet. Toiseksi yksinkertaisten rikkomisten toteamisen ja yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen toteamisen välillä on komission mukaan vain aste‑ero. Komissiolla ei näin ollen ollut velvollisuutta esittää yksityiskohtaisempia perusteluja, koska erillisten rikkomisten toteaminen on vain toissijainen päätelmä, jolla on toissijainen merkitys suhteessa pääasialliseen toteamukseen yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Kolmanneksi valittajat tekevät komission mukaan keinotekoisen eron yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen ja sen muodostavien eri rikkomisten välillä. Koska nämä rikkomiset koskevat täsmälleen samoja tosiseikkoja ja samoja todisteita, valittajien väitteillä, jotka koskevat eri yksittäisiä yhteydenottoja, kiistetään sekä yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista koskeva toteamus että erillisiä rikkomisia koskeva toteamus.
2.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat arvostelevat ensimmäisessä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta useista oikeudellisista virheistä, kun se vahvisti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista ja että tämä riidanalaisessa päätöksessä omaksuttu kaksijakoinen luonnehdinta on esitetty väitetiedoksiannossa ja perusteltu kyseisessä päätöksessä.
Tältä osin on todettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan e alakohdassa komissio totesi lähinnä yhtäältä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon ja toisaalta tämän rikkomisen muodostavien ”useiden erillisten rikkomisten” olemassaolon.
Tässä yhteydessä on myös todettava, että ensimmäisellä valitusperusteella pyritään riitauttamaan yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen viimeksi mainitusta toteamuksesta, joka koskee useiden erillisten rikkomisten olemassaoloa, tekemä arviointi. Kyseinen valitusperuste ei sitä vastoin koske sen arviointia kyseisessä säännöksessä olevasta toteamuksesta, jonka mukaan valittajat osallistuivat yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.
Tästä seuraa, että – toisin kuin komissio väittää – mainittua valitusperustetta ei voida suoralta kädeltä hylätä tehottomana siltä osin kuin komissio perusteli käsiteltävässä asiassa riidanalaista päätöstä kahdella erillisellä rikkomisen toteamisella.
a)

Alustavia huomautuksia
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä myös useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä, vaikka yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimintatavat kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen sisämarkkinoilla, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimintatavoista sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yritys, joka on osallistunut tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen omilla toimintatavoillaan, jotka kuuluvat SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tarkoituksensa perusteella kilpailua rajoittavan sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan alaan ja joilla pyrittiin myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi siis olla vastuussa myös muiden yritysten toimintatavoista kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa, yrityksen osallistuminen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen ei edellytä sen välitöntä osallistumista kaikkeen tämän rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2020, Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser v. komissio,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensimmäistä valitusperustetta on tutkittava näiden seikkojen valossa.
b)

Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä, jotka johtivat siihen, että se totesi, ettei komissio ollut loukannut niiden puolustautumisoikeuksia. Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 57 ja 58 kohdassa valittajien mukaan virheellisesti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää, että on olemassa merkitykseltään vähäisempiä erillisiä rikkomisia. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valittajien mukaan valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa, että päätöksen lopullisten toteamusten ei välttämättä tarvitse kaikilta osin vastata väitetiedoksiannon väliaikaista luonnehdintaa, jättäen täsmentämättä, että tämä komission luonnehdinnan vapaus on perusteltua ainoastaan asianosaisten huomautusten huomioon ottamiseksi eikä lisätoteamusten esittämiseksi. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 60–64 kohdassa valittajien mukaan virheellisesti, että komissio oli väitetiedoksiannossa todennut muita rikkomisia kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen.
Tässä yhteydessä on muistutettava ensinnäkin, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite edellyttää sellaisten toimintatapojen kokonaisuutta, jotka voivat itsessäänkin merkitä SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkomista. Vaikka tietty toimintatapojen kokonaisuus voidaan tämän tuomion 72 ja 73 kohdassa mainituin edellytyksin luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, siitä ei voida päätellä, että kutakin näistä toimintatavoista olisi itsessään ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luonnehdittava kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi. Voidakseen tehdä näin komission on vielä yksilöitävä ja luonnehdittava kukin näistä toimintatavoista kyseisen määräyksen erilliseksi rikkomiseksi ja esitettävä tämän jälkeen näyttö siitä, että asianomainen yritys, jonka syyksi ne on luettu, on osallistunut niihin.
Tältä osin unionin tuomioistuin on jo katsonut, että komission päätös, jossa kartellikokonaisuus katsotaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, voidaan kuitenkin jakaa tällä tavalla ainoastaan, jos yhtäältä kyseiselle yritykselle on hallinnollisen menettelyn aikana annettu mahdollisuus ymmärtää, että sitä moitittiin myös kustakin kartellin osatekijänä olevasta käyttäytymisestä, ja näin ollen mahdollisuus puolustautua tätä moitetta vastaan ja jos toisaalta kyseinen päätös on tältä osin riittävän selvä (ks. analogisesti tuomio 6.12.2012, komissio v. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
,
kohta).
Toiseksi puolustautumisoikeuksista on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näiden oikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on unionin oikeuden perusperiaate, jota komission on noudatettava täysimääräisesti (ks. vastaavasti tuomio 5.3.2015, komissio ym. v. Versalis ym.,
C‑93/13 P ja C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asetuksessa N:o 1/2003 säädetään, että asianosaisille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa mainitaan selkeästi kaikki ne oleelliset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa nojautuu. Tällainen väitetiedoksianto on menettelyllinen tae, jolla noudatetaan unionin oikeuden perusperiaatetta, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa sellaisissa menettelyissä, jotka voivat johtaa seuraamuksen määräämiseen. Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2009, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa, komissio voi täsmentää lopullisessa päätöksessään tosiseikkojen oikeudellista luonnehdintaa, jonka se on alustavasti esittänyt väitetiedoksiannossa, ottaen huomioon hallinnollisessa menettelyssä esille tulleet seikat joko hylätäkseen väitteet, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi, tai muuttaakseen ja täydentääkseen sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta perusteluja, joita se on esittänyt väitteidensä tueksi (ks. vastaavasti tuomio 5.12.2013, SNIA v. komissio,
C‑448/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:801
,
–
kohta). Tämä merkitsee kuitenkin sitä, että komission on väitetiedoksiannossa mainittava kaikki tosiseikkojen oikeudelliset luonnehdinnat, jotka se aikoo ottaa huomioon lopullisessa päätöksessään.
Tästä seuraa, että väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista vain sillä edellytyksellä, että lopullisessa päätöksessä esitettyä väitettä ei ole esitetty väitetiedoksiannossa tai että sitä ei ole esitetty riittävällä tavalla, jotta ne, joille väitetiedoksianto on osoitettu, voivat esittää tehokkaasti perustelunsa niitä vastaan aloitetussa menettelyssä.
Tästä seuraa, että kun komissio aikoo moittia väitetiedoksiannon adressaatteja paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, myös erikseen kustakin tämän rikkomisen muodostavasta toimintatavasta erillisinä rikkomisina, kyseisten adressaattien puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että komissio esittää väitetiedoksiannossa tarvittavat seikat, jotta nämä voivat ymmärtää, että komissio syyttää niitä sekä tämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen että kunkin erillisen rikkomisen perusteella.
Unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 50–53 kohdassa perustellusti periaatteista, jotka koskevat puolustautumisoikeuksien kunnioittamista menettelyssä, jossa todetaan SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen. Tämän jälkeen se muistutti kyseisen tuomion 55 ja 56 kohdassa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteen tietyistä näkökohdista ja muun muassa siitä, että kyseinen käsite edellyttää sellaisten eri osapuolten omaksumien toimintatapojen kokonaisuutta, joilla on sama kilpailua rajoittava taloudellinen tarkoitus.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 83 kohdassa esitetty, unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan voinut valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa todeta, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite itsessään edellyttää ”toimintatapojen tai rikkomisten kokonaisuutta” ja että valittajat eivät voineet väittää, että komissio oli sisällyttänyt riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan ylimääräisen oikeudellisen luonnehdinnan, kun tämä katsoi yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisen lisäksi, että rikkominen muodostui useista erillisistä rikkomisista. Tällainen toteamus perustuu nimittäin virheelliseen olettamaan siitä, että jokainen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen kuuluvista toimintatavoista muodostaisi erillisen rikkomisen, mikä ei välttämättä ole tilanne.
Vaikka unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa asianmukaisesti periaatteista, jotka koskevat puolustautumisoikeuksien kunnioittamista menettelyssä, jossa on tarkoitus todeta SEUT 101 artiklan 1 kohdan rikkominen, kuten se teki myös kyseisen tuomion 59 kohdassa, se ei voinut todeta tämän perusteella, että pelkkä viittaus väitetiedoksiannossa olevaan mahdollisuuteen luonnehtia kyseessä olevat menettelytavat erilliseksi rikkomiseksi oli riittävää, kun otetaan huomioon tämän tuomion 77–83 kohdassa mainitut vaatimukset.
Erityisesti on todettava, ettei pelkästään se, että väitetiedoksiannossa mainitaan tällainen ”erilliseksi rikkomiseksi” luonnehdinnan mahdollisuus yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua rikkomista koskevan analyysin yhteydessä, ole riittävää, jotta kyseessä oleva yritys voisi esittää hyödyllisesti argumenttinsa näiden eri rikkomisten osalta sitä koskevassa hallinnollisessa menettelyssä.
Näin menetellessään unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen. Valittajat eivät nimittäin voineet ymmärtää – koska väitetiedoksiannossa ei ollut siitä mitään selvää mainintaa –, että komissio aikoi ryhtyä toimenpiteisiin paitsi kyseisessä väitetiedoksiannossa väitetyn yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, myös useiden sellaisten erillisten rikkomisten osalta, jotka muodostuvat väitetiedoksiannossa mainituista eri kahdenvälisistä yhteydenotoista.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin voinut oikeudellista virhettä tekemättä todeta, että komissio ei ollut loukannut valittajien puolustautumisoikeuksia, koska väitetiedoksianto ei sisältänyt kyseisten eri rikkomisten osalta valittajia vastaan esitettyjä olennaisia seikkoja eikä erityisesti niiden toimintatapojen, joista niitä moitittiin, aiottua luonnehdintaa.
Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hyväksyttävä.
c)

Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa
Valittajat väittävät ensimmäisen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä, joiden perusteella se totesi, ettei komissio ollut esittänyt riidanalaisessa päätöksessä ristiriitaisia ja puutteellisia perusteluja. Valituksenalaisen tuomion 76–85 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin ensinnäkin oletti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu väistämättä erillisistä rikkomisista. Toiseksi se myös korvasi komission perustelut omilla perusteluillaan katsoessaan, että kyseessä olevat yksittäiset yhteydenotot olivat erillisiä kilpailusääntöjen rikkomisia. Kolmanneksi se ei perustellut riittävästi päätöstään hylätä valittajien väite, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale ja 1 artikla eivät ole selkeitä kyseisten erillisten rikkomisten laajuuden osalta.
Tältä osin on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen mukaisia ja niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava riitautetun toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (tuomio 10.7.2019, komissio v. Icap ym.,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusteluvelvollisuus ei kuitenkaan velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan osapuolet saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt osapuolten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa (ks. muun muassa tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch Austria v. komissio,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
),
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kolmanneksi – kuten ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan tutkimisen yhteydessä muistutetaan – siitä, että komissio luonnehtii tiettyä toimintatapojen kokonaisuutta yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, ei voida päätellä, että kukin näistä toimintatavoista olisi sellaisenaan ja erikseen tarkasteltuna väistämättä luokiteltava erilliseksi rikkomiseksi. Jos komissio päättää luonnehtia kyseessä olevia toimintatapoja sellaisiksi ja lukea ne valittajien syyksi, sen on vielä tutkittava ne erikseen ja osoitettava niiden rikkomisluonne sekä valittajien osallistuminen kuhunkin näistä toimintatavoista.
Tästä seuraa, että kun komissio aikoo moittia valittajia siitä, että ne ovat osallistuneet paitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, myös useisiin erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka vastaavat tämän rikkomisen muodostavia toimintatapoja, sen on täsmennettävä ja perusteltava se, että kutakin näistä toimintatavoista on oikeudellisesti luonnehdittu erillisiksi kilpailusääntöjen rikkomisiksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 76–78 sekä 81 ja 82 kohdassa implisiittisesti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu väistämättä erillisistä rikkomisista. Se nimittäin totesi kyseisen tuomion 76 kohdassa, että jo yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsite ”edellyttää toimintatapojen tai rikkomisten kokonaisuutta”, ja totesi tämän perusteella ilman muita täsmennyksiä, etteivät riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut erilliset rikkomiset siis muodostaneet ylimääräistä oikeudellista luonnehdintaa. Käsitteet ”rikkominen” ja ”toimintatapa” on sekoitettu toisiinsa myös kyseisen tuomion 78, 81 ja 82 kohdassa.
Mainittu sekoittaminen johti siihen, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 82–84 kohdassa, että komissio oli perustellut päätöksensä riittävästi, vaikka riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että komissio olisi luonnehtinut kunkin kyseessä olevista kahdenvälistä yhteydenotoista erillisiksi rikkomisiksi.
Näin menetellessään unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi, valittajien tekemiä useita erillisiä rikkomisia koskevan toteamuksen perustelut, sellaisina kuin ne esitetään kyseisen päätöksen 352 perustelukappaleessa, eivät ole riittävät. Kyseisestä perustelukappaleesta ilmenee, että mainitun päätöksen 4 jaksossa ja liitteessä I kuvattujen tosiseikkojen perusteella kahdenvälisten yhteydenottojen kunkin ilmenemismuodon tai niiden kokonaisuuden (tai useiden kokonaisuuksien) tarkoituksena on ollut rajoittaa kilpailua ja se merkitsee näin ollen SEUT 101 artiklan rikkomista, mutta komissio ei kuitenkaan esitä syitä, joiden vuoksi valittajien syyksi olisi sen mukaan luettava, ei ainoastaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, vaan myös useita erillisiä SEUT 101 artiklan rikkomisia.
Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, että komissio oli täyttänyt velvollisuutensa perustella riidanalainen päätös, kun tämä katsoi, että valittajat olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen lisäksi myös useisiin erillisiin rikkomisiin.
Tämän vuoksi ensimmäisen valitusperusteen toinen osa ja näin ollen koko valitusperuste on hyväksyttävä.
B

