CELEX: 62020CJ0271
Zahtjev za prethodnu odluku
Sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova
Sustav besplatne dodjele jedinica
Odluka 2011/278/EU
Članak 3. točka (d)
Potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo
Pojmovi ‚izgaranje’ i ‚gorivo’
Proizvodnja primarnog bakra taljenjem u lebdećem stanju
Zahtjev za dodjelu
Zatražene emisijske jedinice koje još nisu bile dodijeljene na dan isteka razdoblja trgovanja
Mogućnost dodjele tih jedinica tijekom sljedećeg razdoblja trgovanja na temelju izvršenja sudske odluke donesene nakon tog datuma

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se, s jedne strane, na tumačenje članka 3. točke (d) Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2011., L 130, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 29., str. 257.) i, s druge strane, privremenog područja primjene te odluke na temelju trećeg razdoblja trgovanja (od 2013. do 2020.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Aurubis AG i Bundesrepublik Deutschland (Savezna Republika Njemačka), koju zastupa Umweltbundesamt, Deutsche Emissionshandelsstelle (Savezni ured za zaštitu okoliša, tijelo za trgovanje emisijskim jedinicama, Njemačka; u daljnjem tekstu: DEHSt), u pogledu besplatnih emisijskih jedinica stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: emisijske jedinice) koje društvu Aurubis valja dodijeliti za njegovu djelatnost proizvodnje primarnog bakra.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2003/87
Direktiva 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (
SL 2003., L 275, str. 32
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.), u verziji koja je bila primjenjiva na dan donošenja Odluke 2011/278 i koja je relevantna za razmatranje prvog pitanja, sadržava izmjene uvedene Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o izmjeni Direktive [2003/87] u svrhu poboljšanja i proširenja sustava Zajednice za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (
SL 2009., L 140, str. 63
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 30., str. 3.; u daljnjem tekstu: Direktiva 2003/87).
Direktiva 2003/87 potom je ponovno izmijenjena, među ostalim, Odlukom (EU) 2015/1814 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. listopada 2015. o uspostavi i funkcioniranju rezerve za stabilnost tržišta za sustav trgovanja emisijama stakleničkih plinova Unije i o izmjeni Direktive 2003/87 (
SL 2015., L 264, str. 1
.) i Direktivom (EU) 2018/410 Europskog parlamenta i Vijeća od 14. ožujka 2018. o izmjeni Direktive 2003/87 radi poboljšanja troškovno učinkovitih smanjenja emisija i ulaganja za niske emisije ugljika te Odluke 2015/1814 (
SL 2018., L 76, str. 3
.). Članak 10. stavak 1., članak 10.a stavci 5. i 7. i članak 13. Direktive 2003/87, u verziji proizašloj iz Direktive 2018/410, relevantni su za ispitivanje drugog pitanja. Tekst drugih odredbi Direktive 2003/87, kako je naveden u nastavku, bio je na snazi već prilikom donošenja Odluke 2011/278 te je u ovom trenutku još uvijek na snazi.
Članak 1. Direktive 2003/87, naslovljen „Predmet”, u stavku 1. određuje:
„Ova Direktiva utvrđuje sustav trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova […] s ciljem promicanja smanjenja emisija stakleničkih plinova na način koji je učinkovit u troškovnom i gospodarskom smislu.”
Članak 2. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 1. navodi:
„Ova se Direktiva primjenjuje na emisije koje proizlaze iz djelatnosti navedenih u Prilogu I. i na stakleničke plinove navedene u Prilogu II.”
