CELEX: 62015CJ0119
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 93/13/EEB
Direktyva 2009/22/EB
Vartotojų apsauga
Į viešą registrą įtrauktų nesąžiningų sąlygų erga omnes poveikis
Piniginė sankcija, skirta sąlygą, laikomą lygiaverte įtrauktosioms į minėtą registrą, panaudojusiam pardavėjui ar tiekėjui
Pardavėjas ar tiekėjas, kuris nedalyvavo per procedūrą, per kurią tam tikra sąlyga buvo pripažinta nesąžininga
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis
„Valstybės narės teismo, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“ sąvoka

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais (
OL L 95
, 1993, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288) 6 straipsnio 1 dalies ir 7 straipsnio, siejamų su 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/22/EB dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus (
OL L 110, 2009, p. 30
, toliau – Direktyva 2009/22) 1 ir 2 straipsniais, ir SESV 267 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant
Biuro podróży „Partner“ sp. z o.o., sp.k. w Dąbrowie Górniczej
(toliau –
Biuro Partner
) ir
Prezes Urząd Ochrony Konkurencji i Konsumentów
(Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininkas, Lenkija) ginčą dėl to, kad bendrosiose sąlygose
Biuro Partner
naudojo sąlygas, kurios įtrauktos į nacionalinį neleistinų bendrųjų sąlygų registrą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 93/13 3 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„3. [Šios direktyvos] priede pateikiamas orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis, sąrašas.“
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„1. Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
Tos pačios direktyvos 7 straipsnyje numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.
2.   Pirmojoje straipsnio dalyje nurodytos priemonės apima nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, pagal nacionalinės teisės aktus turinčios teisėtą interesą apsaugoti vartotojus, gali pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus iškelti bylą teismuose arba kompetentingose administracinėse institucijose, kad būtų priimtas sprendimas dėl to, ar bendram naudojimui parengtos sutarčių sąlygos yra nesąžiningos, ir galėtų būti pritaikytos tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią tolesniam tokių sąlygų naudojimui.
3.   Tinkamai atsižvelgiant į nacionalinės teisės aktus, antrojoje straipsnio dalyje nurodytos teisinės apsaugos priemonės gali būti atskirai arba kartu nukreiptos prieš kelis pardavėjus ar tiekėjus iš tos pačios ekonomikos sektoriaus arba prieš jų asociacijas, kurios naudoja arba rekomenduoja naudoti tas pačias bendrąsias sutarčių sąlygas arba panašias sąlygas.“
Direktyvos 93/13 8 straipsnyje išdėstyta:
„Valstybės narės gali priimti arba išlaikyti pačias griežčiausias [griežtesnes] Sutartį atitinkančias nuostatas šia direktyva reglamentuojamoje srityje, siekiant [siekdamos] užtikrinti maksimalią [geresnę] vartotojo apsaugą.“
2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13 ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, (
OL L 304, 2011, p. 64
), iš dalies pakeitė Direktyvą 93/13 ir valstybės narės buvo įpareigotos informuoti Europos Komisiją apie specialių nacionalinių nuostatų tam tikrose srityse priėmimą.
Direktyvos 93/13 8a straipsnyje, kuris buvo šioje direktyvoje įtvirtintas Direktyva 2011/83 ir galioja nuo 2014 m. birželio 13 d., nurodyta:
„1.   Kai valstybė narė priima nuostatas pagal 8 straipsnį, apie tai ir apie bet kuriuos tolesnius pakeitimus pranešama Komisijai, visų pirma:
<…>
—
kai tose nuostatose pateikiami sutarties sąlygų, laikytinų nesąžiningomis, sąrašai.
2.   Komisija užtikrina, kad 1 dalyje nurodyta informacija būtų lengvai prieinama vartotojams ir prekiautojams,
inter alia
, tam skirtoje interneto svetainėje.
