CELEX: 62021CJ0404
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Europos Centrinio Banko (ECB) darbuotojai
Nacionalinėje pensijų sistemoje įgytų teisių į pensiją perkėlimas į ECB pensijų sistemą
ESS 4 straipsnio 3 dalis
Lojalaus bendradarbiavimo principas
ECB įdarbinimo sąlygos
IIIa priedo 8 straipsnis
Nacionalinės teisės nuostatos arba atitinkamos valstybės narės ir ECB susitarimo nebuvimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl ESS 4 straipsnio 3 dalies, SESV 45 ir 48 straipsnių, Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) VIII priedo 11 straipsnio ir 1998 m. birželio 9 d. Europos Centrinio Banko (ECB) sprendimo dėl Europos Centrinio Banko personalo įdarbinimo sąlygų, iš dalies pakeisto 1999 m. kovo 31 d. (
OL L 125, 1999, p. 32
), IIIa priedo 8 straipsnio išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant WP ginčą su
Istituto nazionale della previdenza sociale
(Nacionalinis socialinės apsaugos institutas, Italija) (toliau – INPS) ir
Repubblica italiana
(Italijos Respublika) dėl aktuarinio ekvivalento, atitinkančio ieškovo pagrindinėje byloje teises į pensiją, įgytas INPS
Fondo pensioni Lavoratori Dipendenti
(pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų pensijų fondas), perkėlimo į Europos Centrinio Banko (ECB) pensijų sistemą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Protokolas dėl ECBS ir ECB
Protokolo (Nr. 4) dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos Centrinio Banko statuto (
OL C 202, 2016, p. 230
; toliau – Protokolas dėl ECBS ir ECB) 36 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Vykdomosios valdybos siūlymu [ECB] [v]aldančioji taryba nustato ECB personalo įdarbinimo sąlygas.“
Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų
Protokolo (Nr. 7) dėl Europos Sąjungos privilegijų ir imunitetų (
OL C 202, 2016, p. 266
; toliau – Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų) 14 straipsnyje nurodyta:
„Europos Parlamentas ir [Europos Sąjungos] Taryba, priimdami reglamentus pagal įprastą teisėkūros procedūrą ir pasikonsultavę su atitinkamomis institucijomis, nustato [Europos] Sąjungos pareigūnų ir kitų tarnautojų socialinio draudimo išmokų sistemą.“
Pagal Protokolo dėl privilegijų ir imunitetų 22 straipsnio pirmą pastraipą šis protokolas taip pat taikomas ECB, jo organų nariams ir personalui, nepažeidžiant Protokolo dėl ECBS ir ECB nuostatų.
Pareigūnų tarnybos nuostatai
Pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 1 straipsnį šie nuostatai taikomi Sąjungos pareigūnams.
Pareigūnų tarnybos nuostatų 1a straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„[Pareigūnų tarnybos] nuostatuose „Sąjungos pareigūnas“ – tai asmuo, paskirtas šiuose [Pareigūnų tarnybos] nuostatuose numatyta tvarka į įsteigtas vienos iš Sąjungos institucijų darbuotojų pareigas tos institucijos [p]askyrimų tarnybos išleistu dokumentu.“
Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo „Pensijų sistema“ 11 straipsnio 2 dalyje nustatyta:
„Pareigūnas, kuris tarnybą Sąjungoje pradeda:
–
nutraukęs tarnybą valstybės administracijoje, nacionalinėje arba tarptautinėje organizacijoje,
arba
–
užsiėmęs veikla pagal darbo sutartį arba savarankiškai,
po paskyrimo, tačiau prieš jam įgyjant teisę gauti ištarnauto laiko pensiją, kaip apibrėžta [Pareigūnų tarnybos] nuostatų 77 straipsnyje, turi teisę sumokėti Sąjungai pensijos, į kurią tokioje tarnyboje ar užsiimant tokia veikla buvo įgyta teisė, kapitalo vertę, perskaičiuotą faktinio pervedimo dienai.
Tokiu atveju kiekvienos institucijos paskyrimų tarnyba, kurioje dirba pareigūnas, atsižvelgdama į jo bazinį darbo užmokestį, amžių ir keitimo kursą prašymo atlikti pervedimą dieną, pagal bendrąsias įgyvendinimo nuostatas nustato, kiek pensijų draudimo stažo, įgyto tarnybos pagrindu, metų jam bus priskaičiuota pagal Sąjungos pensijų sistemą už ankstesnį jo darbo stažą, remiantis pervestu kapitalu, atėmus sumą, atitinkančią kapitalo vertės padidėjimą per laikotarpį nuo prašymo atlikti pervedimą pateikimo dienos iki faktinės pervedimo dienos.
