CELEX: 62017CJ0716
Trimitere preliminară
Libera circulație a lucrătorilor
Restricții
Deschiderea unei proceduri de eliberare de datorii
Condiție privind reședința
Admisibilitate
Articolul 45 TFUE
Efect direct

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 45 TFUE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unei proceduri inițiate de A pentru a obține o eliberare de datorii.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Articolul 84 alineatul (1) din Regulamentul (UE) 2015/848 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 mai 2015 privind procedurile de insolvență (
JO 2015, L 141, p. 19
, rectificare în
JO 2016, L 349, p. 9
) prevede:
„Dispozițiile prezentului regulament se aplică numai procedurilor de insolvență care sunt deschise începând cu 26 iunie 2017. Actele îndeplinite de un debitor înainte de data menționată continuă să fie reglementate de legea aplicabilă acestora la data la care au fost îndeplinite.”
Dreptul danez
Potrivit articolului 3 din konkursloven (Legea privind falimentul):
„1.   Cererile având ca obiect restructurarea datoriilor, falimentul sau eliberarea de datorii se introduc la instanța specializată în insolvență de la locul în care se desfășoară activitatea economică a debitorului.
2.   Dacă debitorul nu desfășoară o activitate economică [în Danemarca], cererea se introduce la instanța specializată în insolvență din circumscripția judiciară în care are domiciliul debitorul.
[…]”
Articolul 197 alineatul 2 punctul 1) din Legea privind falimentul prevede:
„2.   O ordonanță pentru eliberarea de datorii nu poate fi dată în cazul în care:
1)
situația economică a debitorului nu a fost clarificată,
[…]”
Potrivit articolului 229 alineatul 1 din Legea privind falimentul:
„Ordonanța de eliberare de datorii poate fi anulată de instanța specializată în insolvență, la cererea unui creditor:
1)
dacă se constată că debitorul a comis o fraudă în cursul procedurii de eliberare de datorii sau
2)
dacă debitorul dă dovadă de gravă neglijență în neîndeplinirea obligațiilor care îi revin în temeiul ordonanței de eliberare de datorii.”
Articolul 235 din retsplejeloven (Legea privind administrarea justiției) prevede:
„1.   Acțiunile se introduc la instanța de la domiciliul pârâtului, dacă legea nu prevede altfel.
2.   Instanța de la domiciliul pârâtului este instanța în a cărei circumscripție are reședința pârâtul. În cazul în care pârâtul are reședința în circumscripțiile mai multor instanțe, fiecare dintre acestea constituie forul de la domiciliul pârâtului.
3.   În cazul în care pârâtul nu are reședință, instanța de la domiciliul pârâtului este instanța în a cărei circumscripție locuiește acesta.
4.   În cazul în care pârâtul nu are reședință și niciun loc cunoscut în care locuiește, instanța de la domiciliul pârâtului este instanța în a cărei circumscripție acesta a avut ultima reședință sau ultimul loc în care a locuit.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
A este cetățean danez cu domiciliul în Suedia, care lucrează ca angajat în Danemarca, țară în care este supus integral, potrivit reglementării daneze, la plata impozitului.
La 8 februarie 2017, A a introdus o cerere de eliberare de datorii la Sø-og Handelsretten (Tribunalul Maritim și Comercial, Danemarca).
Cererea se referea la datorii contractate începând din anul 1999 de la creditori danezi, unul fiind o persoană juridică de drept public, iar ceilalți fiind particulari.
Prin Ordonanța din 6 aprilie 2017, Sø-og Handelsretten (Tribunalul Maritim și Comercial) a respins această cerere pentru motivul că instanțele daneze nu erau competente să judece o procedură de eliberare de datorii inițiată de A, care nu desfășoară, în sensul dreptului danez, o activitate economică în Danemarca, iar instanța de la domiciliul său nu se află în această țară. Prin urmare, instanța respectivă nu a examinat dacă erau îndeplinite condițiile materiale de care Legea privind falimentul subordonează o anulare a datoriilor.
Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est, Danemarca), care judecă în calitate de instanță de al doilea grad de jurisdicție în cauza principală, consideră că o instanță daneză ar putea fi competentă să soluționeze cererea lui A prin care se solicită o eliberare de datorii în cazul în care normele daneze de competență a instanțelor în materie de eliberare de datorii ar fi contrare dreptului Uniunii, în special articolului 45 TFUE.