<…>“
Direktyvos 2009/22 taikymo sritis apibrėžiama šios direktyvos 1 straipsnyje taip:
„1.   Šia direktyva siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius su 2 straipsnyje nurodytais ieškiniais dėl uždraudimo, kuriais siekiama ginti I priede išvardytose direktyvose nurodytus kolektyvinius vartotojų interesus, siekiant užtikrinti sklandų vidaus rinkos veikimą.
2.   Šioje direktyvoje pažeidimas – tai bet koks veiksmas, prieštaraujantis I priede išvardytoms direktyvoms, perkeltoms į valstybių narių vidaus teisinę sistemą, kuris kenkia 1 dalyje nurodytiems kolektyviniams interesams.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Ieškiniai dėl uždraudimo“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės paskiria teismus arba administracines institucijas, kompetentingus priimti sprendimus bylose, kurias pradėjo kompetentingi subjektai, kaip apibrėžta 3 straipsnyje, ir kuriomis siekiama:
a)
kad kuo skubiau būtų priimtas sprendimas, kai tinkama – sumarinio proceso tvarka, kuriuo reikalaujama nutraukti bet kokį pažeidimą arba jį uždrausti;
b)
tam tikrais atvejais – tokių priemonių, kokios atrodo tinkamos, pavyzdžiui, viso sprendimo arba jo dalies paskelbimas, ir (arba) pataisančio pranešimo paskelbimas, siekiant panaikinti besitęsiantį pažeidimo poveikį;
<…>“
Direktyva 93/13 nurodyta Direktyvos 2009/22 I priedo „Direktyvų, kurioms taikomas 1 straipsnis, sąrašas“ 5 punkte.
Lenkijos teisė
Konkurencijos ir vartotojų apsaugos įstatymas
2007 m. vasario 16 d.
Ustawa o ochronie konkurencji i konsumentów
(Konkurencijos ir vartotojų apsaugos įstatymas,
Dz. U
., Nr. 50, 331 pozicija) redakcijos, taikomos pagrindinėje byloje (toliau – Konkurencijos ir vartotojų apsaugos įstatymas), 24 straipsnyje nurodyta:
„1.   Kolektyvinius vartotojų interesus pažeidžiantys veiksmai draudžiami.
2.   Kolektyvinius vartotojų interesus pažeidžiančiais veiksmais laikomas bet koks neteisėtas jų interesams galintis pakenkti pardavėjo ar tiekėjo elgesys, ypač:
1)
bendrųjų sutarties sąlygų, kurios buvo įtrauktos į neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarties sąlygų registrą, nurodytą 1964 m. lapkričio 17 d.
Ustawa – Kodeks postępowania cywilnego
(Įstatymas dėl civilinio proceso kodekso) (
Dz. U
., Nr. 43, 296 pozicija, iš dalies pakeistas) 479

straips
nyje, naudojimas;
<…>“
Konkurencijos ir vartotojų apsaugos įstatymo 106 straipsnyje numatyta:
„1.   Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininkas gali, priimdamas sprendimą, skirti pardavėjui ar tiekėjui baudą, kurios dydis negali viršyti 10 % apyvartos per paskutinius mokestinius metus, einančius prieš baudos skyrimo metus, jei šis pardavėjas ar tiekėjas, net ir elgdamasis neatsargiai:
<…>
4)
atliko veiksmus, pažeidžiančius kolektyvinius vartotojų interesus, kaip tai suprantama pagal 24 straipsnį.
<…>“
Civilinio proceso kodeksas
1964 m. lapkričio 17 d. Įstatymo dėl civilinio proceso kodekso redakcijos, taikomos pagrindinei bylai (toliau – Civilinio proceso kodeksas), 398
, 398
, 398
, 479
, 479
ir 479
straipsniuose nurodyta:
„398
straipsnis
„1.   Kasacinį skundą dėl antrosios instancijos teismo įsiteisėjusio sprendimo ar procedūrą baigiančios nutarties dėl ieškinio atmetimo arba dėl to, kad nereikia priimti sprendimo byloje,
Sąd Najwyższy
[(Aukščiausiasis Teismas, Lenkija)] gali pateikti viena iš šalių,
Prokurator Generalny
[(generalinis prokuroras)],
Rzecznik Praw Obywatelskich
[(piliečių teisių ombudsmenas)] arba
Rzecznik Praw Dziecka
[(vaikų teisių ombudsmenas)], nebent specialiojoje nuostatoje numatyta kitaip.