U skladu s člankom 3. navedene direktive, naslovljenim „Definicije”:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
(t)
‚izgaranje’ znači svaka oksidacija goriva, bez obzira na način na koji se proizvedena toplinska, električna ili mehanička energija koristi i sve druge izravno povezane djelatnosti, uključujući pročišćavanje otpadnih plinova;
[…]”
Članak 10. navedene direktive, naslovljen „Dražbovna prodaja emisijskih jedinica”, u stavku 1., njegovoj verziji proizašloj iz Direktive 2018/410 propisuje:
„Države članice od 2019. nadalje na dražbi prodaju sve emisijske jedinice koje nisu besplatno raspodijeljene u skladu s člancima 10.a i 10.c ove Direktive i koje nisu stavljene u rezervu za stabilnost tržišta uspostavljenu Odlukom [2015/1814] niti su poništene […]
[…]”
Članak 10.a iste direktive, naslovljen „Prijelazna pravila na razini [Unije] o usklađenoj dodjeli besplatnih emisijskih jedinica”, u stavku 1. predviđa:
„[…]
U okviru [usklađenih] mjera [koje je donijela Europska komisija u vezi s besplatnom dodjelom emisijskih jedinica] iz prvog podstavka utvrđuju se, koliko to bude moguće,
ex‑ante
referentne vrijednosti na razini Unije kako bi se osiguralo da se dodjela odvija na način koji potiče smanjivanje emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, uzimajući u obzir najučinkovitije tehnike […]
[…]”
Osim toga, taj članak 10.a u stavcima 5. i 7., u verziji proizašloj iz Direktive 2018/410, predviđa:
„5.   Kako bi se poštovao udio za prodaju na dražbi utvrđen u članku 10., za svaku godinu u kojoj zbroj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica ne dosegne maksimalni iznos kojim se poštuje udio za prodaju na dražbi, preostala količina emisijskih jedinica do tog iznosa upotrebljava se za sprečavanje ili ograničavanje smanjenja količine besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica kako bi se poštovao udio za prodaju na dražbi u sljedećim godinama. Ako je, međutim, maksimalni iznos dosegnut, besplatna dodjela emisijskih jedinica prilagođava se na odgovarajući način. […]
[…]
7.   Emisijske jedinice iz maksimalnog iznosa iz stavka 5. ovog članka koje nisu besplatno dodijeljene do 2020. izdvajaju se za nove sudionike, zajedno s 200 milijuna emisijskih jedinica stavljenih u rezervu za stabilnost tržišta u skladu s člankom 1. stavkom 3. Odluke [2015/1814]. Od izdvojenih emisijskih jedinica, najviše 200 milijuna vraća se u rezervu za stabilnost tržišta na kraju razdoblja od 2021. do 2030. ako u tom razdoblju nisu dodijeljene.
Emisijske jedinice koje na temelju stavaka 19. i 20. nisu dodijeljene postrojenjima dodaju se od 2021. količini emisijskih jedinica izdvojenih u skladu s prvom rečenicom prvog podstavka ovog stavka. […]”
Članak 13. Direktive 2003/87, naslovljen „Valjanost emisijskih jedinica”, u verziji koja proizlazi iz Direktive 2018/410 predviđa:
„Emisijske jedinice, koje se izdaju od 1. siječnja 2013. nadalje, vrijede neograničeno. Emisijske jedinice, koje se izdaju od 1. siječnja 2021. nadalje, uključuju naznaku o tome u kojem su desetogodišnjem razdoblju od 1. siječnja 2021. nadalje izdane te su valjane za emisije od prve godine tog razdoblja nadalje.”
Člankom 19. Direktive 2003/87, naslovljenim „Registri”, u stavku 1. određuje se:
„Emisijske jedinice izdane od 1. siječnja 2012. nadalje vode se u Registru Unije za provedbu postupaka povezanih s održavanjem računa otvorenih u državi članici te s dodjelom, predavanjem i poništavanjem emisijskih jedinica […]”
Članak 20. te direktive, naslovljen „Središnji administrator”, u stavku 1. određuje:
„Komisija određuje središnjeg administratora za vođenje neovisnog dnevnika transakcija i bilježenje izdavanja, prijenosa i poništenja emisijskih jedinica.”
Prilog I. toj direktivi sadržava tablicu u kojoj se nabrajaju kategorije djelatnosti na koje se ona primjenjuje. Među njima se nalaze „[p]roizvodnja i prerada obojenih kovina, uključujući proizvodnju slitina, rafiniranje, lijevanje u ljevaonicama itd. za koje se koriste jedinice za izgaranje čija je ukupna nazivna ulazna toplinska snaga (uključujući goriva koja se koriste kao redukcijska sredstva) iznad 20 [megavata (MW)].”
U Prilogu II. toj direktivi navedeni su staklenički plinovi na koje se ona odnosi. Među ostalim spominje se ugljikov dioksid (CO
).