Toinen valitusperuste
Valittajat arvostelevat toisessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki useita oikeudellisia virheitä määrittäessään oikeudellisen arviointiperusteen, jota sovelletaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon toteamiseksi. Tämä valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
1.

Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa
a)

Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa, että valituksenalaisen tuomion 123, 205 ja 206 kohdassa on oikeudellinen virhe, joka koskee yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon toteamiseksi sovellettavaa oikeudellista arviointiperustetta.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi näissä kohdissa valittajien mukaan virheellisesti, ettei ole tarpeen selvittää, täydentävätkö väitetyt toimintatavat toisiaan, jotta niitä voidaan luonnehtia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi. Tällainen toteamus on kuitenkin valittajien mukaan unionin yleisen tuomioistuimen sellaisen oikeuskäytännön vastainen, jonka mukaan täydentävyys on välttämätön edellytys tällaisen rikkomisen olemassaolon toteamiselle aina, kun ei ole olemassa välitöntä näyttöä muodollisesta suunnitelmasta, joka yhdistää rikkomisen eri osat toisiinsa. Valittajien mukaan 19.12.2013 annettu tuomio Siemens ym. v. komissio (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:866
), johon unionin yleinen tuomioistuin tukeutuu, koskee eri tosiseikkoja kuin nyt käsiteltävä asia, koska kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa kyseessä olleen kartellin osallistujat olivat allekirjoittaneet etukäteen ja kirjallisesti muodollisen suunnitelman. Samoin 26.1.2017 annettu tuomio Villeroy & Boch Belgium v. komissio (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ja 26.1.2017 annettu tuomio Villeroy & Boch v. komissio (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
) liittyvät erilaiseen tosiseikastoon kuin nyt käsiteltävä asia.
Valittajien mainitseman oikeuskäytännön mukaan pelkät eri toimintatapojen kokonaisuuksien samankaltaisuudet eivät riitä osoittamaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista. Valittajien mukaan on vielä osoitettava niiden täydentävyys ja vuorovaikutus.
Komissio katsoo, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se totesi, että pelkät eri toimintatapojen kokonaisuuksien samankaltaisuudet riittivät osoittamaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen ilman, että oli tarpeen osoittaa niiden toisiaan täydentävyyttä ja niiden välistä vuorovaikutusta.
Tältä osin on muistutettava, että erilaisten toimintatapojen luonnehtimiseksi yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi ei ole tarpeen selvittää, täydentävätkö ne toisiaan siinä mielessä, että kunkin niistä tarkoituksena on vastata yhteen tai useampaan tavanomaisen kilpailun seuraukseen, ja myötävaikuttavatko ne vuorovaikutuksen kautta kaikkien kyseisten toimintojen toteuttajien haluamien kilpailunvastaisten vaikutusten toteuttamiseen sellaisen kokonaisvaltaisen suunnitelman puitteissa, jolla on yksi yhtenäinen päämäärä. Edellytys, joka koskee käsitettä ”yksi yhtenäinen päämäärä”, merkitsee sitä vastoin sitä, että on selvitettävä, onko olemassa sellaisia seikkoja, jotka ovat ominaisia rikkomisen muodostavalle erilaiselle käyttäytymiselle ja jotka voivat osoittaa, että muiden rikkomiseen osallistuneiden yritysten konkreettisesti toteuttamalla käyttäytymisellä ei ole samaa kilpailua rajoittavaa päämäärää tai vaikutusta eikä se siis kuulu ”kokonaissuunnitelmaan”, koska sen yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen sisämarkkinoilla (tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch v. komissio,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kyseisestä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ei voida päätellä, että sitä sovellettaisiin ainoastaan tilanteisiin, joissa on välitön näyttö muodollisesta suunnitelmasta, joka yhdistää rikkomisen eri osat toisiinsa, ja että tällaisen näytön puuttuessa tällainen täydentävyys olisi välttämätön edellytys tällaisen rikkomisen olemassaolon toteamiselle. Tämän tuomion 103 kohdassa mainituissa tuomioissa unionin tuomioistuin on nimittäin päinvastoin esittänyt yleisesti sovellettavia täsmennyksiä, jotka koskevat kaikkia yhtenä kokonaisuutena pidettäviä ja jatkettuja kilpailusääntöjen rikkomisia riippumatta niiden tosiasiallista täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.
Valittajien väite perustuu siis unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön virheelliseen tulkintaan.
Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 205 ja 206 kohdassa perustellusti, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon määrittävä arviointiperuste on se, jonka mukaan rikkomisen muodostavat eri toimintatavat kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, jolla on yksi yhtenäinen päämäärä. Se täsmensi tässä yhteydessä, ettei ole tarpeen selvittää, täydentävätkö mainitut menettelytavat toisiaan, jotta ne voitaisiin luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi. Unionin yleistä tuomioistuinta ei siis voida arvostella siitä, ettei se olisi noudattanut unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä.
Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä perusteettomana.
2.