<…>
straipsnis
„1.   Viena iš šalių gali grįsti kasacinį skundą šiais pagrindais:
1)
materialinės teisės pažeidimu klaidingai ją išaiškinus ar netinkamai taikius;
2)
procedūrinių taisyklių pažeidimu, jeigu šis pažeidimas galėjo turėti esminės įtakos bylos baigčiai.
<…>
straipsnis
1.

Sąd Najwyższy
[(Aukščiausiasis Teismas)] pripažįsta kasacinį skundą priimtinu, kai:
1)
byloje iškyla esminis teisės klausimas;
2)
reikia išaiškinti teisės nuostatas, kurios kelia rimtų abejonių arba dėl kurių skiriasi teismų praktika;
3)
kyla procedūros negaliojimo
ab initio
klausimas arba
4)
kasacinis skundas akivaizdžiai pagrįstas.
2.

Sąd Najwyższy
[(Aukščiausiasis Teismas)] dėl kasacinio skundo priimtinumo sprendžia uždarame posėdyje. Jo sprendimas neprivalo būti raštu motyvuotas.
straipsnis
1.   Jei ieškinys tenkinamas, savo sprendimo rezoliucinėje dalyje teismas pateikia neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarties sąlygų turinį ir uždraudžia jas naudoti.
<…>“
straipsnis
Įsiteisėjęs teismo sprendimas tampa taikytinas tretiesiems asmenims nuo neleistina pripažintos bendrosios sutarties sąlygos įtraukimo į 479
straipsnio 2 dalyje nurodytą registrą.
<…>“
straipsnis
1.   Patvirtintą įsiteisėjusio sprendimo, kuriuo tenkinamas ieškinys, kopiją teismas perduoda Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininkui.
2.   Vadovaudamasis 1 dalyje nurodytais teismo sprendimais, Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininkas tvarko neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarties sąlygų registrą.
3.   2 dalyje nurodytas registras yra viešas.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Biuro Partner
– tai Lenkijos bendrovė, vykdanti veiklą turizmo paslaugų sektoriuje.
2011 m. lapkričio 22 d. sprendimu Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininkas konstatavo, kad
Biuro Partner
naudojo sąlygas, laikomas lygiavertėmis sąlygoms, kurios buvo pripažintos neleistinomis per su kitais pardavėjais ir tiekėjais susijusias procedūras ir įtrauktos į nacionalinį neleistinų bendrųjų sąlygų registrą. Šios tarnybos pirmininko teigimu, šios
Biuro Partner
naudotos sąlygos pakenkė kolektyviniams vartotojų interesams ir suteikė pagrindą skirti 27127 Lenkijos zlotų (PLN) (maždaug 6400 EUR) dydžio baudą.
HK Zakład Usługowo Handlowy „Partner“ sp. z o.o
., kurios teises ir pareigas perėmė
Biuro Partner
, ginčijo šios bendrovės naudojamų sąlygų lygiavertiškumą į šį registrą įtrauktoms sąlygoms.
2013 m. lapkričio 19 d. sprendimu
Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów
(Varšuvos apygardos teismas –Konkurencijos ir vartotojų apsaugos teismas, Lenkija) atmetė
Biuro Partner
ieškinį dėl minėto Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos pirmininko sprendimo ir jį patvirtino nusprendęs, kad lyginamos sąlygos yra lygiavertės.
Biuro Partner
apskundė šį sprendimą
Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšuvos apeliacinis teismas, Lenkija).