În această privință, instanța de trimitere arată că, în conformitate cu reglementarea daneză aplicabilă, procedura de eliberare de datorii presupune o examinare amănunțită a situației economice și a nivelului de trai al solicitantului. Reglementarea menționată ar prevedea că această apreciere ar trebui orientată de reguli precise, elaborate ținând seama de circumstanțele socioeconomice care prevalează în Danemarca și care sunt destinate să asigure un nivel de trai modest acceptabil pe durata măsurii de eliberare. Or, aceste reguli ar putea fi inadecvate în cazul unui solicitant care locuiește într‑un alt stat membru, a cărui situație socială și financiară ar fi diferită și necunoscută instanțelor daneze competente, care nu ar avea nicio posibilitate de a verifica informațiile comunicate în această privință de însuși solicitantul.
În aceste condiții, Østre Landsret (Curtea de Apel a Regiunii de Est) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 45 TFUE, astfel cum a fost interpretat prin Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski (
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
), se opune unei norme de competență jurisdicțională precum cea daneză, al cărei scop este de a garanta că instanța care soluționează o cauză care implică eliberarea de datorii cunoaște și poate lua în considerare, în cadrul aprecierii pe care o realizează, situația socio‑economică specifică în care trăiesc debitorul și familia acestuia și în care trebuie să se presupună că vor continua să trăiască în viitor și că aprecierea poate fi realizată în conformitate cu criterii prestabilite, care determină ceea ce poate fi considerat un nivel de trai modest acceptabil în cadrul procedurii de eliberare de datorii?
[…]
2)
[În cazul în care răspunsul la prima întrebare este în sensul că restricția nu poate fi considerată justificată, a]rticolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că are efect direct și între particulari într‑o situație precum cea din speță, astfel încât creditorii privați trebuie să accepte reducerea sau pierderea totală a sumelor ce le sunt datorate de un debitor care s‑a mutat în străinătate?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de competență jurisdicțională prevăzute de reglementarea unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care subordonează acordarea unei măsuri de eliberare de datorii de condiția ca debitorul să aibă domiciliul sau reședința în acest stat membru (denumită în continuare „condiția privind reședința”).
În această privință, trebuie amintit că ansamblul dispozițiilor Tratatului FUE referitoare la libera circulație a persoanelor urmărește facilitarea exercitării activităților profesionale de orice natură de către resortisanții statelor membre pe teritoriul Uniunii și se opune măsurilor care i‑ar putea defavoriza atunci când doresc să exercite o activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru (Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, prevederile naționale care împiedică sau descurajează un lucrător resortisant al unui stat membru să își părăsească statul de origine pentru a‑și exercita dreptul la liberă circulație constituie, prin urmare, restricții privind această libertate, chiar dacă acestea se aplică indiferent de cetățenia lucrătorilor în cauză (Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, punctul
și jurisprudența citată).
O reglementare națională precum cea în discuție în cauza principală, care subordonează acordarea unei măsuri de anulare a datoriilor unei condiții privind domiciliul, este de natură să descurajeze un lucrător insolvabil să își exercite dreptul la libera circulație (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, punctul
).
Prin urmare, este necesar să se considere, astfel cum arată instanța de trimitere, A, guvernul danez și Comisia Europeană, că reglementarea în discuție în litigiul principal, în măsura în care aceasta subordonează introducerea unei cereri de eliberare de datorii unei condiții privind domiciliul, constituie o restricție privind libera circulație a lucrătorilor, interzisă, în principiu, de articolul 45 TFUE.
O astfel de reglementare nu poate fi admisă decât dacă urmărește un obiectiv legitim compatibil cu Tratatul FUE și se justifică prin motive imperative de interes general. Dar, în acest caz, în plus, ar trebui ca punerea în aplicare a acesteia să fie de natură să asigure realizarea obiectivului astfel urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2019, Jacob și Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punctul
).
În această privință, trebuie amintit că este legitimă dorința unui stat membru de a controla situația financiară și personală a debitorului înainte de a‑i acorda o măsură care vizează ștergerea tuturor sau a unei părți din datoriile acestuia (Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, punctul
).