Toisen valitusperusteen toinen osa
a)

Asianosaisten lausumat
Valittajat arvostelevat toisen valitusperusteensa toisessa osassa unionin yleistä tuomioistuinta oikeudellisista virheistä, jotka koskevat kokonaissuunnitelman tai yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin sovelsi valituksenalaisessa tuomiossa virheellisesti 19.12.2013 annetusta tuomiosta Siemens ym. v. komissio (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:866
), 26.1.2017 annetusta tuomiosta Villeroy & Boch Belgium v. komissio (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ja 26.1.2017 annetusta tuomiosta Villeroy & Boch v. komissio (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
) ilmenevää merkityksellistä oikeudellista arviointiperustetta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valittajien mukaan valituksenalaisen tuomion 209–213 kohdassa virheellisesti, että väitettyjen toimintatapojen samankaltaisuudet olivat merkityksellisiä ja riittäviä perusteita yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi eikä se, että ne täydentävät toisiaan, ole tältä osin välttämätön edellytys. Valittajat väittävät, että vaikka toimintatapojen samankaltaisuus on merkityksellinen kriteeri, se ei ole riittävä, ja ainoastaan tällaisen yhteyden olemassaolo voi osoittaa tällaisen rikkomisen olemassaolon, jos etukäteen vahvistettua vuorovaikutusta tai muodollista suunnitelmaa koskevaa välitöntä näyttöä ei ole.
Komissio katsoo, että toisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Toisen valitusperusteensa toisessa osassa valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi valituksenalaisen tuomion 209–213 kohdassa, että toimintatapojen samankaltaisuudet olivat merkityksellisiä arviointiperusteita yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi eikä se, että nämä toimintatavat täydentävät toisiaan, ollut tältä osin välttämätön edellytys.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että näyttääkseen toteen, että eri toimintatavoilla, joita voidaan yhdessä tarkasteltuina luonnehtia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, on yhteinen päämäärä, komissio voi ottaa huomioon erilaisia objektiivisia seikkoja, kuten kyseessä olevien kollusiivisten järjestelyjen täytäntöönpanon samankaltaisuuden sekä kyseisten käytäntöjen aineellisen, maantieteellisen ja ajallisen päällekkäisyyden (ks. vastaavasti tuomio 26.1.2017, Villeroy & Boch Belgium v. komissio,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin totesi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 209 kohdassa lähinnä, että komissio oli korostanut, että eri kollusiiviset yhteydenotot koskivat samaa tuotetta, niiden sisältö oli samankaltainen, niiden osapuolet olivat suurelta osin samoja, niillä oli sama maantieteellinen ulottuvuus ja niillä oli sama päämäärä, ja että komissio oli todennut, että nämä eri objektiiviset seikat olivat merkityksellisiä aihetodisteita kokonaissuunnitelman olemassaolon osoittamiseksi.
Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 212 kohdassa, että moitittujen toimintatapojen samankaltaisuudet ovat merkityksellisiä arviointiperusteita sen osoittamiseksi, että kyse on yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Se täsmensi, että myös muilla perusteilla, kuten mukana olleiden luonnollisten henkilöiden henkilöllisyydellä tai kyseessä olevien käytäntöjen maantieteellisellä alueella, on merkitystä.
Toisin kuin valittajat väittävät, unionin yleinen tuomioistuin ei siis katsonut, että kyseessä olevien toimintatapojen samankaltaisuudet riittivät osoittamaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon, vaan että nämä samankaltaisuudet olivat vain yksiä arviointiperusteita muiden arviointiperusteiden joukossa sen osoittamiseksi, että oli olemassa kokonaissuunnitelma, joka on yksi tällaisen rikkomisen luonnehdinnan edellytyksistä.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 213 kohdassa aivan oikein, että samankaltaisuudet, joihin valittajat vetosivat, olivat merkityksellisiä perusteita sen määrittämiseksi, olivatko yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen kuuluvat eri toimintatavat osa kokonaissuunnitelmaa, jolla on yksi yhtenäinen päämäärä, ilman että on tarpeen osoittaa jonkinlaista ”moitittujen toimintatapojen yhteisvaikutusta”.
Toisen valitusperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana, ja tämän vuoksi myös tämä valitusperuste kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomana.
C

Kolmas valitusperuste
1.

Asianosaisten lausumat
Valittajat arvostelevat kolmannessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se hylkäsi valituksenalaisen tuomion 120–130 kohdassa niiden väitteen, jonka mukaan komissio loukkasi niiden puolustautumisoikeuksia ottamalla riidanalaisessa päätöksessä käyttöön uuden olennaisen arviointiperusteen eli moitittujen toimintatapojen täydentävyyden sen osoittamiseksi, että kyse oli yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka tätä arviointiperustetta ei ollut esitetty väitetiedoksiannossa ja vaikka niillä ei ollut ollut tilaisuutta esittää huomautuksia siitä ennen kyseisen päätöksen tekemistä.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi kuitenkin valittajien mukaan ensinnäkin valituksenalaisen tuomion 120–125 kohdassa, ettei tällainen yhteys ollut olennainen arviointiperuste yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon toteamiselle, ja toiseksi mainitun tuomion 126–130 kohdassa, että tämän uuden seikan sisällyttäminen riidanalaiseen päätökseen ei loukannut valittajien puolustautumisoikeuksia, sillä komission lopullisen päätöksen ei välttämättä tarvinnut olla tarkka jäljennös väitetiedoksiannosta.
Viimeksi mainitun seikan osalta valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti oikeudellista arviointiperustetta, joka on merkityksellinen puolustautumisoikeuksien loukkaamisen olemassaolon arvioinnin kannalta. Niiden mukaan väitetiedoksiannon ja komission lopullisen päätöksen väliset eroavaisuudet voivat nimittäin koskea vain väitteitä, joihin väitetiedoksiannon adressaatit ovat vedonneet hallinnollisen menettelyn aikana. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siis virheellisesti, että riidanalaisessa päätöksessä voitiin perustellusti esittää ratkaiseva analyysi ja väitetiedoksiannossa noudatetun lähestymistavan syvällinen muutos sen osoittamiseksi, että kyse oli yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta.
Komissio väittää, että kolmas valitusperuste on hylättävä joko tehottomana tai perusteettomana.
2.