Šis teismas turi abejonių dėl direktyvų 93/13 ir 2009/22 aiškinimo. Šiuo klausimu minėtas teismas remiasi 2012 m. balandžio 26 d. Sprendimu Invitel (
C‑472/10
,
EU:C:2012:242
), kuriame Teisingumo Teismas iš esmės nusprendė, kad teismo sprendimo, kuriuo nesąžiningomis laikomos sąlygos pripažįstamos neleistinomis, pasekmės gali būti taikomos visiems vartotojams, kurie su tuo pačiu pardavėju ar tiekėju yra sudarę sutartį su tomis pačiomis sąlygomis, net jeigu jie nėra prieš jį pradėtos procedūros šalis. Šiam teismui kyla abejonių, be kita ko, dėl to, ar tai taip pat taikytina vartotojams, kurie sudarė sutartį su tomis pačiomis sąlygomis su kitu pardavėju ar tiekėju, kuris nedalyvavo per procedūrą, per kurią šios sąlygos buvo pripažintos nesąžiningomis.
Šiomis aplinkybėmis
Sąd Apelacyjny w Warszawie
(Varšuvos apeliacinis teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.
Ar, atsižvelgiant į Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalį ir 7 straipsnį kartu su Direktyvos 2009/22 1 ir 2 straipsniais, bendrųjų sutarčių sąlygų, kurių turinys yra lygiavertis sąlygų, įsiteisėjusiu teismo sprendimu pripažintų neleistinomis ir įtrauktų į neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarčių sąlygų registrą, turiniui, naudojimas gali būti pripažintas kito pardavėjo arba tiekėjo, kuris nedalyvavo per procedūrą, lėmusią bendrosios sutarčių sąlygos įtraukimą į neleistinomis pripažintų sąlygų registrą, atveju neteisėta veikla, t. y. tokia veikla, kuria pagal nacionalinę teisę pažeidžiami kolektyviniai vartotojų interesai ir kuri suteikia pagrindą dėl to skirti piniginę baudą pagal nacionalinę administracinę procedūrą?
2.
Ar, atsižvelgiant į [SESV] 267 straipsnio trečią pastraipą, antrosios instancijos teismas, kurio sprendimą, priimtą išnagrinėjus apeliacinį skundą, galima apskųsti kasacine tvarka, kaip numatyta Lenkijos civilinio proceso kodekse, yra teismas, kurio sprendimų negalima toliau apskųsti pagal nacionalinę teisę, ar vis dėlto toks teismas yra
Sąd Najwyższy
(Aukščiausiasis Teismas), kompetentingas nagrinėti kasacinį skundą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Savo pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis, siejami su Direktyvos 2009/22 1 ir 2 straipsniais, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiama pripažinti bendrųjų sutarčių sąlygų, kurių turinys yra lygiavertis sąlygų, įsiteisėjusiu teismo sprendimu pripažintų neleistinomis ir įtrauktų į nacionalinį tokių sąlygų registrą, turiniui, naudojimą neteisėtu elgesiu kito pardavėjo arba tiekėjo, kuris nedalyvavo per procedūrą, lėmusią bendrosios sutarčių sąlygos įtraukimą į šių sąlygų registrą, atžvilgiu, dėl kurio gali būti skirta piniginė bauda.
Pirmiausia pažymėtina, kad tiek prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, tiek Komisija savo rašytinėse pastabose išreiškė abejonių dėl tokios, kaip nagrinėjamoji pagrindinėje byloje, nacionalinės tvarkos atitikties Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijai (toliau – Chartija), konkrečiau – jos 47 straipsniui, nes pardavėjas ar tiekėjas pagal šią tvarką neturi galimybės pateikti argumentų dėl to, kad nagrinėjamos bendrosios sąlygos nėra nesąžiningos, todėl netenka teisės būti išklausytas.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Sąjungos teisės sistemoje užtikrinamos pagrindinės teisės taikomos esant visoms situacijoms, kurias reglamentuoja Sąjungos teisė, bet ne už šių situacijų ribų (2013 m. vasario 26 d. Sprendimo Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
punktas).
