CELEX: 62015CJ0648
Článok 273 ZFEÚ
Spor medzi členskými štátmi, ktorý bol Súdnemu dvoru predložený na základe dohody
Dane
Dvojstranná zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia
Zdanenie úrokov z prevoditeľných cenných papierov
Pojem ‚pohľadávky s účasťou na zisku‘

Svojou žalobou Rakúska republika žiada Súdny dvor, aby rozhodol o spore, ktorý má so Spolkovou republikou Nemecko, ktorý sa týka výkladu článku 11 ods. 2 Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen (zmluva medzi Rakúskou republikou a Spolkovou republikou Nemecko o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti dane z príjmu a majetkovej dane) z 24. augusta 2000 (BGBl. III, 182/2002, ďalej len „rakúsko‑nemecká zmluva“) v súvislosti so zdanením úrokov z prevoditeľných cenných papierov (
Genussscheine
) emitovaných spoločnosťou so sídlom na území Spolkovej republiky Nemecko, ktoré vlastní spoločnosť so sídlom na území Rakúskej republiky.
Právny rámec
Viedenský dohovor
Článok 31 ods. 1 Viedenského dohovoru o zmluvnom práve z 23. mája 1969 (
Zbierka zmlúv Spojených národov
, zv. 1155, s. 331, ďalej len „Viedenský dohovor“) znie takto:
„Zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy.“
Rakúsko‑nemecká zmluva
Článok 3 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy stanovuje:
„Na účely uplatnenia [rakúsko‑nemeckej zmluvy] v danom momente zo strany niektorého zmluvného štátu, pokiaľ si kontext nevyžaduje iný výklad, má každý pojem alebo výraz, ktorý v tejto zmluve nie je vymedzený, taký zmysel, ktorý mu v tomto momente pripisuje právo tohto štátu upravujúce dane, na ktoré sa vzťahuje táto zmluva, pričom zmysel pripisovaný tomuto pojmu alebo výrazu daňovým právom tohto štátu má prednosť pred významom, ktorý má podľa iných právnych oblastí práva tohto štátu.“
Podľa článku 11 ods. 1 tejto zmluvy sa príjmy v podobe úrokov zdaňujú v štáte pobytu alebo sídla ich príjemcu. Tento spôsob zdaňovania sa odlišuje od spôsobu zdaňovania príjmov z dividend upraveného v článku 10 tejto zmluvy, ktoré sa v zásade zdaňujú v štáte ich zdroja.
Článok 11 ods. 2 uvedenej zmluvy stanovuje:
„Príjmy pochádzajúce z práv alebo pohľadávok s účasťou na zisku, vrátane príjmov, ktoré dosiahol tichý spoločník svojou účasťou v spoločnosti ako tichý spoločník, alebo príjmov z úverov podmienených účasťou a participačných dlhopisov však možno zdaniť aj v zmluvnom štáte, z ktorého pochádzajú, v súlade s právom tohto štátu.“
Na účely zamedzenia dvojitému zdaneniu takýchto príjmov si obidva zmluvné štáty zvolili takzvanú metódu „zápočtu“ definovanú v článku 23 rakúsko‑nemeckej zmluvy, podľa ktorej štátu bydliska alebo sídla príjemcu úrokov prináleží započítať daň, ktorá sa má vybrať zo zdaniteľných príjmov tohto príjemcu, s daňou, ktorá už bola uhradená v štáte zdroja.
Článok 25 ods. 1 rakúsko‑nemeckej zmluvy stanovuje, že každá osoba, ktorá sa cíti dotknutá zdanením uskutočneným v rozpore s touto zmluvou, môže začať zmierovacie konanie medzi príslušnými orgánmi zmluvných štátov.
Podľa článku 25 ods. 5 uvedenej zmluvy:
„V prípade problémov alebo pochybností, pokiaľ ide o výklad alebo uplatnenie predmetnej zmluvy, ktoré sa nepodarí vyriešiť v rámci konania o zmieri medzi príslušnými orgánmi, uskutočneného v súlade s predchádzajúcimi odsekmi tohto článku, a to do troch rokov od začatia uvedeného konania, zmluvné štáty sú na žiadosť osoby uvedenej v odseku 1 povinné predložiť spor Súdnemu dvoru [Európskej únie] v rámci rozhodcovského konania na základe článku [273 ZFEÚ].“
Článok 30 rakúsko‑nemeckej zmluvy spresňuje, že jej protokol je neoddeliteľnou súčasťou tejto zmluvy.