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat arvostelevat kolmannessa valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se teki valituksenalaisen tuomion 120–130 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se hylkäsi valittajien väitteen, jonka mukaan komissio oli loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se oli käyttänyt väitettyjen toimintatapojen toisiaan täydentävyyttä koskevaa arviointiperustetta ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä.
Tältä osin on muistutettava, että asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdassa säädetään, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tässä tiedoksiannossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tämä voidaan kuitenkin tehdä tiivistelmänomaisesti, eikä komission tämän jälkeen tekemän päätöksen tarvitse välttämättä täydellisesti vastata väitetiedoksiantoa, sillä väitetiedoksianto on valmisteleva asiakirja, jossa tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista tehdyt arviot ovat täysin väliaikaisia (tuomio 25.3.2021, Slovak Telekom v. komissio,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että väitetiedoksiantoon sisältyvien tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta voi määritelmällisestikin olla vain väliaikainen, eikä komission myöhempää päätöstä voida kumota pelkästään sillä perusteella, että näistä tosiseikoista tehdyt lopulliset päätelmät eivät täsmällisesti vastaa tätä väliaikaista luonnehdintaa. Komission on nimittäin kuultava väitetiedoksiannon adressaatteja ja tarvittaessa otettava huomioon huomautukset, joilla ne vastaavat komission esittämiin väitteisiin, ja muutettava tarkasteluaan nimenomaan niiden puolustautumisoikeuksien kunnioittamiseksi. Komission on siten voitava täsmentää tätä luonnehdintaa lopullisessa päätöksessään ja otettava huomioon hallinnollisessa menettelyssä esille tulleet seikat joko hylätäkseen sellaiset väitteet, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi, tai muuttaakseen ja täydentääkseen niin tosiseikkojen kuin oikeudellisten seikkojen osalta perustelujaan, edellyttäen kuitenkin, että se perustaa päätöksensä ainoastaan sellaisiin seikkoihin, joista asianosaisilla on ollut tilaisuus esittää näkemyksensä, ja että näille on annettu hallinnollisen menettelyn kuluessa niiden puolustuksen kannalta tarpeelliset tiedot (tuomio 25.3.2021, Slovak Telekom v. komissio,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 120–130 kohdassa valittajien väitteen, jonka mukaan komissio oli loukannut niiden puolustautumisoikeuksia, kun se oli todennut yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen uuden olennaisen arviointiperusteen eli sen perusteella, että väitetyt toimintatavat täydentävät toisiaan, ilman että se olisi maininnut tätä arviointiperustetta väitetiedoksiannossa.
Tähän toteamukseen päätyäkseen unionin yleinen tuomioistuin muistutti tämän tuomion 107 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, jonka mukaan ei ole tarpeen tutkia, täydentävätkö kyseiset toimintatavat toisiaan, jotta niitä voitaisiin yhdessä tarkasteltuna pitää yhtenä kokonaisuutena pidettävänä jatkettuna kilpailusääntöjen rikkomisena. Se totesi tämän perusteella valituksenalaisen tuomion 124 ja 125 kohdassa, että tällainen täydentävyys ei ollut tämän tuomion 127 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu olennainen seikka eikä komissiolla näin ollen ollut velvollisuutta analysoida tätä täydentävyyttä väitetiedoksiannossa.
Tästä seuraa, että näin tehdessään unionin yleinen tuomioistuin noudatti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä eikä sitä voida arvostella väitetyn oikeudellisen virheen tekemisestä.
Kolmas valitusperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
D

Neljäs valitusperuste
Valittajat arvostelevat neljännessä valitusperusteessaan unionin yleistä tuomioistuinta olennaisten menettelymääräysten rikkomisesta, perustelujen puutteellisuudesta niiden ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän toisen kanneperusteen, jonka mukaan komissiolla ei ollut toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa, hylkäämisen osalta sekä todisteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevista arviointivirheistä.
Kyseisessä toisessa kanneperusteessa valittajat väittivät lähinnä, ettei komissio ollut näyttänyt toteen ”sisäistä toimivaltaansa”, koska se ei ollut osoittanut riidanalaisessa päätöksessä, että niiden menettely oli vaikuttanut jäsenvaltioiden väliseen kauppaan SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, minkä vuoksi sillä ei ollut toimivaltaa määrätä niille sakkoa kyseisen määräyksen ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan nojalla. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi mainitun kanneperusteen valituksenalaisessa tuomiossa ja erityisesti sen 169, 173 ja 177 kohdassa ja katsoi, että komissio oli näyttänyt toteen ”ulkoisen toimivaltansa” täytäntöönpanoa koskevan kriteerin perusteella sen vuoksi, että optisia levyasemia oli myyty ETA:ssa.
Neljäs valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
1.

Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa
a)

Asianosaisten lausumat
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa koskee valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämän toisen kanneperusteen osalta, jonka mukaan komissiolla ei ole toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa. Kyseisen toisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta, jonka mukaan kartellin vaikutuksesta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ei ole näyttöä, valittajat väittävät, ettei unionin yleinen tuomioistuin vastannut valittajien väitteisiin ja se keskittyi niiden hylkäämiseksi virheelliseen toimivaltakriteeriin eli täytäntöönpanoa koskevaan kriteeriin.
Ulkoista toimivaltaa koskeva kriteeri ja sisäistä toimivaltaa koskeva kriteeri eivät kuitenkaan ole toisensa poissulkevia. Ulkoista toimivaltaa koskeva kriteeri on edellytys SEUT 101 artiklan soveltamiselle silloin, kun moitittava toiminta tapahtuu unionin tai ETA:n ulkopuolella. Vaikka tämä edellytys täyttyisi, komission olisi kuitenkin vielä ratkaistava, onko kyseinen toiminta omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Valittajat väittivät ensimmäisessä oikeusasteessa, että koska riittäviä todisteita optisten levyasemien jäsenvaltioiden välisestä kaupasta ei ollut, komissio ei ollut osoittanut, että jäsenvaltioiden väliseen kauppaan olisi vaikutettu SEUT 101 artiklassa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei vastannut näihin väitteisiin ja tyytyi epäjohdonmukaisiin tai perustelemattomiin perusteluihin siltä osin kuin se väitteen mukaan jätti huomiotta sen, ettei komissio ollut esittänyt näyttöä, ja sekoitti valituksenalaisen tuomion 174 kohdassa Dellille ja HP:lle ETA:ssa tapahtuneen myynnin mahdolliseen optisten levyasemien myyntiin ETA:ssa.
Komissio katsoo, että neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on perusteeton.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat arvostelevat neljännen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta perustelujen puuttumisesta, kun tämä vastasi niiden ensimmäisessä oikeusasteessa esittämään kanneperusteeseen, joka koski komission toimivallan puuttumista. Unionin yleinen tuomioistuin ei valittajien mukaan vastannut niiden väitteisiin ja keskittyi niiden hylkäämiseksi virheelliseen toimivaltakriteeriin.
Kuten tämän tuomion 93 kohdassa muistutetaan, yhtäältä on niin, ettei perusteluvelvollisuus velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan osapuolet saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt osapuolten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.
Toisaalta vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen edellytyksen, jonka mukaan SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, katsominen täyttyneeksi edellyttää, että on oltava nähtävissä riittävällä todennäköisyydellä ja kaikkien asiaan vaikuttavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, että tällä sopimuksella voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden toteuttamista. Tämän lisäksi vaaditaan, ettei tämä vaikutus ole vähäistä (tuomio 16.7.2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 170–172 kohdassa muun muassa, että komissio oli osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että riidanalaisen päätöksen adressaatit olivat toimittaneet optisia levyasemia Dell‑ ja HP‑asiakkailleen, jotka olivat sijoittautuneet useisiin jäsenvaltioihin. Vaikka nämä seikat on esitetty niin sanotun täytäntöönpanokriteerin arvioinnin yhteydessä, valittajat kykenivät täysin ymmärtämään, että ne riittivät osoittamaan, että komissio oli näyttänyt toteen, että toiminta oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, etenkin kun unionin yleinen tuomioistuin analysoi tämän jälkeen kyseisen tuomion 179–191 kohdassa valittajien väitettä, jonka mukaan kyseisen kartellin jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan vaikutuksen tuntuvuutta ei ollut arvioitu. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen ja totesi valituksenalaisen tuomion 187 kohdassa nimenomaisesti, että komissio täyttänyt [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklassa tarkoitettua kauppaan kohdistuvan vaikutuksen käsitettä koskevien suuntaviivojen (
EUVL 2004, C 101, s. 81
) 53 kohdassa tarkoitetun edellytyksen, jonka mukaan toiminnan on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Tästä seuraa, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen perustelut ovat implisiittisiä, valittajat ovat voineet niiden avulla saada selville syyt, joiden vuoksi se ei hyväksynyt niiden ensimmäisessä oikeusasteessa nostaman kanteen toisen kanneperusteen ensimmäistä osaa.
Neljännen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.
2.