Pareigūnai tokia tvarka gali pasinaudoti tik kartą kiekvienoje valstybėje narėje ir atitinkamame pensijų fonde.“
KTĮS
Kitų Sąjungos tarnautojų įdarbinimo sąlygų (toliau – KTĮS) 1 straipsnyje numatyta:
„Įdarbinimo sąlygos taikomos pagal sutartį įdarbintiems Sąjungos tarnautojams. Tokie tarnautojai yra:
–
laikinai priimti [laikinieji] tarnautojai,
–
sutartininkai,
–
<…>“
Pagal KTĮS 39 straipsnio 2 dalį ir 109 straipsnio 2 dalį Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis pagal analogiją atitinkamai taikoma laikiniesiems tarnautojams ir sutartininkams.
ECB įdarbinimo sąlygos
Remdamasi, be kita ko, Protokolo dėl ECBS ir ECB 36 straipsnio 1 dalimi, ECB valdančioji taryba 1998 m. birželio 9 d. sprendimu, iš dalies pakeistu 1999 m. kovo 31 d., priėmė Europos Centrinio Banko personalo įdarbinimo sąlygas (
OL L 125, 1999, p. 32
). Pagrindinėje byloje nagrinėjamam ginčui taikytinos redakcijos šių įdarbinimo sąlygų (toliau – ECB įdarbinimo sąlygos) 9 straipsnio c punkte nustatyta:
„Šių įdarbinimo sąlygų nereglamentuoja jokios specialios nacionalinės teisės normos. ECB taiko: i) pagrindinius teisės principus, kurie yra bendri valstybėms narėms, ii) bendruosius Sąjungos teisės principus ir ii) valstybėms narėms skirtas nuostatas, įtvirtintas su socialine politika susijusiuose Sąjungos reglamentuose ir direktyvose. Šias teisines priemones ECB įgyvendina visuomet, kai tai būtina. Tinkamai atsižvelgiama į Sąjungos rekomendacijas socialinės politikos srityje. Aiškinant šiose įdarbinimo sąlygose numatytas teises ir pareigas, atsižvelgiama į kitų Sąjungos institucijų personalui taikomuose reglamentuose, taisyklėse ir jurisprudencijoje įtvirtintus principus.“
ECB įdarbinimo sąlygų IIIa priedo 8 straipsnio a punkte nurodyta:
„ECB sudaro susitarimus ir susitaria dėl atitinkamų priemonių su kitomis jo nustatytomis pensijų sistemomis, organizacijomis ir vyriausybėmis, kai nusprendžia sutikti su darbuotojų, kurių išbandymo laikotarpis ECB pasibaigė, piniginių lėšų pervedimu į [ECB pensijų sistemą].“
Italijos teisė
1979 m. vasario 7 d.
legge n. 29 – Ricongiunzione dei periodi assicurativi dei lavoratori ai fini previdenziali
(Įstatymas Nr. 29 dėl darbuotojų draudimo laikotarpių, suteikiančių teisę į pensiją, pripažinimo) (GURI, Nr. 40, 1979 m. vasario 9 d., p. 1317) 1 straipsnyje nustatyta:
„Pagal darbo sutartį dirbantis viešojo arba privataus sektoriaus darbuotojas, kuris yra arba buvo apdraustas privalomomis pensijų kaupimo formomis, lygiavertėmis INPS administruojamai bendrai invalidumo, senatvės ir maitintojo netekimo privalomojo draudimo sistemai, arba dėl kurių jam buvo taikyta išimtis ar jis buvo atleistas nuo tokio draudimo, turi teisę, siekiant skirti ir nustatyti vienos pensijos dydį, bet kuriuo metu prašyti, kad visi privalomųjų, savanoriškų ir preziumuojamų įmokų į minėtas kaupimo sistemas laikotarpiai būtų sudėti ir įtraukti į bendrą privalomojo draudimo sistemą ir pagal ją būtų nustatytos atitinkamos teisės į pensiją. Šiuo tikslu minėtų sistemų valdytojas ar valdytojai perveda jų turimas įmokas bendros privalomojo draudimo sistemos valdytojui. <…>“
2015 m. liepos 29 d.
legge n. 115 – Disposizioni per l’adempimento degli obblighi derivanti dall’ appartenenza dell’Italia all’Unione europea – Legge europea 2014
(Įstatymas Nr. 115, kuriame išdėstytos nuostatos, kuriomis siekiama įvykdyti įsipareigojimus, kylančius iš Italijos narystės Europos Sąjungoje – 2014 m. europinis įstatymas) (GURI, Nr. 178, 2015 m. rugpjūčio 3 d., p. 1) 18 straipsnyje nurodyta:
„1.   Nuo 2016 m. sausio 1 d. Europos Sąjungos piliečiai <…>, kurie yra arba buvo apdrausti bendru privalomuoju pagal darbo sutartį dirbančių asmenų invalidumo, senatvės ir maitintojo netekimo draudimu <…>, turi galimybę sudėti draudimo laikotarpius, įgytus pagal šias draudimo sistemas, su tarptautinėse organizacijose įgytais draudimo laikotarpiais.