Bod 16 uvedeného protokolu stanovuje, že ustanovenia rakúsko‑nemeckej zmluvy, ktoré sú formulované v súlade s príslušnými ustanoveniami vzorovej daňovej zmluvy o príjmoch a majetku, ktorú vypracovala Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD), majú vo všeobecnosti rovnaký význam ako význam, ktorý je uvedený v komentároch k článkom tejto vzorovej zmluvy. V tomto istom bode sa uvádza, že tieto komentáre sú výkladovým prostriedkom rakúsko‑nemeckej zmluvy v zmysle Viedenského dohovoru.
Skutkový stav, z ktorého vychádza spor
Bank Austria AG, spoločnosť so sídlom v Rakúskej republike, ktorá má v tomto členskom štáte neobmedzenú daňovú povinnosť, nadobudla v rokoch 1996 – 1998 cenné papiere od Westdeutsche Landesbank Girozentrale Düsseldorf und Münster, teraz Landesbank NRW, so sídlom v Spolkovej republike Nemecko.
Podľa tvrdení Rakúskej republiky, ktoré Spolková republika Nemecko nespochybňuje, možno emisné podmienky týchto cenných papierov zhrnúť takto:
–
cenné papiere zakladajú právo na každoročnú výplatu sumy zodpovedajúcej fixnému percentu z ich nominálnej hodnoty,
–
ak môže výplata sumy v príslušnom roku spôsobiť účtovnú stratu, vyplácaná suma sa primerane zníži,
–
cenné papiere však počas ich existencie zakladajú právo na úhradu nedoplatkov v priebehu nasledujúcich rokov, pokiaľ toto dorovnanie nespôsobí účtovnú stratu,
–
výplata úrokov a úhrada nedoplatkov majú prednosť pred dopĺňaním rezervného fondu a pred platbami ručiteľom,
–
suma kapitálu poskytnutého emitentovi za cenné papiere je splatená v nominálnej hodnote týchto cenných papierov,
–
ak sa však v súvahe vykáže strata, suma pohľadávky na splatenie sa primerane zníži. Aj v tomto prípade sa rozdiel oproti nominálnej hodnote cenného papiera dorovná v priebehu nasledujúcich rokov, pokiaľ to nebude mať za následok účtovnú stratu,
–
cenné papiere nezakladajú právo na účasť na likvidačnom zostatku spoločnosti, ktorá je emitentom a
–
emitent má právo vypovedať zmluvu, ak cenné papiere prestanú byť daňovo odpočítateľné.
Hoci je nesporné, že príjmy z predmetných cenných papierov sú úrokmi v zmysle článku 11 rakúsko‑nemeckej zmluvy, a nie dividendami v zmysle článku 10 tejto zmluvy, Rakúska republika a Spolková republika Nemecko sa nezhodnú na tom, či sa na tieto úroky vzťahuje článok 11 ods. 1 alebo článok 11 ods. 2 uvedenej zmluvy. Konkrétne Rakúska republika usudzuje, že predmetné cenné papiere nepredstavujú účasť na zisku v zmysle článku 11 ods. 2 tejto zmluvy, zatiaľ čo Spolková republika Nemecko tvrdí opak.
Tento názorový rozdiel v právnej kvalifikácii úrokov vyplatených Bank Austria viedol tieto dva štáty k tomu, aby si nárokovali výlučné právo na ich zdanenie, v dôsledku čoho došlo k dvojitému zdaneniu tejto spoločnosti v zdaňovacích obdobiach 2003 až 2009.
Podľa článku 25 ods. 1 rakúsko‑nemeckej zmluvy podala Bank Austria žiadosť o začatie konania o zmieri pred rakúskymi orgánmi. Toto konanie bolo Rakúskou republikou začaté, no koncom roka 2011 sa skončilo neúspešne.