Šioje byloje iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama tvarka buvo nustatyta perkeliant direktyvas 93/13 ir 2009/22 į vidaus teisę. Taigi remiantis šia tvarka
Biuro Partner
skirta piniginė sankcija yra šių direktyvų įgyvendinimo priemonė. Todėl turi būti paisoma Europos Sąjungos sistemos garantuojamų pagrindinių teisių.
Kadangi direktyvose 93/13 ir 2009/22 nėra nuostatos, kurioje būtų aiškiai numatyta veiksmingos teisminės pardavėjų ar tiekėjų apsaugos tvarka, šiuo požiūriu jas reikia aiškinti atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį.
Vadinasi, aiškinant direktyvas 93/13 ir 2009/22 atsižvelgiant į Chartijos 47 straipsnį reikia turėti omenyje tai, kad kiekvienas asmuo, kurio teisės, garantuojamos Sąjungos teisės, gali būti pažeistos, turi teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Tai taikoma ne tik vartotojams, teigiantiems, kad patyrė žalos dėl nesąžiningos su pardavėju ar tiekėju sudarytos sutarties sąlygos, bet ir pardavėjui ar tiekėjui, kaip antai
Biuro Partner
, kuris tvirtina, kad ginčijama sutarties sąlyga negali būti laikoma neleistina, ir teigia, kad negali būti skirta bauda vien dėl to, kad lygiavertė sąlyga buvo įtraukta į nacionalinį neleistinomis laikomų bendrųjų sąlygų registrą, o jis nedalyvavo per procedūrą, lėmusią tokios sąlygos įrašymą į šį registrą.
Be to, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką Direktyvoje 93/13 nustatyta apsaugos sistema pagrįsta prielaida, kad vartotojo padėtis yra silpnesnė nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek dėl informacijos lygio (2015 m. spalio 29 d. Sprendimo BBVA,
C‑8/14
,
EU:C:2015:731
,
punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Atsižvelgiant į tokią silpnesnę padėtį, Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojams neprivalomos. Tai yra imperatyvi nuostata, kuria formalią pusiausvyrą, sutartyje nustatytą tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti sutarties šalių lygybę (2015 m. spalio 29 d. Sprendimo BBVA,
C‑8/14
,
EU:C:2015:731
,
punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Be to, atsižvelgiant į viešojo intereso apsaugoti silpnesnėje padėtyje esančius vartotojus pobūdį ir svarbą, pagal minėtos direktyvos 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos numatyti tinkamas ir veiksmingas priemones, užkertančias kelią nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais (2015 m. sausio 21 d. Sprendimo Unicaja Banco ir Caixabank,
C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 ir C‑487/13
,
EU:C:2015:21
,
punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šio tikslo – nutraukti neteisėtą veiklą – taip pat siekiama Direktyvos 2009/22 nuostatomis, kuriomis tinkamų procedūrinių priemonių, susijusių su ieškiniais dėl uždraudimo, srityje papildoma Direktyvoje 93/13 numatyta vartotojų apsauga.
Taigi būtent atsižvelgiant į šio sprendimo pirmesniuose punktuose nurodytas aplinkybes Teisingumo Teismas turi atsakyti į pirmąjį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo užduotą klausimą.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad iš Teisingumo Teismo turimos medžiagos, visų pirma iš Lenkijos vyriausybės pastabų, matyti, kad Lenkijos teisės suteikiamomis priemonėmis, be kita ko, tvarkomu nacionaliniu neleistinomis pripažintų bendrųjų sąlygų registru, siekiama kuo geriau įgyvendinti direktyvose 93/13 ir 2009/22 numatytus su vartotojų apsauga susijusius įsipareigojimus.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas šį nacionalinį registrą apibūdina kaip tokį, kuriuo siekiama trijų tikslų, kad būtų sustiprintas draudimo naudoti nesąžiningas sutarčių sąlygas veiksmingumas.