Direktiva 2009/29
U skladu s uvodnom izjavom 37. Direktive 2009/29:
„Da bi se pojasnilo na koji se način Direktiva [2003/87] odnosi na sve vrste kotlova, plamenika, turbina, grijača, industrijskih peći, spalionica, kalcinatora (peći za žarenje), peći za sušenje, peći za pečenje, uređaja za sušenje, motora, gorivih ćelija, CLC jedinica, uređaja za spaljivanje opasnih materijala te jedinica za toplinsko ili katalitičko naknadno izgaranje, potrebno je dodati definiciju pojma ‚izgaranje’.”
Odluka 2011/278
Uvodne izjave 1., 12. i 18. Odluke 2011/278 glase:
„1.
U skladu s člankom 10.a Direktive [2003/87] potrebno je donijeti potpuno usklađene provedbene mjere za dodjelu besplatnih emisijskih jedinica na razini Zajednice kojima će se, u mjeri u kojoj je to moguće, utvrditi
ex ante
referentne vrijednosti kako bi se zajamčilo da se besplatna dodjela emisijskih jedinica odvija na način koji potiče smanjenja emisija stakleničkih plinova i energetski učinkovite tehnike, vodeći računa o najučinkovitijim tehnikama, zamjenama, alternativnim proizvodnim postupcima, visokoučinkovitoj kogeneraciji, učinkovitoj regeneraciji energije otpadnih plinova, korištenju biomase i hvatanju i skladištenju ugljikovog dioksida, tamo gdje su te mogućnosti raspoložive, i ne potiče povećanje emisija. Dodjele se moraju utvrditi prije razdoblja trgovanja kako bi se omogućilo pravilno funkcioniranje tržišta.
[…]
12.
Ako nije bilo moguće izvesti referentnu vrijednost, a prisutni su staklenički plinovi koji ispunjavaju uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica, te bi emisijske jedinice trebalo dodjeljivati na temelju generičkih pomoćnih metoda. Da bi se postigla najveća moguća smanjenja emisija stakleničkih plinova i uštede energije barem za dijelove proizvodnih postupaka u pitanju, utvrđena je hijerarhija triju pomoćnih metoda. Referentna vrijednost za toplinu primjenjuje se kod postupaka s potrošnjom topline u kojima se koristi mjerljivi nositelj topline. Referentna vrijednost za gorivo primjenjuje se u slučajevima kad se koristi nemjerljiva toplina. […] U slučaju procesnih emisija, emisijske jedinice trebalo bi dodjeljivati na temelju povijesnih razina emisija. […]
[…]
18.
Kako bi se izbjeglo narušavanje tržišnog natjecanja i osiguralo uredno funkcioniranje tržišta ugljika, države članice trebale bi se pobrinuti da kod određivanja dodjela pojedinačnim postrojenjima ne dođe do dvostrukog brojanja i dvostrukih dodjela. Države članice bi u tom kontekstu trebale posvetiti osobitu pozornost slučajevima kad se proizvod obuhvaćen referentnom vrijednosti proizvodi u više postrojenja, kad se u istom postrojenju proizvodi više proizvoda obuhvaćenih referentnom vrijednosti, odnosno kad dolazi do razmjene međuproizvoda izvan granica postrojenja.”