Bank Austria teda požiadala Rakúsku republiku, aby bol spor na základe článku 25 ods. 5 rakúsko‑nemeckej zmluvy predložený Súdnemu dvoru.
Návrhy účastníkov konania
Rakúska republika navrhuje, aby Súdny dvor:
–
rozhodol, že predmetné cenné papiere sa nemajú považovať za pohľadávky s účasťou na zisku v zmysle článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy a že v dôsledku toho výlučné právo na zdanenie úrokov, ktoré z nich plynú, prináleží Rakúskej republike ako štátu pobytu skutočného príjemcu,
–
rozhodol, že Spolková republika Nemecko je preto povinná zdržať sa zdanenia týchto úrokov a vrátiť daň, ktorá už bola z tohto dôvodu uhradená, a
–
zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania.
Spolková republika Nemecko navrhuje, aby Súdny dvor:
–
rozhodol, že predmetné cenné papiere sa majú považovať za pohľadávky s účasťou na zisku v zmysle článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy a že v dôsledku toho výlučné právo na zdanenie úrokov, ktoré z nich plynú, prináleží Spolkovej republike Nemecko ako štátu zdroja týchto príjmov,
–
rozhodol, že Rakúska republika je preto povinná zabrániť dvojitému zdaneniu týchto úrokov a vrátiť daň, ktorá už bola z tohto dôvodu uhradená, a
–
zaviazal Rakúsku republiku na náhradu trov konania.
O návrhu na urovnanie sporu
O právomoci Súdneho dvora
Súdnemu dvoru bol predložený spor na základe článku 273 ZFEÚ, v zmysle ktorého môže „rozhodovať každý spor medzi členskými štátmi, ktorý súvisí s predmetom zmlúv, ak mu tento spor predložia na základe osobitnej dohody strán“.
Toto ustanovenie podmieňuje právomoc Súdneho dvora jednak existenciou sporu medzi členskými štátmi, o čom niet v predmetnej veci pochýb.
Rakúska republika a Spolková republika Nemecko si totiž obe súčasne uplatňujú výlučné právo na zdanenie príjmov týkajúcich sa zdaňovacích období, počas ktorých tieto dva štáty boli súčasťou Európskej únie. Tento dvojitý nárok viedol u daňovníka k dvojitému zdaneniu v rozpore s cieľmi rakúsko‑nemeckej zmluvy, ktorou zmluvné štáty práve chceli zamedziť dvojitému zdaneniu. Keďže konanie o zmieri upravené v tejto zmluve nebolo úspešné, treba konštatovať existenciu sporu medzi členskými štátmi v zmysle článku 273 ZFEÚ.
Právomoc Súdneho dvora je jednak podmienená súvislosťou sporu, ktorý je mu predložený, s predmetom Zmlúv.
Ako uviedol generálny advokát v bode 43 svojich návrhov, z porovnania rôznych jazykových verzií článku 273 ZFEÚ vyplýva, že pojem „súvisí s“ treba chápať ako vzťah a nie ako stotožnenie sa.
Tento výklad je podporený porovnaním s možnosťou členského štátu, upravenou v článku 259 ZFEÚ, podať voči inému členskému štátu žalobu o nesplnenie povinnosti, pokiaľ si posledný uvedený štát nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo samotných Zmlúv.
Podmienka súvislosti zakotvená v článku 273 ZFEÚ je teda splnená v prípade, že sa preukáže, že spor predložený Súdnemu dvoru rozpoznateľne objektívne súvisí s predmetom Zmlúv.
To je evidentne prípad prejednávanej veci vzhľadom na priaznivý účinok zmiernenia dvojitých zdanení na fungovanie vnútorného trhu, ktorého zavedenie je cieľom Únie podľa článku 3 ods. 3 ZEÚ a článku 26 ZFEÚ. Ako v podstate poznamenala Európska komisia vo svojom oznámení Európskemu parlamentu, Rade a Hospodárskemu a sociálnemu výboru z 11. novembra 2011 s názvom „Dvojité zdanenie na jednotnom trhu“ [KOM(2011) 712 v konečnom znení], cieľom a účelom zmluvy dvoch členských štátov o zamedzení dvojitého zdanenia je odstrániť alebo zmierniť niektoré dôsledky nekoordinovaného výkonu ich daňovej právomoci, ktorý by mohol obmedziť využívanie slobôd voľného pohybu stanovených Zmluvou o FEÚ, odradiť od ich využívania alebo ho urobiť menej príťažlivým.