2.   1 dalyje nurodyto laikotarpių sudėjimo galima prašyti, jei tai būtina teisei į senatvės, invalidumo ar maitintojo netekimo pensiją įgyti, jeigu visa draudimo laikotarpių, įgytų pagal Italijos teisės aktus, trukmė yra ne mažesnė kaip penkiasdešimt dvi savaitės ir sudedami laikotarpiai nesutampa.
3.   Draudimo laikotarpiai gali būti sudėti suinteresuotojo asmens prašymu, pateiktu Italijos socialinės apsaugos institucijai, kurioje jis įgijo draudimo laikotarpius. Tuo atveju, kai buvęs tarptautinės organizacijos darbuotojas įgyja teisę gauti Italijos teisės aktuose numatytas išmokas, nesant būtinybės pridėti tarptautinėje organizacijoje įgytų draudimo laikotarpių, Italijos socialinės apsaugos institucija apskaičiuoja pensiją, remdamasi tik draudimo laikotarpiais, įgytais pagal Italijos pensijų sistemą. Tuo atveju, kai buvęs tarptautinės organizacijos darbuotojas teisę gauti Italijos teisės aktuose numatytas išmokas įgyja tik pridėjus draudimo laikotarpius, įgytus tarptautinėje organizacijoje, Italijos socialinės apsaugos institucija į draudimo laikotarpius, įgytus pagal tarptautinės organizacijos pensijų sistemą (išskyrus tuos, kurie buvo kompensuoti), atsižvelgia taip, lyg jie būtų įgyti pagal Italijos teisės aktus, ir apskaičiuoja išmokos dydį tik pagal draudimo laikotarpius, įgytus pagal Italijos teisės aktus.
4.   Pagal šį straipsnį paskirtos pensijų išmokos laikomos pensijomis visais aspektais, susijusiais su Italijos teisės aktų taikymo pasekmėmis.
5.   Darbo tarptautinėje organizacijoje laikotarpiai, jeigu jie nesuteikia teisės į pensijos išmoką iš šios tarptautinės organizacijos pensijų fondo, gali būti išperkami pagal Italijos pensijų sistemą, vadovaujantis užsienyje įgytų darbo laikotarpių išpirkimą reglamentuojančiais teisės aktais. Išpirkimo teise visų pirma naudojasi maitintojo – tarptautinės organizacijos darbuotojo – netekę asmenys Italijos socialinės apsaugos institucijos, kurios prašoma išpirkti laikotarpius, taisyklėse numatytomis sąlygomis.
<…>“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
WP nuo 2012 m. kovo 1 d. dirba ECB. Laikotarpiu nuo 1982 m. rugpjūčio 1 d. iki 2012 m. vasario 24 d. už jį, kaip Italijoje privačiame sektoriuje pagal darbo sutartį dirbantį darbuotoją, į INPS pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų pensijų fondą buvo mokamos privalomos įmokos.
2016 m. gruodžio 12 d. WP paprašė INPS perkelti į ECB pensijų sistemą aktuarinį ekvivalentą, atitinkantį šiame pensijų fonde jo įgytas teises į pensiją, arba, nepatenkinus šio prašymo, perskaičiuotą kapitalo vertę, kurią sudaro pensijos įmokos į šį pensijų fondą, abiem atvejais apskaičiuojant pagal šio fondo pensijoms taikytinas taisykles.
INPS atmetė WP prašymą, motyvuodamas tuo, kad negalima atlikti prašomo perkėlimo, nes nėra konkrečios pagal teisėkūros procedūrą priimtos priemonės ar ECB ir Italijos Respublikos sudaryto dvišalio susitarimo. 2017 m. lapkričio 28 d. WP pateikė administracinį skundą dėl atmesto prašymo; 2018 m. balandžio 11 d. sprendimu skundas buvo pripažintas nepriimtinu.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme –
Tribunale ordinario di Asti
(Asčio bendrosios kompetencijos teismas, Italija) – pareikštu ieškiniu WP iš esmės prašė pripažinti, kad INPS ir (arba) Italijos Respublika turėjo imtis visų būtinų priemonių, kad į ECB pensijų sistemą būtų galima perkelti aktuarinį ekvivalentą, apskaičiuotą taikant INPS pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų pensijų fondo pensijas reglamentuojančias taisykles ir atitinkantį jo teises į pensiją, kurios buvo įgytos minėto prašymo pateikimo dieną, taip pat įpareigoti INPS ir (arba) Italijos Respubliką imtis visų priemonių, kurios yra būtinos tokiam perkėlimui atlikti. Papildomai WP prašė pripažinti, kad INPS ir (arba) Italijos Respublika privalo į ECB pensijų sistemą pervesti aktuarinį ekvivalentą, atitinkantį INPS pagal darbo sutartį dirbančių darbuotojų pensijų fonde jo įgytas teises į pensiją, kaip patirtos žalos atlyginimą, todėl įpareigoti INPS ir (arba) Italijos Respubliką į ECB pensijų sistemą pervesti šį ekvivalentą atitinkančią sumą, kaip patirtos žalos atlyginimą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad reikia nustatyti, ar Sąjungos teisės nuostatos, visų pirma ESS 4 straipsnio 3 dalis, SESV 45 ir 48 straipsniai, Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnis ir ECB įdarbinimo sąlygų IIIa priedo 8 straipsnis, turi būti aiškinamos taip, kad ECB darbuotojas gali prašyti perkelti į šio banko pensijų sistemą teises į pensiją, įgytas valstybės narės socialinės apsaugos institucijoje, neatsižvelgiant į tai, ar buvo priimta nacionalinė įgyvendinimo nuostata arba sudarytas specialus ECB ir atitinkamos valstybės narės ar nacionalinės socialinės apsaugos institucijos susitarimas, kuriame apibrėžta tokio perkėlimo atlikimo tvarka.