Neljännen valitusperusteen toinen osa
a)

Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa toisessa osassa, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että todisteet, jotka koskevat edellytystä, jonka mukaan toiminnan on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, ja joihin komissio vetosi ensimmäisen kerran vasta ensimmäisessä oikeusasteessa vastineessaan, voitiin ottaa tutkittavaksi muun muassa sillä perusteella, että nämä todisteet oli mainittu väitetiedoksiannossa.
Unionin yleinen tuomioistuin arvioi valittajien mukaan valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa, että todisteet, joihin komissio vetosi ensimmäistä kertaa vastineessaan kyseiseen edellytykseen liittyvien toteamustensa tueksi, voitiin ottaa tutkittavaksi. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan nämä seikat mainittiin väitetiedoksiannossa.
Ensimmäiseksi valittajat väittävät, ettei väitetiedoksianto sisällä mitään toteamusta siitä, vaikuttiko toiminta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Toiseksi valittajat väittävät, että – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin väittää – tiettyihin komission ensimmäisessä oikeusasteessa esiin tuomista asiakirjoista ei ole vedottu väitetiedoksiannossa komission toimivaltaa koskevan toteamuksen tueksi. Joitakin niistä ei ole mainittu. Joitakin muita mainitaan väitetiedoksiannossa mutta ei riidanalaisessa päätöksessä, mikä merkitsee valittajien mukaan sitä, ettei komissio pitänyt niitä enää merkityksellisinä. Joitakin muita asiakirjoja on mainittu väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä, mutta perusteluissa, joilla ei ole yhteyttä sen edellytyksen arviointiin, jonka mukaan toiminnan on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin valittajien mukaan todennut, että edes asiakirjoja, joista syytettynä oleva yritys on jo tietoinen, ei voida pätevästi mainita päätöksessä, jos niitä ei ole aikaisemmin mainittu ja tarkasteltu väitetiedoksiannossa.
Komissio väittää, että neljännen valitusperusteen toinen osa on perusteeton ja että se on joka tapauksessa tehoton.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Neljännen valitusperusteensa toisessa osassa valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se totesi valituksenalaisen tuomion 176 kohdassa, että todisteet, joihin komissio vetosi ensimmäisessä oikeusasteessa vastineessaan niiden toteamustensa tueksi, jotka koskevat edellytystä, jonka mukaan toiminnan on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, voitiin ottaa tutkittavaksi, vaikka komissio vetosi näihin todisteisiin ensimmäistä kertaa.
Tältä osin on huomautettava, että valituksenalaisen tuomion 170 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin vahvisti riidanalaisen päätöksen 53, 270 ja 464–468 perustelukappaleen perusteella kyseistä edellytystä koskevan komission arvioinnin. Kun otetaan huomioon se, että komission mainitsemat ja valittajien tarkoittamat todisteet ovat todisteita, jotka unionin yleinen tuomioistuin mainitsi kyseisen tuomion 171 ja 172 kohdassa, on todettava, että ne ovat ylimääräisiä kyseisessä 170 kohdassa esitettyihin perusteluihin nähden ja että näin ollen neljännen valitusperusteen toista osaa on pidettävä tehottomana.
3.

Neljännen valitusperusteen kolmas osa
a)

Asianosaisten lausumat
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa kolmannessa osassa, että komission ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät ”todisteet” on jätettävä tutkimatta ja että ne ovat merkityksettömiä ja riittämättömiä. Tämä valitusperusteen kolmas osa koskee komission esittämiä argumentteja, ja ne ovat valittajien mukaan tehokkaita ainoastaan siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion.
Ensinnäkin Delliä koskevat todisteet ovat valittajien mukaan merkityksettömiä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn vastauskirjelmän 46 kohdassa esitetyillä perusteilla. Toiseksi sillä, että HP:llä oli myyntitoimisto Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ei ole valittajien mukaan merkitystä kyseisen vastauskirjelmän 47 kohdassa esitetyillä perusteilla. Kolmanneksi ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn vastineen alaviitteessä 74 ja 75 mainitut todisteet vahvistavat pelkästään seikan, joka ei ole kiistanalainen, eli sen, että kyseiset yritykset toimittivat Dellille ja HP:lle ETA:ssa optisia levyasemia, jotka olivat peräisin ETA:n ulkopuolelta. Neljänneksi ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn vastauskirjelmän alaviitteessä 25 komissio viittaa eri kohtaan samasta asiakirjasta ID 1412/4, joka mainitaan vastineen alaviitteessä 74. Kyseiseen asiakirjaan on vedottu vastauskirjelmässä sellaisen toteamuksen vahvistamiseksi, jota ei ole mainittu väitetiedoksiannossa eikä riidanalaisessa päätöksessä. Näin ollen tätä riidanalaisen päätöksen laillisuuden tueksi esitettyä uutta vaatimusta ei valittajien mukaan voida ottaa tutkittavaksi kannevaiheessa, joten kyseessä oleva todiste on jätettävä tutkimatta. Viidenneksi vastineen alaviitteessä 76 mainitut todisteet ovat valittajien mukaan täysin merkityksettömiä. Ne koskevat myyntiä markkinoiden eri segmentillä muiden asiakkaiden kuin Dellin ja HP:n osalta, mikä ei kuulu kyseessä olevan toiminnan alaan.
Kun kyse on vastauskirjelmän alaviitteessä 26 ensimmäisen kerran mainituista todisteista, on todettava, että komissio poisti asiakirja‑aineistosta asiakirjan, joka sen mukaan osoittaa, että tietyt optisten levyasemien toimittajat, jotka toimittavat tavaraa HP:lle, olivat sijoittautuneet ETA‑alueelle, mikä osoittaa, että kyseessä oli ETA‑alueen sisäinen kauppa. Tätä asiakirjaa ei voida valittajien mukaan ottaa tutkittavaksi etenkään sen vuoksi, ettei sitä mainita eikä sitä tarkastella väitetiedoksiannossa eikä riidanalaisessa päätöksessä sen osoittamiseksi, että toiminta vaikuttaa ETA:n sisäiseen kauppaan.
Komissio katsoo, että neljännen valitusperusteen kolmas osa on perusteeton.
b)

Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Valittajat väittävät neljännen valitusperusteensa kolmannessa osassa, että komission ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät ”todisteet” on jätettävä tutkimatta ja että ne ovat merkityksettömiä ja riittämättömiä. Tämä valitusperusteen kolmas osa koskee komission esittämiä argumentteja, ja ne ovat valittajien mukaan tehokkaita ainoastaan siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion.
On kuitenkin riittävää muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan uusi peruste, johon vedotaan ensi kertaa vasta muutoksenhakuvaiheessa unionin tuomioistuimessa, on jätettävä tutkimatta. Unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan ainoastaan arvioinnit, jotka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa vaatimuksilleen perusteita, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden (tuomio 10.7.2014, Telefónica ja Telefónica de España v. komissio,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Neljännen valitusperusteen kolmas osa on näin ollen jätettävä tutkimatta. Näin ollen tämä valitusperuste on osittain jätettävä tutkimatta ja se on osittain hylättävä tehottomana ja osittain perusteettomana.
VI

Valituksenalaisen tuomion kumoaminen
Tämän tuomion 76–100 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, että komissio ei ollut loukannut valittajien puolustautumisoikeuksia ja että se oli täyttänyt velvollisuutensa perustella riidanalainen päätös, kun se katsoi, että valittajat olivat sen lisäksi, että ne olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, osallistuneet myös useisiin erillisiin rikkomisiin.
Valituksenalainen tuomio on näissä olosuhteissa kumottava.
VII

Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi. Se voi joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on ratkaistava lopullisesti asia, joka on ratkaisukelpoinen.
Kuten tämän tuomion 34 kohdasta ilmenee, valittajat esittivät unionin yleisessä tuomioistuimessa yhdeksän kanneperustetta.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen ensimmäisessä kanneperusteessa, että komissio loukkasi niiden puolustautumisoikeuksia, kun se totesi ensimmäistä kertaa riidanalaisessa päätöksessä, että ne olivat osallistuneet useisiin erillisiin rikkomisiin, jotka muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen, ilman että se olisi väittänyt näin hallinnollisen menettelyn kuluessa. Kyseistä päätöstä rasittaa valittajien mukaan myös perustelujen puutteellisuus, koska komissio ei ilmoittanut siinä syitä, joiden vuoksi se katsoi, että kantajat olivat osallistuneet näihin erillisiin rikkomisiin.
Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevasta väitteestä on katsottava, että tämän tuomion 91–99 kohdassa esitetyillä perusteilla komissio ei ole perustellut päätöstään siltä osin kuin kyse on valittajien osallistumisesta mainittuihin erillisiin rikkomisiin.
Näin ollen valittajien kanteensa tueksi esittämä ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä siltä osin kuin siinä arvostellaan komissiota siitä, ettei se perustellut riidanalaista päätöstä riittävästi siltä osin kuin kyse on valittajien osallistumisesta samoihin erillisiin rikkomisiin.
Edellä esitetyn perusteella kyseisen päätöksen 1 artiklan e alakohta on tämän tuomion 68–71 kohdassa täsmennetyn valossa ja ilman, että olisi tarpeen tutkia muita kyseisen ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä esitettyjä väitteitä, kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittajat rikkoivat SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen toisessa kanneperusteessa, ettei komissiolla ole toimivaltaa soveltaa SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa. Ne väittävät lähinnä, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä näyttänyt toteen, että toiminta, josta niitä moititaan, olisi vaikuttanut jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, eikä sillä tämän seurauksena ole toimivaltaa määrätä niille sakkoa SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan nojalla. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 165–177 ja 181–190 kohtaan sisältyviin perusteluihin. Näin ollen tämä toinen kanneperuste on hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittajat riitauttavat unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen kolmannessa kanneperusteessa sen, että väitetty rikkominen ulottui koko ETA:han, toisin kuin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan. Ne väittävät, että kartellin osanottajien toteuttama optisten levyasemien myynti koski vain Delliä ja HP:tä, jotka ovat sijoittautuneet Alankomaihin ja Saksaan. Ne väittävät, että paikka, jossa asiakkaat ostavat kyseisiä tuotteita, on ratkaiseva sen tarkistamiseksi, onko rikkominen pantu täytäntöön. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 194–199 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Kolmas kanneperuste on näin ollen hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen neljännessä kanneperusteessa valittajat riitauttavat komission toteamukset yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan rikkomisen olemassaolosta. Ensimmäisessä osassa ne väittävät, että sen osoittaminen, että yksittäiset kilpailua rajoittavat toimintatavat täydentävät toisiaan, on olennainen peruste tällaisen rikkomisen olemassaolon osoittamiseksi ja että komissio ei kyennyt riidanalaisessa päätöksessä osoittamaan oikeudellisesti riittävällä tavalla tällaista täydentävyyttä. Toisessa osassa valittajat riitauttavat komission toteamuksen, jonka mukaan Delliin ja HP:hen liittyvä toiminta johti yhtenä kokonaisuutena pidettävään kilpailusääntöjen rikkomiseen. Ensinnäkin ne väittävät, että Delliin ja HP:hen liittyvillä toimintatavoilla ei ollut yhtä kilpailunvastaista tarkoitusta, koska viimeksi mainitut olivat kaksi erillistä asiakasta. Toiseksi ne toteavat, ettei Delliin liittyvä toiminta täydentänyt HP:hen liittyvää toimintaa, koska näiden kahden toiminnan välillä ei ollut vuorovaikutusta. Kolmanneksi ne katsovat, että riidanalaisessa päätöksessä luetellut samankaltaisuudet, jotka koskevat tavaroita, toimintatapaa, sisältöä ja maantieteellistä soveltamisalaa, eivät riitä osoittamaan tällaista täydentävyyttä. Neljänneksi ne väittävät, että Delliin ja HP:hen liittyvät toimintatavat olivat olennaisesti erilaisia keston, osallistujien, asiakkaiden, mukana olleiden luonnollisten henkilöiden ja maantieteellisten alueiden osalta, toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä todettiin. Viidenneksi valittajat väittävät, että riidanalaisessa päätöksessä mainitut todisteet ovat riittämättömiä eivätkä ne ole merkityksellisiä täydentävyyden osoittamiseksi.
Unionin tuomioistuin yhtyy neljännen kanneperusteen ensimmäisen osan osalta valituksenalaisen tuomion 204–216 kohdassa, luettuna tämän tuomion 107–110 ja 116–120 kohdan valossa, esitettyihin perusteluihin. Kyseisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä. Unionin tuomioistuin yhtyy mainitun kanneperusteen toisen osan osalta valituksenalaisen tuomion 220–240 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Näin ollen saman kanneperusteen toinen osa on hylättävä viimeksi mainituissa kohdissa esitetyistä syistä. Tämän vuoksi neljäs kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen viidennessä kanneperusteessa, ettei komissio ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että ne tiesivät tai niiden olisi pitänyt tietää riidanalaisessa päätöksessä todetusta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan sekä kaikkien muiden osallistujien osallisuudesta. Valittajien mukaan komissio ei tämän vuoksi voi lukea niiden syyksi osallistumista kyseiseen rikkomiseen, koska riidanalainen päätös on kumottava kokonaisuudessaan niitä koskevilta osin. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 246–277, 280–345 ja 349–358 kohtaan sisältyviin perusteluihin. Viides kanneperuste on näin ollen hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen kuudennessa kanneperusteessa, ettei komissio ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla niiden tietoisuutta väitetyn kartellin kaikista osatekijöistä eikä sitä, että ne olivat tietoisia kyseisen kartellin muiden osanottajien toiminnasta 23.6.2004 lähtien. Ne huomauttavat tältä osin, että ne saattoivat olla tietoisia mainitun kartellin yhdestä yhtenäisestä päämäärästä vasta 20.6.2006 alkaen, josta lähtien HP:hen liittyvät yhteydenotot on luettu niiden syyksi, ja että riidanalainen päätös on tämän seurauksena kumottava kokonaisuudessaan. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 362–373 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Kuudes kanneperuste on näin ollen hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen seitsemännessä kanneperusteessa aluksi, ettei komissio ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että ne kahdenväliset yhteydenotot, joiden vuoksi niiden väitetään osallistuneen todettuun yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, olivat SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja lainvastaisia sopimuksia. Valittajat väittävät tämän jälkeen, ettei komissio ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kunkin kahdeksan väitetyn kahdenvälisen yhteydenoton osalta olisi olemassa jonkinlainen yhteisymmärrys kilpailun rajoittamisesta. Ne riitauttavat lisäksi sen, että komissio tukeutui sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä pyytäneiden yritysten lausuntoihin, ja kyseenalaistavat näiden lausuntojen todistusarvon sekä tosiseikkojen tapahtuma‑ajalta peräisin olevat todisteet, muun muassa puhelinkeskusteluja koskevat tiedostot. Ne katsovat lopuksi, että kyseisiin yhteydenottoihin sisältyy pelkkää tietojenvaihtoa ja että niille määrättyä sakkoa on tämän seurauksena alennettava. Valittajien mukaan tämä niiden toiminnan uudelleenluonnehdinta saattaisi johtaa myöhempään vahingonkorvauskanteeseen. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 377–463 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Näin ollen seitsemäs kanneperuste on hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen kahdeksannessa kanneperusteessa, että tutkinnan kesto oli liiallinen, kun otetaan huomioon asiakirja‑aineiston laajuus, mukana olleiden osapuolten lukumäärä, pelkkä kahden asiakkaan osallistuminen, komission väittämän yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen suhteellisen lyhyt kesto ja se, ettei ollut olemassa mitään sellaisia poikkeuksellisia olosuhteita, joiden vuoksi pitkä tutkinta olisi ollut perusteltu. Ne katsovat, että tämän liiallisen keston toteamisesta on seurattava määrätyn sakon määrän alentaminen ainakin 5 prosentilla. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 467–472 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Kahdeksas kanneperuste on näin ollen hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Valittajat väittävät unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen yhdeksännessä kanneperusteessa, että komissio määritti niille määrätyn sakon määrän virheellisesti. Kyseinen kanneperuste jakautuu kolmeen osaan, joiden mukaan ensimmäiseksi komissio ei ottanut huomioon sitä, että valittajat ovat yhden tuotteen yrityksiä, toiseksi se ei ottanut huomioon muita seikkoja, jotka rajoittavat TSST Korean oman käyttäytymisen vakavuutta, ja kolmanneksi se ei arvioinut oikein kyseessä olevan rikkomisen erityisiä olosuhteita yleistä vakavuuskerrointa määrittäessään. Unionin tuomioistuin yhtyy valituksenalaisen tuomion 477–485, 489–497 ja 501–507 kohdassa esitettyihin perusteluihin. Näin ollen tämä yhdeksäs kanneperuste on hylättävä kyseisissä kohdissa esitetyistä syistä.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohdassa tarkoitetun sakon määrästä unionin tuomioistuin katsoo, ettei mikään niistä seikoista, joihin valittajat ovat vedonneet nyt käsiteltävässä asiassa, tai mikään oikeusjärjestyksen perusteita koskeva peruste oikeuta sitä, että se käyttäisi SEUT 261 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan nojalla täyttä tuomiovaltaansa alentaakseen tätä määrää.
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artiklan e alakohta on kumottava siltä osin kuin siinä todetaan, että valittajat ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja ETA‑sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla useisiin erillisiin rikkomisiin, ja kanne on hylättävä muilta osin.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdassa todetaan, että jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin päättää, että asianosainen vastaa omien kulujensa lisäksi osasta toisen asianosaisen kuluja, jos tämä on perusteltua asiassa ilmenneiden seikkojen vuoksi.
Nyt käsiteltävässä asiassa valittajat ovat vaatineet, että komissio velvoitetaan korvaamaan kaikki ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa käytyihin menettelyihin liittyvät oikeudenkäyntikulut, ja komissio on hävinnyt nyt käsiteltävän valitusasian ja osittain ensimmäisessä oikeusasteessa käsitellyn asian. Osa valittajien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämistä kanneperusteista on hylätty. Unionin tuomioistuin katsoo kuitenkin, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, komissio on velvoitettava vastaamaan sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan kaikki valittajille tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet niille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista. Valittajat vastaavat puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (neljäs jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 12.7.2019 antama tuomio Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea vastaan komissio (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
) kumotaan.

2)
SEUT 101 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39639 – Optiset levyasemat) 21.10.2015 tehdyn komission päätöksen C(2015) 7135 final 1 artiklan e alakohta kumotaan siltä osin kuin siinä todetaan, että Toshiba Samsung Storage Technology Corp. ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. ovat rikkoneet SEUT 101 artiklaa ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla 23.6.2004–17.11.2008 useisiin erillisiin rikkomisiin.

3)
Kanne hylätään muilta osin.

4)
Euroopan komissio vastaa sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se velvoitetaan korvaamaan kaikki Toshiba Samsung Storage Technology Corp:lle ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp:lle tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet niille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

5)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp. ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. vastaavat puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.