Acest obiectiv legitim poate implica faptul că o instanță națională sesizată cu o astfel de cerere efectuează o apreciere precum cea prevăzută de reglementarea aplicabilă și descrisă la punctul 13 din prezenta hotărâre pe baza unor criterii prestabilite elaborate având în vedere împrejurările care prevalează în statul membru în care este introdusă cererea menționată.
Cu toate acestea, dacă mijlocul pentru a atinge acest obiectiv constă în stabilirea unei condiții privind domiciliul raportată exclusiv la data introducerii cererii de anulare a datoriilor, o astfel de condiție nu poate fi considerată ca fiind de natură să asigure realizarea acestui obiectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 noiembrie 2012, Radziejewski,
C‑461/11
,
EU:C:2012:704
, punctul
).
Astfel, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, o legislație națională nu este de natură să garanteze realizarea obiectivului urmărit decât în cazul în care răspunde cu adevărat preocupării de a atinge obiectivul respectiv într‑un mod coerent și sistematic (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 martie 2009, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
, punctul
, și Hotărârea din 15 octombrie 2015, Grupo Itevelesa și alții,
C‑168/14
,
EU:C:2015:685
, punctul
, precum și Ordonanța din 30 iunie 2016, Sokoll‑Seebacher și Naderhirn,
C‑634/15
,
EU:C:2016:510
, punctul
).
Or, într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal, în care aprecierea instanței naționale competente se bazează pe criterii care țin seama de situația socială și financiară a debitorului și a familiei sale nu numai la momentul introducerii cererii de eliberare de datorii, ci și într‑un stadiu ulterior, până în momentul în care această instanță adoptă o decizie, o abordare coerentă ar implica respingerea obligatorie a cererii de ajustare a datoriilor în caz de transfer al reședinței solicitantului din Regatul Danemarcei către un alt stat membru în cursul judecății, înainte ca instanța competentă să statueze definitiv cu privire la această cerere.
Totuși, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, se pare că transferul domiciliului debitorului din Regatul Danemarcei către un alt stat membru, în cursul procedurii de eliberare de datorii sau ulterior acesteia, nu are ca efect imediat privarea debitorului respectiv de dreptul de a beneficia de o măsură de eliberare de datorii.
Pe de altă parte, rezultă din cererea de decizie preliminară că această reglementare prevede revocarea ordonanței de eliberare de datorii numai în cazul în care debitorul a acționat în mod fraudulos sau a încălcat în mod grav obligațiile care îi fuseseră impuse în această ordonanță, iar nu atunci când acesta doar și‑a transferat reședința în străinătate.
În plus, trebuie să se arate că reglementarea în discuție în litigiul principal prevede că o persoană care exercită, în sensul dreptului danez, o activitate economică pe teritoriul danez poate să introducă o cerere de eliberare de datorii la instanța specializată în insolvență în circumscripția căreia își desfășoară această activitate fără a îndeplini însă condiția privind reședința.
În aceste împrejurări, trebuie să se constate că condiția privind domiciliul în Danemarca, prevăzută de reglementarea în discuție în litigiul principal, nu poate, ca atare, să fie considerată ca răspunzând în mod coerent și sistematic preocupării privind atingerea obiectivului menționat la punctul 22 din prezenta hotărâre.
Pe de altă parte, subordonarea eliberării de datorii de comunicarea de către debitor, domiciliat într‑un alt stat membru decât statul membru al introducerii cererii de eliberare de datorii, a unor informații credibile referitoare la situația socială și financiară proprie și la cea a familiei sale, precum și de circumstanțele sociale în statul membru în care își au domiciliul, ar reprezenta, dacă aceste informații ar fi solicitate de instanța națională, o măsură mai puțin restrictivă decât interdicția absolută de a introduce această cerere.
În plus, trebuie reținut că, astfel cum a confirmat guvernul danez în cadrul ședinței, reglementarea daneză prevede că instanța daneză poate refuza să dea o ordonanță de eliberare de datorii în cazul în care consideră că situația socioeconomică a debitorului nu mai poate fi stabilită cu suficientă precizie, aspect care ar putea apărea în cazul unui transfer al reședinței debitorului din Regatul Danemarcei într‑un alt stat membru.