Šiuo klausimu jis mano, kad
a contrario
iš 2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
–
punktai) galima daryti išvadą, kad pagal Sąjungos teisę ECB darbuotojas turi teisę į tai, kad jo, kaip valstybėje narėje pagal darbo sutartį dirbusio darbuotojo, įgytos teisės į pensiją būtų perkeliamos į ECB pensijų sistemą, nes – kitaip nei Europos patentų tarnyba (EPT), dėl kurios buvo priimtas tas sprendimas, – ECB yra Sąjungos institucija. Be to, pagal ECB įdarbinimo sąlygų IIIa priedo 8 straipsnį nereikalaujama, kad nacionalinė socialinio draudimo įstaiga duotų leidimą tokiam perkėlimui atlikti.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat mano, kad iš 2013 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Časta (
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
,
–
punktai) galima daryti išvadą, jog yra būtina, kad atitinkama valstybė narė priimtų specialią taisyklę, nustatančią kapitalo sumą, atitinkančią pagal nacionalinę pensijų sistemą įgytas teises į pensiją, kurios turi būti perkeliamos į Sąjungos pensijų sistemą, ir kad, nesant tokios taisyklės, negali būti taikomi skaičiavimo kriterijai, numatyti nacionalinės teisės aktuose arba atitinkamos nacionalinės institucijos ir kitų Sąjungos įstaigų sudarytuose susitarimuose.
Šiomis aplinkybėmis
Tribunale ordinario di Asti
(Asčio bendrosios kompetencijos teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar SESV 45 ir 48 straipsnius, ESS 4 straipsnį, [Pareigūnų tarnybos nuostatų] VIII priedo 11 straipsnį ir [ECB įdarbinimo sąlygų] IIIa priedo 8 straipsnį reikia aiškinti taip, kad pagal šias nuostatas draudžiamos nacionalinės teisės nuostatos arba nacionalinė administracinė praktika, kuriomis remiantis valstybės narės darbuotojui, kuris mokėjo įmokas nacionalinei socialinės apsaugos institucijai ir šiuo metu dirba Sąjungos institucijoje (nagrinėjamu atveju – ECB), neleidžiama perkelti savo valstybės pensijų sistemoje sukauptų pensijų įmokų į Sąjungos institucijos pensijų sistemą?
2.
Ar, atsižvelgiant į atsakymą į pirmąjį klausimą, galimybė pasinaudoti teise perkelti įmokas turi būti sudaroma net ir nesant nacionalinio pagal teisėkūros procedūrą priimto įgyvendinimo akto ar specialaus susitarimo tarp darbuotojo valstybės narės arba jo pensijų fondo ir Sąjungos institucijos?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar ESS 4 straipsnio 3 dalis, SESV 45 ir 48 straipsniai, Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis ir ECB įdarbinimo sąlygų IIIa priedo 8 straipsnio a punktas turi būti aiškinami taip, kad pagal juos draudžiamos valstybės narės teisės normos ar administracinė praktika, pagal kurias ECB darbuotojui neleidžiama į šios institucijos pensijų sistemą perkelti sumos, atitinkančios teises į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą.
Kalbant apie SESV 45 ir 48 straipsnius, pažymėtina, kad iš suformuotos Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad Sąjungos pilietis (neatsižvelgiant į jo gyvenamąją vietą ir pilietybę), pasinaudojęs laisvo darbuotojų judėjimo teise ir vykdęs profesinę veiklą kitoje valstybėje narėje nei ta, iš kurios jis kilęs, patenka į SESV 45 straipsnio taikymo sritį, taip pat ir tuo atveju, kai dirba Sąjungos institucijoje, kaip antai ECB (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad iš SESV 45 straipsnio, siejamo su SESV 48 straipsniu, negalima kildinti nei valstybės narės pareigos numatyti tarptautinės organizacijos darbuotojo galimybę perkelti kapitalą, atitinkantį jo pirma įgytas teises į pensiją, į šios tarptautinės organizacijos pensijų sistemą, nei pareigos šiuo tikslu sudaryti tarptautinį susitarimą (2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
punktas).