Napokon Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o žalobe podľa článku 273 ZFEÚ, len ak je predložená Súdnemu dvoru na základe dohody strán.
Je pravda, že predmetný návrh nebol podaný podľa rozhodcovskej doložky, ktorá by bola špeciálne prijatá na účely vyriešenia predmetnej veci, ale na základe všeobecného ustanovenia rakúsko‑nemeckej zmluvy, t. j. článku 25 ods. 5 tejto zmluvy, ktoré bolo prijaté ešte pred vznikom tohto sporu a ktorým sa zmluvné štáty zaviazali predložiť Súdnemu dvoru všetky problémy, ktoré by mohli vzniknúť v súvislosti s výkladom alebo uplatnením uvedenej zmluvy a ktoré neboli vyriešené v rámci zmieru.
Vzhľadom na cieľ sledovaný článkom 273 ZFEÚ, ktorý spočíva v možnosti poskytnutej členským štátom riešiť ich spory, ktoré súvisia s predmetom Zmlúv, v rámci súdneho systému Únie, nič nebráni tomu, aby zmluvné strany udelili súhlas na predloženie sporu Súdnemu dvoru ešte pred vznikom prípadného sporu v prípadoch stanovených v takom ustanovení, akým je článok 25 ods. 5 rakúsko‑nemeckej zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, bod
).
V dôsledku toho má Súdny dvor právomoc rozhodovať o predmetnom spore.
O veci samej
Spor sa týka otázky, či sa má pojem „pohľadávky s účasťou na zisku“ použitý v článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy vykladať v tom zmysle, že zahŕňa také cenné papiere, o aké ide vo veci samej.
V tejto súvislosti treba uviesť, že uvedené cenné papiere možno považovať za osobitný druh dlhopisov. Z ich emisných podmienok totiž vyplýva, že cenné papiere sa budú úročiť fixnou sadzbou vychádzajúcou z ich nominálnej hodnoty. Ich osobitosť však spočíva v podstate v tom, že výplata úrokov sa zníži, ba dokonca preruší, pokiaľ z dôvodu tohto vyplatenia spoločnosť, ktorá je emitentom, ukončí účtovné obdobie stratou, a následne doplatí nedoplatky v čase, keď znova dosiahne zisk, ak takéto spätné doplatenie nepovedie k strate.
Na účely rozhodnutia sporu preto treba zistiť, či spôsob vyplácania týchto cenných papierov možno považovať za spôsob, ktorý má povahu „účasti na zisku“ v zmysle článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy, ktorý táto zmluva nedefinuje.
V tejto súvislosti sa Spolková republika Nemecko opiera o výklad zakotvený v jej vnútroštátnom práve, predovšetkým v rozsudku Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd, Nemecko) z 26. augusta 2010, podľa ktorého vyplácanie predmetných cenných papierov predstavuje účasť na zisku.
Je pravda, že článok 3 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy stanovuje výkladové pravidlo, podľa ktorého pojem alebo výraz, ktorý táto zmluva nedefinuje, musí mať zmysel, ktorý mu pripisuje daňové právo uplatňované v tomto štáte.
Toto výkladové pravidlo aplikované jedným štátom v danom momente však nemožno považovať za pravidlo, ktorého cieľom je vyriešiť názorové rozdiely dvoch zmluvných štátov týkajúce sa výkladu.
Opačný výklad by navyše zbavil zmyslu ustanovenia článku 25 ods. 5 uvedenej zmluvy a v nej stanovený zmier a klauzula priznania právomoci Súdnemu dvoru by stratili zmysel, ak by zmluvné štáty chceli, aby sa táto zmluva vykladala s odkazom na samotné vnútroštátne práva, aj keď majú diametrálne opačný význam, ako je to vo veci samej.