Visų pirma minėtas registras, kuris yra viešo pobūdžio, todėl prieinamas bet kuriam vartotojui ir tiekėjui ar pardavėjui, skirtas kompensuoti nesudėtingam neleistinomis laikomų sąlygų platinimui ir tam, kad jas naudoja kiti pardavėjai ar tiekėjai nei tie, dėl kurių tokios sąlygos buvo įtrauktos į atitinkamą registrą. Be to, šis registras prisideda prie vartotojų apsaugos sistemos pagal Lenkijos teisę skaidrumo, todėl ir prie iš to išplaukiančio teisinio saugumo. Galiausiai minėtas registras sustiprina gerą nacionalinės teismų sistemos veikimą, nes išvengiama pasikartojančių teisinių procedūrų, susijusių su analogiškomis bendrosiomis sąlygomis, kurias naudoja kiti pardavėjai ar tiekėjai.
Kalbant apie tokį registrą, pirma, negali būti ginčijama, kad jo sukūrimas atitinka Sąjungos teisę. Iš Direktyvos 93/13, visų pirma iš jos 8 straipsnio, nuostatų matyti, kad valstybės narės gali parengti nesąžiningomis laikomų sutarčių sąlygų sąrašus. Pagal šios direktyvos, iš dalies pakeistos Direktyva 2011/83, 8a straipsnį, kuris taikomas sutartims, sudarytoms po 2014 m. birželio 13 d., valstybės narės turi pranešti Komisijai apie tokių sąrašų parengimą. Iš šių nuostatų išplaukia, kad šie nacionalinių institucijų parengti sąrašai ar registrai iš principo atitinka vartotojų apsaugos interesą pagal Direktyvą 93/13.
Antra, iš Direktyvos 93/13 8 straipsnio matyti, kad ne tik registro, kaip antai sukurto Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnybos, sukūrimas, bet ir šio registro tvarkymas turi atitikti šioje direktyvoje ir apskritai Sąjungos teisėje nustatytus reikalavimus.
Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad minėtas registras turi būti tvarkomas skaidriai siekiant ne tik vartotojų, bet ir pardavėjų ar teikėjų interesų. Šis reikalavimas, be kita ko, reiškia, kad jis turi būti aiškios struktūros, nepaisant sąlygų, kurios į jį įtrauktos, skaičiaus.
Be to, atitinkamame registre esančios sąlygos turi atitikti aktualumo kriterijų, o tai reiškia, kad jis turi būti rūpestingai atnaujinamas, ir vadovaujantis teisinio saugumo principu sąlygos, kurios nebeturi būti į jį įtrauktos, turi būti nedelsiant išbrauktos.
Taip pat, taikant veiksmingos teisminės gynybos principą, pardavėjas ar tiekėjas, kuriam skiriama bauda dėl sąlygos, kuri laikoma lygiaverte atitinkamame registre esančiai sąlygai, naudojimo, be kita ko, turi turėti galimybę apskųsti šią sankciją. Tokį skundą turi būti galima pateikti tiek dėl neteisėtu laikomo elgesio vertinimo, tiek dėl baudos, kurią nustatė kompetentinga nacionalinė įstaiga, šiuo atveju Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnyba, dydžio.
Dėl šio vertinimo iš Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų matyti, kad pagal Lenkijos teisę pardavėjui ar tiekėjui paskirta bauda grindžiama išvada, kad jo naudota ginčijama sąlyga yra lygiavertė neleistina laikomai ir į šios tarnybos tvarkomą registrą įtrauktai bendrajai sąlygai. Šiuo klausimu Lenkijos sistemoje numatyta, kad pardavėjas ar tiekėjas gali ginčyti šį lygiavertiškumą specializuotame teisme, t. y.
Sąd Okręgowy w Warszawie – Sąd Ochrony Konkurencji i Konsumentów
(Varšuvos apygardos teismas – Konkurencijos ir vartotojų apsaugos teismas). Šis teismas turi specialią užduotį tikrinti bendrąsias sutarčių sąlygas, todėl ir išsaugoti teismų praktikos vienodumą vartotojų apsaugos srityje.