SESV 48 straipsnio pirmoje pastraipoje numatyta, kad Parlamentas ir Taryba socialinės apsaugos srityje imasi „priemonių, būtinų laisvam darbuotojų judėjimui užtikrinti; šiuo tikslu jie priima nuostatas, kaip migruojantiems <…> darbuotojams <…> užtikrinti“„pagal keleto valstybių įstatymus nustatomų visų prilyginamųjų laikotarpių sudėtį, kad jie įgytų ir išlaikytų teisę į socialines išmokas ir kad būtų galima apskaičiuoti tų išmokų dydį“.
Tokia laikotarpių sumavimo sistema buvo įtvirtinta 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeistame ir atnaujintame 1996 m. gruodžio 2 d. Tarybos reglamentu (EB) Nr. 118/97 (
OL L 28, 1997, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 1 t., p. 35), o vėliau – 2004 m. balandžio 29 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamente (EB) Nr. 883/2004 dėl socialinės apsaugos sistemų koordinavimo (
OL L 166, 2004, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 5 sk., 5 t., p. 72).
Iš to matyti, kad SESV, Reglamente Nr. 1408/71, iš dalies pakeistame ir atnaujintame Reglamentu Nr. 118/97, ir Reglamente Nr. 883/2004 nebuvo ir nėra numatyta taisyklių dėl kapitalo, atitinkančio jau įgytas teises į pensiją, perkėlimo, tačiau, kaip matyti iš SESV 48 straipsnio, įgyvendinto minėtais reglamentais, jie remiasi laikotarpių sumavimo principu (šiuo klausimu žr. 2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
,
punktą).
Todėl asmuo, kurio padėtis tokia, kaip ieškovo pagrindinėje byloje, negali remtis SESV 45 ir 48 straipsniais ir minėtais reglamentais tam, kad jam būtų leidžiama prašyti teises į pensiją, kurias jis yra įgijęs INPS, perkelti į ECB pensijų sistemą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nurodyta aplinkybė, kad ECB – skirtingai nei EPT, apie kurią buvo kalbama byloje, kurioje priimtas 2013 m. liepos 4 d. Sprendimas Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
) – yra Sąjungos institucija, negali pateisinti kitokio aiškinimo.
Nors Teisingumo Teismas 2013 m. liepos 4 d. Sprendimo Gardella (
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
)
punkte priminė, kad EPT nėra Sąjungos institucija ar organas, šiuo priminimu buvo siekiama tik paaiškinti motyvą, dėl kurio pagal Pareigūnų tarnybos nuostatus suteikta galimybė kapitalą, atitinkantį dėl ankstesnės veiklos įgytas teises į pensiją, perkelti į Sąjungos pensijų sistemą negali būti taikoma ir EPT pareigūnams bei EPT ir valstybės narės santykiams.
Kaip ir EPT darbuotojų atveju, Pareigūnų tarnybos nuostatai, visų pirma jų VIII priedo 11 straipsnis, ECB darbuotojams netaikomi.
ECB darbuotojai nebuvo paskirti Sąjungos pareigūnais pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 1a straipsnio 1 dalyje numatytas sąlygas, todėl, kaip matyti iš šios nuostatos ir Pareigūnų tarnybos nuostatų 1 straipsnio, Pareigūnų tarnybos nuostatai jiems netaikomi.
ECB darbuotojai taip pat nėra įdarbinami pagal sutartis, sudarytas su Sąjunga, todėl pagal KTĮS 1 straipsnį KTĮS jiems netaikomos. Juos įdarbina ECB, kuris, kaip numatyta SESV 282 straipsnio 3 dalies pirmame sakinyje, turi teisinį subjektiškumą, atskirą nuo Sąjungos teisinio subjektiškumo.
Vadovaujantis Protokolo dėl ECBS ir ECB 36 straipsniu, ECB darbuotojams taikomą tvarką nustato ECB valdančioji taryba; šiuo metu ji yra nustatyta ECB įdarbinimo sąlygose.
Šių sąlygų IIIa priedo 8 straipsnio a punkte numatyta, kad ECB sudaro susitarimus ir susitaria dėl atitinkamų priemonių, be kita ko, su kitomis pensijų sistemomis ir vyriausybėmis, kad ECB darbuotojų, kurių išbandymo laikotarpis ECB pasibaigė, piniginės lėšos būtų pervestos į ECB pensijų sistemą.