Astfel, această reglementare permite respingerea unei asemenea cereri în cazul în care aprecierea descrisă la punctul 13 din prezenta hotărâre se dovedește imposibilă, din cauza transferului reședinței solicitantului în afara Regatului Danemarcei înainte de introducerea cererii sale sau pe parcursul procesului. Prin urmare, nu este necesar să se prevadă o imposibilitate absolută de a introduce o astfel de cerere pentru un solicitant care nu are reședința, la momentul introducerii sale, în Danemarca.
În consecință, stabilirea unei condiții privind reședința precum cea prevăzută în reglementarea în discuție în cauza principală depășește ceea ce este necesar pentru a atinge obiectivul menționat la punctul 22 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește argumentul guvernului danez, invocat în observațiile sale scrise, întemeiat pe faptul că punerea în aplicare efectivă a Regulamentului 2015/848 ar fi afectată în cazul în care articolul 45 TFUE ar trebui interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea în discuție în litigiul principal, acesta este inoperant în cadrul cauzei principale, din moment ce, potrivit articolului 84 alineatul (1) din acest regulament, dispozițiile sale sunt aplicabile numai procedurilor de insolvență deschise începând cu 26 iunie 2017, adică ulterior introducerii cererii de eliberare de datorii de către A.
Rezultă din tot ceea ce precedă că articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de competență jurisdicțională prevăzute de reglementarea unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care subordonează acordarea unei măsuri de eliberare de datorii de condiția ca debitorul să aibă domiciliul sau reședința în acest stat membru.
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că impune instanței naționale să lase neaplicată condiția privind reședința prevăzută de o normă națională de competență jurisdicțională precum cea în discuție în litigiul principal, independent de aspectul dacă procedura de eliberare de datorii, prevăzută de asemenea de această reglementare, conduce eventual la afectarea creanțelor deținute de particulari în temeiul reglementării menționate.
În această privință, trebuie amintit, cu titlu introductiv, că articolul 45 TFUE conferă particularilor drepturi pe care le pot valorifica în instanță și pe care instanțele naționale trebuie să le protejeze (Hotărârea din 11 ianuarie 2007, ITC,
C‑208/05
,
EU:C:2007:16
, punctul
).
În temeiul principiului supremației, în cazul în care nu poate să procedeze la o interpretare a reglementării naționale care să fie conformă cu cerințele dreptului Uniunii, orice instanță națională sesizată în cadrul competenței sale are, în calitate de organ al unui stat membru, obligația să lase neaplicată orice dispoziție națională contrară unei dispoziții de drept al Uniunii care are efect direct în litigiul cu care este sesizată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 iunie 2019, Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punctele
și
).
Această obligație nu este condiționată de împrejurarea că o reglementare națională precum cea în discuție în litigiul principal poate eventual să modifice situația juridică a particularilor odată ce instanța de trimitere lasă neaplicată o dispoziție națională care reglementează competența jurisdicțională și statuează cu privire la cererea de anulare a datoriilor introdusă de un debitor.
În consecință, articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că impune instanței naționale să lase neaplicată condiția privind reședința prevăzută de o normă națională de competență jurisdicțională precum cea în discuție în litigiul principal, independent de aspectul dacă procedura de eliberare de datorii, prevăzută de asemenea de această reglementare, conduce eventual la afectarea creanțelor deținute de particulari în temeiul reglementării menționate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

1)
Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme de competență jurisdicțională prevăzute de reglementarea unui stat membru precum cea în discuție în litigiul principal, care subordonează acordarea unei măsuri de eliberare de datorii de condiția ca debitorul să aibă domiciliul sau reședința în acest stat membru.

2)
Articolul 45 TFUE trebuie interpretat în sensul că impune instanței naționale să lase neaplicată condiția privind reședința prevăzută de o normă națională de competență jurisdicțională precum cea în discuție în litigiul principal, independent de aspectul dacă procedura de eliberare de datorii, prevăzută de asemenea de această reglementare, conduce eventual la afectarea creanțelor deținute de particulari în temeiul reglementării menționate.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: daneza.