Preto treba vykladať pojem „pohľadávky s účasťou na zisku“ v zmysle rakúsko‑nemeckej zmluvy spôsobom zaužívaným v medzinárodnom práve.
V tejto súvislosti treba uviesť, že z ustanovení Viedenského dohovoru, ktorého zmluvnými stranami sú tak Rakúska republika, ako aj Spolková republika Nemecko, vyplýva, že zmluva sa má vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a s prihliadnutím na jej predmet a jej účel, ako aj s prihliadnutím na všetky relevantné predpisy medzinárodného práva uplatniteľné vo vzťahoch medzi stranami tejto zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2010, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
, bod
).
Na úvod, pokiaľ ide o obvyklý význam, ktorý sa dáva výrazu „účasť na zisku“, tak bežný jazyk, ako aj všeobecne uznávané účtovné štandardy odkazujú na význam, ktorý sa v zásade vzťahuje na určenie, že ide o podiel na pozitívnej bilancii ročnej činnosti podniku. To je vo všeobecnosti prípad akcionára, ale obzvlášť aj zamestnanca, ktorého pracovná zmluva upravuje prémiu predstavujúcu podiel na zisku, ktorý zamestnávateľ dosiahne.
Okrem toho výraz „účasť na zisku“ obvykle súvisí s premenlivosťou a nepredvídateľnosťou, ktoré sú typické pre ročný výsledok akejkoľvek rizikovej hospodárskej činnosti. Vo všeobecnosti účasť na zisku v účtovnom roku zároveň zahŕňa právo na vyplatenie presne neurčenej sumy na začiatku účtovného obdobia, ktorá sa môže v jednotlivých účtovných obdobiach meniť, ba dokonca sa môže rovnať nule.
Výraz „pohľadávky s účasťou na zisku“ sa teda vzťahuje na finančné produkty, ktorých vyplácanie sa aspoň čiastočne mení v závislosti od výšky ročných ziskov dlžníka.
Takýto výklad potvrdzuje analýza kontextu a analýza cieľa ustanovení, v ktorých sa vyskytuje pojem „pohľadávky s účasťou na zisku“, ktorý je ústredným problémom prejednávaného sporu.
Následne v súvislosti s kontextom treba uviesť, že tento pojem je uvedený v článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy pred vymenovaním slúžiacim na lepšie pochopenie, kde sa nachádzajú tri druhy finančných nástrojov, ktorých spoločnou charakteristikou je, ako uviedol generálny advokát v bodoch 94 až 97 svojich návrhov, že ich výplata sa mení v závislosti od ročného zisku emitenta.
To isté platí pre „účastnícke dlhopisy“, ktoré sa vo všeobecnosti definujú ako dlhopisy, ktoré okrem práva na ponúkaný fixný úrok poskytujú právo na podiel na zisku emitenta.
Rovnako „úvery podmienené účasťou“ sa v zásade vyznačujú základným úrokom, ktorý môže byť fixný alebo variabilný a ku ktorému sa pripája úrok viazaný na výšku zisku dlžníka.
Pokiaľ ide o „tichého spoločníka“, v akejkoľvek forme, na základe definície je jeho cieľom účasť na zisku spoločnosti, ktorej podiely vlastní, ako tvrdila Rakúska republika, pričom toto tvrdenie nebolo spochybnené.
Napokon v súvislosti s cieľom ustanovení, v ktorých sa nachádza výraz „pohľadávky s účasťou na zisku“, treba uviesť, že článok 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy predstavuje výnimku zo zásady rozdelenia daňových právomocí medzi štáty, ktoré sú stranami zmluvy, zakotvenú v článku 11 ods. 1 tejto zmluvy, podľa ktorej sa v zásade úroky zdaňujú len v štáte sídla alebo bydliska ich príjemcu. Toto ustanovenie upravujúce výnimku povoľuje, aby sa úroky z pohľadávok s účasťou na zisku zdanili „aj“ v štáte ich zdroja. Prináleží teda štátu sídla alebo bydliska príjemcu týchto úrokov zamedziť dvojitému zdaneniu tým, že započíta daň, ktorá už bola uhradená v štáte zdroja, s inými daňami, ktoré má zaplatiť majiteľ pohľadávky.