Vis dėlto pagal šią nuostatą valstybėms narėms negali būti nustatyta pareigos sudaryti tokius susitarimus ir sutikti, kad į ECB pensijų sistemą būtų perkeltos teisės į pensiją, kurias ECB darbuotojas įgijo pagal savo nacionalinę pensijų sistemą.
Skirtingai nuo Pareigūnų tarnybos nuostatų, kurie, kaip privalomasis reglamentas, kuris visas ir tiesiogiai taikomas visose valstybėse narėse, taip pat įpareigoja valstybes nares tiek, kiek jų prisidėjimas būtinas jiems įgyvendinti (šiuo klausimu žr. 1981 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija / Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
,
ir
punktus), ECB įdarbinimo sąlygos nebuvo priimtos pagal teisėkūros procedūrą priimtu aktu, todėl savaime negali sukurti pareigų valstybėms narėms.
ECB gali priimti pagal teisėkūros procedūrą priimtus aktus tik tiek, kiek tai reikalinga SESV 132 straipsnio 1 dalies pirmoje įtraukoje nurodytiems uždaviniams, kurie neturi jokio ryšio su jo darbuotojų pensijų sistema, vykdyti.
Tai, kad Protokolas dėl privilegijų ir imunitetų, kaip numatyta jo 22 straipsnio pirmoje pastraipoje, taikomas ir ECB, negali pateisinti kitokios išvados. Nors šio protokolo 14 straipsnyje numatyta, kad Parlamentas ir Taryba, priimdami reglamentus, nustato Sąjungos pareigūnų ir kitų tarnautojų socialinio draudimo išmokų sistemą, pagal šią nuostatą nebuvo priimta jokio reglamento siekiant numatyti ECB darbuotojų pagal valstybių narių pensijų sistemas įgytų teisių į pensiją perkėlimą į ECB pensijų sistemą.
Kitokios išvados negalima daryti remiantis ir ECB įdarbinimo sąlygų 9 straipsnio c punktu, kuriame numatyta, kad, aiškinant šiose sąlygose numatytas teises ir pareigas, atsižvelgiama į kitų Sąjungos institucijų personalui taikomuose reglamentuose, taisyklėse ir jurisprudencijoje įtvirtintus principus.
Kaip pažymėta šio sprendimo 37 punkte, minėtomis sąlygomis valstybėms narėms nesukuriama jokios pareigos, kuri galėtų būti taip aiškinama.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę, nesant ECB ir atitinkamos valstybės narės susitarimo, ši valstybė narė neprivalo numatyti ECB darbuotojo galimybės prašyti teises į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, perkelti į ECB pensijų sistemą. Taigi iš to matyti, kad, nesant tokio ECB ir atitinkamos valstybės narės susitarimo, pagal šiuo metu galiojančią Sąjungos teisę nenumatyta ECB darbuotojo subjektinės teisės prašyti teises į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, perkelti į ECB pensijų sistemą.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad, kaip generalinis advokatas priminė savo išvados 62 punkte, iš Teisingumo Teismui pateiktų pastabų matyti, jog ECB dar 2005 m. paprašė Italijos valdžios institucijų sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją, kurias ECB darbuotojai įgijo pagal Italijos pensijų sistemą, perkėlimo į ECB pensijų sistemą. Šiuo tikslu ECB pateikė INPS tokio susitarimo projektą. Tačiau nebuvo sudaryta jokio susitarimo, nes Italijos Respublika nesiėmė būtinų priemonių jam sudaryti.
Šiomis aplinkybėmis, siekiant pateikti nacionaliniam teismui naudingą atsakymą, reikia išnagrinėti valstybės narės, kuriai ECB siūlo sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją perkėlimo, galimus įsipareigojimus pagal Sąjungos teisę.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pirmajame prejudiciniame klausime nurodyto ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas Sąjungos ir jos valstybių narių lojalaus bendradarbiavimo principas, pagal kurį valstybės narės, be kita ko, turi padėti Sąjungai įgyvendinti jos užduotis ir nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sąjungos tikslų (šiuo klausimu žr. 2021 m. lapkričio 30 d. Sprendimo LR Ģenerālprokuratūra,
C‑3/20
,
EU:C:2021:969
,
punktą).
Dėl to, kad valstybės narės pensijų sistemoje įgytų teisių į pensiją negalima perkelti į Sąjungos institucijos pensijų sistemą, šiai institucijai galėtų būti sunkiau įdarbinti darbuotojus, turinčius tam tikrą darbo stažą šioje valstybėje narėje, nes, nesant tokio perkėlimo, jeigu suinteresuotasis asmuo pereitų dirbti į minėtą instituciją, jis galėtų netekti visų ar dalies teisių į pensiją, į kurias turėtų teisę, jei nebūtų sutikęs pradėti dirbti Sąjungos institucijoje (šiuo klausimu žr. 1981 m. spalio 20 d. Sprendimo Komisija /Belgija,
137/80
,
EU:C:1981:237
,
punktą ir 2021 m. vasario 4 d. Sprendimo Ministre de la Transition écologique et solidaire ir Ministre de l’Action et des Comptes publics,
C‑903/19
,
EU:C:2021:95
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Be to, kaip generalinis advokatas priminė savo išvados 63 punkte, beveik visos Ekonominės ir pinigų sąjungos valstybės narės kai kuriais atvejais jau seniai sudarė susitarimus su ECB, siekdamos leisti teises į pensiją, kurias ECB darbuotojai įgijo savo nacionalinėse sistemose, perkelti į ECB pensijų sistemą.