Remiantis Teisingumo Teismo turima informacija, kompetentingo teismo atliekamas vertinimas neapsiriboja vien formaliu nagrinėjamų sąlygų palyginimu su į atitinkamą registrą įtrauktomis sąlygomis. Priešingai, šis nagrinėjamas apima ginčijamų sąlygų turinio vertinimą, siekiant nustatyti, ar, turint omenyje visas kiekvieno atvejo aplinkybes, šios sąlygos yra materialiai identiškos, atsižvelgiant, be kita ko, į jų keliamas pasekmes, į šį registrą įtrauktoms sąlygoms.
Atsižvelgiant į pirmiau nurodytas išvadas, kurių tikslumą turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, negali būti teigiama, kad pagal nacionalinę tvarką, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, pažeidžiamos pardavėjų ar tiekėjų teisės į gynybą arba veiksmingos teisminės gynybos principas.
Kalbant apie baudos, kurią skyrė Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnyba, dydį, reikia priminti, kad pagal Direktyvos 93/13 7 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos užtikrinti, kad egzistuotų tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią tolesniam nesąžiningų sąlygų vartotojų su pardavėjais ar tiekėjais sudarytose sutartyse naudojimui.
Jei šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad baudos skyrimas dėl sąlygos, kuri laikoma nesąžininga, naudojimo, neabejotinai yra priemonė, kuria siekiama užkirsti kelią tolesniam jos naudojimui, vis dėlto ši priemonė turi atitikti proporcingumo principą. Taigi valstybės narės turi užtikrinti kiekvienam pardavėjui ar tiekėjui, kuris mano, kad jam skirta bauda neatitinka šio bendrojo Sąjungos teisės principo, galimybę pateikti skundą, siekiant ginčyti šios baudos dydį.
Pagrindinėje byloje prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar pagal nagrinėjamą Lenkijos nacionalinę sistemą pardavėjui ar tiekėjui, kuriam Konkurencijos ir vartotojų apsaugos tarnyba skyrė baudą, suteikta teisė pateikti skundą ir ginčyti šios baudos dydį remiantis proporcingumo principo nesilaikymu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti taip: Direktyvos 93/13 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis, aiškinami atsižvelgiant į Direktyvos 2009/22 1 ir 2 straipsnius ir į Chartijos 47 straipsnį, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama pripažinti bendrųjų sutarčių sąlygų, kurių turinys yra lygiavertis sąlygų, įsiteisėjusiu teismo sprendimu pripažintų neleistinomis ir įtrauktų į nacionalinį neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarčių sąlygų registrą, turiniui, naudojimą neteisėtu elgesiu kito pardavėjo arba tiekėjo, kuris nedalyvavo per procedūrą, lėmusioje bendrosios sutarčių sąlygos įtraukimą į minėtą šių sąlygų registrą, atžvilgiu, su sąlyga (o tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad šis pardavėjas ar tiekėjas turi teisę veiksmingai apskųsti tiek sprendimą, kuriuo buvo pripažintas lygintų sąlygų lygiavertiškumas, siekiant išsiaiškinti, ar atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes šios sąlygos yra materialiai identiškos, be kita ko, dėl jų sukeliamų neigiamų pasekmių vartotojams, tiek prireikus sprendimą, kuriuo nustatomas skiriamos baudos dydis.
Dėl antrojo klausimo
Antrasis klausimas pateiktas siekiant sužinoti, ar prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi būti pripažintas „teismu, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“, kaip tai suprantama pagal EB 267 straipsnio trečią pastraipą“.
Iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad šis klausimas pateiktas atsižvelgiant į tai, kad nacionaliniu lygiu nesutariama dėl kasacinio skundo kvalifikavimo kaip skundo, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnio trečią pastraipą.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad bet koks Sąjungos teisės pažeidimas laikytinas kasacinio skundo pagrindu, kaip tai suprantama pagal Civilinio proceso kodekso 398
straipsnio 1 dalį. Darydamas nuorodą į Teisingumo Teismo praktiką šis teismas daro išvadą, kad jis nėra SESV 267 straipsnio trečioje pastraipoje nurodytas teismas, nes jo sprendimai pagal nacionalinę teisę gali būti apskųsti teismine tvarka.
Šiuo klausimu primintina, kaip pažymėjo tiek Lenkijos vyriausybė, tiek Komisija, Teisingumo Teismas bylose, susijusiose su nacionalinėmis apskundimo sistemomis, kurios panašios į nagrinėjamą pagrindinėje byloje, turėjo galimybę išaiškinti „teismo, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“, sąvoką.
Šiuose sprendimuose Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinio apeliacinio teismo sprendimai, kuriuos šalys gali apskųsti Aukščiausiajame Teisme, nėra „teismo, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“, priimti sprendimai, kaip tai suprantama pagal SESV 267 straipsnį. Tai, kad dėl tokių skundų nagrinėjimo iš esmės nustatyta sąlyga, kad Aukščiausiasis Teismas turi iš pradžių pripažinti juos priimtinais, nereiškia, jog iš šalių atimama teisių gynimo priemonė (2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Cartesio,
C‑210/06
,
EU:C:2008:723
,
punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Teisingumo Teismas taip pat patikslino, kad tai ypač pasakytina apie tokią procesinę sistemą, pagal kurią tik nustatomi apribojimai, be kita ko, dėl pagrindų, kuriais galima remtis šiame teisme ir kurie turi būti grindžiami įstatymo pažeidimu, pobūdžio (2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo Cartesio,
C‑210/06
,
EU:C:2008:723
,
punktas).
Atsižvelgiant į šią teismo praktiką, susijusią su apskundimo pagal nacionalinę teisę sistemomis, panašiomis į nagrinėjamą pagrindinėje byloje, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad: SESV 267 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks teismas, koks yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kurio sprendimus, priimtus tokioje byloje, kaip pagrindinė, galima apskųsti kasacine tvarka, negali būti kvalifikuojamas kaip „teismas, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 6 straipsnio 1 dalis ir 7 straipsnis, aiškinami atsižvelgiant į 2009 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/22/EB dėl ieškinių dėl uždraudimo ginant vartotojų interesus 1 ir 2 straipsnius ir į Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnį, turi būti aiškinami taip, kad pagal juos nedraudžiama pripažinti bendrųjų sutarčių sąlygų, kurių turinys yra lygiavertis sąlygų, įsiteisėjusiu teismo sprendimu pripažintų neleistinomis ir įtrauktų į nacionalinį neleistinomis pripažintų bendrųjų sutarčių sąlygų registrą, turiniui, naudojimą neteisėtu elgesiu kito pardavėjo arba tiekėjo, kuris nedalyvavo per procedūrą, lėmusią bendrosios sutarčių sąlygos įtraukimą į minėtą šių sąlygų registrą, atžvilgiu, su sąlyga (o tai turės patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas), kad šis pardavėjas ar tiekėjas turi teisę veiksmingai apskųsti tiek sprendimą, kuriuo buvo pripažintas lygintų sąlygų lygiavertiškumas, siekiant išsiaiškinti, ar atsižvelgiant į visas konkretaus atvejo aplinkybes šios sąlygos yra materialiai identiškos, be kita ko, dėl jų sukeliamų neigiamų pasekmių vartotojams, tiek prireikus sprendimą, kuriuo nustatomas skiriamos baudos dydis.

2.
SESV 267 straipsnio trečia pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks teismas, koks yra prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kurio sprendimus, priimtus tokioje byloje, kaip pagrindinė, galima apskųsti kasacine tvarka, negali būti kvalifikuojamas kaip „teismas, kurio sprendimas pagal nacionalinę teisę negali būti toliau apskundžiamas teismine tvarka“.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: lenkų.