Vzhľadom na túto všeobecnú štruktúru a cieľ rakúsko‑nemeckej zmluvy, ktorý spočíva v zamedzení možného dvojitého právneho zdanenia v cezhraničných situáciách dvoch zmluvných štátov, sa musí kritérium umožňujúce odchýliť sa od dohodnutého rozdelenia daňových právomocí, a to existencia účasti na zisku, vykladať striktne takým spôsobom, aký je uvedený v bodoch 40 až 42 tohto rozsudku.
Extenzívny výklad výrazu „účasť na zisku“ uvedeného v článku 11 ods. 2 uvedenej zmluvy by totiž mohol obmedziť pôsobnosť článku 11 ods. 1 tejto zmluvy, ktorý striktným rozdelením právomoci zdaniť úroky má zamedziť akémukoľvek dvojitému zdaneniu, zatiaľ čo uplatnením uvedeného článku 11 ods. 2 sa zavádza dvojité zdanenie, ktorého nepriaznivé účinky na riadne fungovanie vnútorného trhu sú iba zmiernené pravidlom započítania stanoveným v článku 23 ods. 1 písm. b) a článku 23 ods. 2 písm. b) tejto zmluvy.
V prejednávanej veci je nesporné, že predmetné cenné papiere sú vyplácané každoročne na základe fixnej sadzby uplatnenej na ich nominálnu hodnotu, ktorá sama je fixná, pričom tieto údaje sú určené už pred upísaním.
Je pravda, že výplata týchto cenných papierov je osobitá tým, že sa zníži alebo sa preruší, ak sa účtovné obdobie spoločnosti, ktorá je emitentom, končí stratou z dôvodu tejto výplaty, a príjemcom sa v nasledujúcich účtovných obdobiach uhradia nedoplatky pod podmienkou, že úhrada nedoplatkov nespôsobí stratu, pričom tieto nedoplatky sa pripočítajú k výplate úrokov obvykle splatných za uvedené nasledujúce účtovné obdobia.
Táto osobitosť však znamená len to, že ročná úhrada úrokov závisí od dosiahnutia dostatočného účtovného zisku v rovnakom účtovnom období, a neznamená, že predmetné cenné papiere okrem ročných úrokov dávajú právo na podiel na tomto zisku.
Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa má pojem „pohľadávky s účasťou na zisku“ použitý v článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na také cenné papiere, o aké ide vo veci samej.
Pokiaľ ide o vzájomné návrhy Rakúskej republiky a Spolkovej republiky Nemecko upustiť od výkonu ich daňovej právomoci týkajúcej sa príjmov z predmetných cenných papierov, odpoveď Súdneho dvora na otázku týkajúcu sa výkladu článku 11 ods. 2 rakúsko‑nemeckej zmluvy postačuje na to, aby sa im vyhovelo.
Vzájomným návrhom Rakúskej republiky a Spolkovej republiky Nemecko nariadiť vrátenie neoprávnene zaplatených daní, v každom prípade netreba vyhovieť.
Súdny dvor totiž nemá k dispozícii informácie, ktoré by mu umožnili zaujať v tomto ohľade stanovisko, najmä v súvislosti s akýmkoľvek možným prekrývaním sa s prípadnými konaniami, ktoré prebiehajú pred súdmi jedného alebo druhého štátu.
Prináleží teda Rakúskej republike a Spolkovej republike Nemecko, aby v rámci lojálnej spolupráce na tieto účely vyvodili z tohto rozsudku dôsledky.
O trovách
Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Rakúska republika navrhla zaviazať Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania a Spolková republika Nemecko nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

1.
Pojem „pohľadávky s účasťou na zisku“ použitý v článku 11 ods. 2 Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen (zmluva medzi Rakúskou republikou a Spolkovou republikou Nemecko o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti dane z príjmu a majetkovej dane) z 24. augusta 2000 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na také cenné papiere, o aké ide vo veci samej.

2.
Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.