Tokiu atveju, kaip savo išvados 58 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, ECB darbuotojai, įgiję teises į pensiją pagal valstybės narės, kuri dar nėra sudariusi tokio susitarimo su ECB, sistemą, be jokio aiškaus pateisinimo yra mažiau palankioje padėtyje nei jų kolegos, kurie yra valstybės narės, sudariusios tokį susitarimą su ECB, piliečiai, todėl tai gali lemti skirtingą požiūrį į juos ir taip pakenkti tinkamam šios institucijos veikimui.
Nagrinėjamu atveju reikia pažymėti, kad – kiek tai susiję su teisių į pensiją, kurias ECB darbuotojai įgijo valstybės narės socialinės apsaugos institucijoje, perkėlimu į ECB pensijų sistemą – ECB parodė suinteresuotumą sudaryti susitarimus, kuriuose numatytas būtent toks perkėlimas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta šio sprendimo 47–50 punktuose, darytina išvada, kad ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintas lojalaus bendradarbiavimo principas reiškia, jog valstybė narė privalo kartu su ECB stengtis sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją, kurias jo darbuotojai įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, perkėlimo į ECB pensijų sistemą.
Kaip savo išvados 60 punkte pažymėjo generalinis advokatas, lojalaus bendradarbiavimo principas negali būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybė narė įpareigojama besąlygiškai priimti ECB pateiktą susitarimo projektą. Vis dėlto valstybė narė turi aktyviai ir sąžiningai dalyvauti derybose su ECB, kuriomis siekiama pradėjus derybas sudaryti su juo susitarimą, kad būtų pašalintos galimos esamos kliūtys, įskaitant tinkamo metodo sumai, lygiavertei perkeltinoms teisėms, apskaičiuoti nustatymą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: SESV 45 ir 48 straipsniai, Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis ir ECB įdarbinimo sąlygų IIIa priedo 8 straipsnio a punktas turi būti aiškinami taip, kad pagal juos – nesant ECB ir atitinkamos valstybės narės susitarimo – nedraudžiamos šios valstybės narės teisės normos ar administracinė praktika, pagal kurias ECB darbuotojui neleidžiama į šios institucijos pensijų sistemą perkelti sumos, atitinkančios teises į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą. Vis dėlto ESS 4 straipsnio 3 dalyje pagal šioje nuostatoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą reikalaujama, kad valstybė narė, kuriai ECB pagal IIIa priedo 8 straipsnio a punktą siūlo sudaryti susitarimą dėl jo darbuotojų pagal šios valstybės narės pensijų sistemą įgytų teisių į pensiją perkėlimo į ECB pensijų sistemą, aktyviai ir sąžiningai dalyvautų derybose, kuriomis siekiama pradėjus derybas sudaryti su juo tokį susitarimą.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybės narės teismui, į kurį kreipėsi ECB darbuotojas, leidžiama įpareigoti pagal šios valstybės narės pensijų sistemą suinteresuotojo asmens įgytas teises į pensiją perkelti į ECB pensijų sistemą, net jeigu nėra nacionalinės teisės nuostatos arba atitinkamos valstybės narės ir ECB sudaryto susitarimo, kuriame būtų numatytas toks perkėlimas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalyje numatyta galimybė prašyti perkelti teises į pensiją yra subjektinė teisė, kurią suteikia Pareigūnų tarnybos nuostatai ir kuria galima remtis tiek prieš valstybes nares, tiek prieš Sąjungos institucijas (1990 m. birželio 14 d. Sprendimo Weiser,
C‑37/89
,
EU:C:1990:254
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto iš šio sprendimo 32 ir 43 punktų matyti, kad Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis netaikoma ECB darbuotojams, be to, tam, kad teisės į pensiją, kurias ECB darbuotojas įgijo pagal valstybės narės pensijų sistemą, galėtų būti perkeltos į ECB pensijų sistemą, reikia, kad ECB ir ši valstybė narė būtų sudarę susitarimą.
Darytina išvada, kad tuo atveju, jeigu tokio ECB ir atitinkamos valstybės narės susitarimo nėra sudaryta, šios valstybės narės teismas, į kurį kreipėsi ECB darbuotojas, įgijęs teises į pensiją pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, negali įpareigoti perkelti šių teisių į ECB pensijų sistemą.
Vis dėlto iš atsakymo į pirmąjį klausimą matyti, kad egzistuoja iš ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo išplaukianti valstybės narės, kurios ECB prašo sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją perkėlimo, pareiga aktyviai ir sąžiningai dalyvauti derybose su ECB, kad būtų pasiektas susitarimas.
Jeigu atitinkamos valstybės narės kompetentingas teismas mano, kad šios valstybės narės kompetentingos institucijos dėl savo nesuinteresuotumo pradėti derybas su ECB siekiant sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją, kurias jo darbuotojai įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, perkėlimo į ECB pensijų sistemą nesilaikė šios pareigos, jis, laikydamasis lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų, išplaukiančių iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos (žr., be kita ko, 2019 m. birželio 26 d. Sprendimo Craeynest ir kt.,
C‑723/17
,
EU:C:2019:533
,
punktą), turi imtis bet kokių veiksmingų priemonių, numatytų taikytinose nacionalinėse procedūrinėse teisės normose, kad šios institucijos aktyviai ir sąžiningai dalyvautų derybose su ECB dėl tokio susitarimo sudarymo.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti: Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybės narės teismui, į kurį kreipėsi ECB darbuotojas, neleidžiama įpareigoti pagal šios valstybės narės pensijų sistemą įgytas suinteresuotojo asmens teises į pensiją perkelti į ECB pensijų sistemą, jeigu nėra nacionalinės teisės nuostatos arba atitinkamos valstybės narės ir ECB sudaryto susitarimo, kuriame būtų numatytas toks perkėlimas. Tačiau jeigu dėl to, kad ši valstybė narė pažeidė iš ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo kylančią pareigą aktyviai ir sąžiningai dalyvauti derybose su ECB siekiant sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją perkėlimo, šis ECB darbuotojas negali pasiekti, kad teisės į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, būtų perkeltos į ECB pensijų sistemą, pagal šią nuostatą reikalaujama, kad toks teismas imtųsi bet kokių priemonių, numatytų nacionalinėse procedūrinėse teisės normose, kad būtų užtikrinta, kad kompetentinga nacionalinė institucija laikytųsi šios pareigos.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (penktoji kolegija) nusprendžia:

1.
SESV 45 ir 48 straipsniai, Europos Sąjungos pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 11 straipsnio 2 dalis ir 1998 m. birželio 9 d. Europos Centrinio Banko sprendimo dėl Europos Centrinio Banko personalo įdarbinimo sąlygų, iš dalies pakeisto 1999 m. kovo 31 d., IIIa priedo 8 straipsnio a punktas
turi būti aiškinami taip, kad:
pagal juos – nesant Europos Centrinio Banko (ECB) ir atitinkamos valstybės narės susitarimo – nedraudžiamos šios valstybės narės teisės normos ar administracinė praktika, pagal kurias ECB darbuotojui neleidžiama į šios institucijos pensijų sistemą perkelti sumos, atitinkančios teises į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą. Vis dėlto ESS 4 straipsnio 3 dalyje pagal šioje nuostatoje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą reikalaujama, kad valstybė narė, kuriai ECB pagal IIIa priedo 8 straipsnio a punktą siūlo sudaryti susitarimą dėl jo darbuotojų pagal šios valstybės narės pensijų sistemą įgytų teisių į pensiją perkėlimo į ECB pensijų sistemą, aktyviai ir sąžiningai dalyvautų derybose, kuriomis siekiama pradėjus derybas sudaryti su juo tokį susitarimą.

2.
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją valstybės narės teismui, į kurį kreipėsi Europos Centrinio Banko (ECB) darbuotojas, neleidžiama įpareigoti pagal šios valstybės narės pensijų sistemą suinteresuotojo asmens įgytas teises į pensiją perkelti į ECB pensijų sistemą, jeigu nėra nacionalinės teisės nuostatos arba atitinkamos valstybės narės ir ECB sudaryto susitarimo, kuriame būtų numatytas toks perkėlimas. Tačiau jeigu dėl to, kad ši valstybė narė pažeidė iš ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtinto lojalaus bendradarbiavimo principo kylančią pareigą aktyviai ir sąžiningai dalyvauti derybose su ECB siekiant sudaryti susitarimą dėl teisių į pensiją perkėlimo, šis ECB darbuotojas negali pasiekti, kad teisės į pensiją, kurias jis įgijo pagal šios valstybės narės pensijų sistemą, būtų perkeltos į ECB pensijų sistemą, pagal šią nuostatą reikalaujama, kad toks teismas imtųsi bet kokių priemonių, numatytų nacionalinėse procedūrinėse teisės normose, kad būtų užtikrinta, kad kompetentinga nacionalinė institucija laikytųsi šios pareigos.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: italų.