Članak 3. te odluke, naslovljen „Definicije”, određuje:
„U smislu ove Odluke primjenjuju se sljedeće definicije
[…]
(b)
‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje se odnose na proizvodnju proizvoda za koji je određena referentna vrijednost u Prilogu I.;
(c)
‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje ne potpadaju pod podpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod i koji se odnose na proizvodnju i/ili preuzimanje mjerljive topline iz postrojenja ili druge jedinice obuhvaćene sustavom Unije, koja se:
–
troši unutar granica postrojenja za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, ili
–
isporučuje u postrojenje ili drugu jedinicu koja nije obuhvaćena sustavom Unije, uz izuzetak isporuke za proizvodnju električne energije;
(d)
‚potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo’ znači proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije koje ne potpadaju pod potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod i koji se odnose na proizvodnju nemjerljive topline putem izgaranja goriva koja se troši za proizvodnju proizvoda, za proizvodnju mehaničke energije koja se ne koristi za proizvodnju električne energije, za grijanje ili hlađenje, uz izuzetak potrošnje za proizvodnju električne energije, uključujući sigurnosno spaljivanje na baklji;
(e)
‚mjerljiva toplina’ znači neto protok topline koja se prenosi poznatim cjevovodima ili kanalima pomoću nositelja topline (kao što su, posebno, para, vrući zrak, voda, ulje, tekući metali i soli), u vezi s kojim je postavljen ili bi mogao biti postavljen mjerač topline;
[…]
(g)
‚nemjerljiva toplina’ znači bilo koja toplina različita od mjerljive topline;
(h)
‚podpostrojenje s procesnim emisijama’ znači emisije stakleničkih plinova iz Priloga I. Direktivi [2003/87] koje nastaju izvan granica sustava referentne vrijednosti za proizvod iz Priloga I., različite od emisija [CO
], ili emisije [CO
] koje nastaju izvan granica sustava referentne vrijednosti za proizvod iz Priloga I. zbog niže navedenih postupaka i emisije od izgaranja nepotpuno oksidiranog ugljika nastaloga zbog niže navedenih postupaka u svrhu proizvodnje mjerljive topline, nemjerljive topline ili električne energije, s time da se emisije koje bi nastale izgaranjem količine prirodnog plina koja odgovara sadržaju tehnički iskoristive energije izgorjelog nepotpuno oksidiranog ugljika oduzimaju:
i.
kemijska ili elektrolitička redukcija metalnih spojeva u rudačama, koncentratima i sekundarnim materijalima;
ii.
uklanjanje nečistoća iz metala i metalnih spojeva;
iii.
razgradnja karbonata, osim karbonata za pročišćavanje dimnih plinova;
iv.
kemijska sinteza gdje u reakciji sudjeluje ugljični materijal i čija je primarna svrha različita od proizvodnje topline;
v.
korištenje aditiva ili sirovina koje sadrže ugljik, gdje je primarna svrha različita od proizvodnje topline;
vi.
kemijska ili elektrolitička redukcija oksida metala ili nemetala, kao što su oksidi silicija i fosfati;
[…]”
Članak 6. navedene odluke, naslovljen „Podjela postrojenja na potpostrojenja”, predviđa:
„1.   Države članice za potrebe ove Odluke svako postrojenje koje ispunjava uvjete za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive [2003/87] prema potrebi dijele na jedno ili više potpostrojenja, kako slijedi:
(a)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod;
(b)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu;
(c)
potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo;
(d)
potpostrojenje s procesnim emisijama.
Potpostrojenja u najvećoj mogućoj mjeri odgovaraju fizičkim dijelovima postrojenja.
[…]
2.   Zbroj proizvodnih ulaza, izlaza i emisija pojedinih potpostrojenja ne smije biti viši od proizvodnih ulaza, izlaza i ukupnih emisija postrojenja.”
Odluka 2011/278 stavljena je izvan snage, s učinkom od 1. siječnja 2021., Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2019/331 оd 19. prosinca 2018. o utvrđivanju prijelaznih pravila na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87 (
SL 2019., L 59, str. 8
.).
Međutim, u skladu s člankom 27. te delegirane uredbe, ta se odluka nastavlja primjenjivati na dodjele emisijskih jedinica koje se odnose na razdoblje prije 1. siječnja 2021.
Uredba (EU) br. 389/2013
Članak 4. Uredbe Komisije (EU) br. 389/2013 od 2. svibnja 2013. o uspostavi Registra Unije u skladu s Direktivom 2003/87, odlukama br. 280/2004/EZ i br. 406/2009/EZ Europskog parlamenta i Vijeća i o ukidanju uredbi Komisije (EU) br. 920/2010 i br. 1193/2011 (
SL 2013., L 122, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 31., str. 190.), naslovljen „Registar Unije”, određuje:
„1.   Registar Unije sastavlja se za razdoblje trgovanja Unijinim sustavom trgovanja emisijskim jedinicama Unije koje započinje 1. siječnja 2013. i za sljedeća razdoblja.
2.   Središnji administrator upravlja Registrom Unije i održava ga, uključujući njegovu tehničku infrastrukturu.
3.   Države članice koriste registar Unije kako bi ispunile svoje obveze iz članka 19. Direktive [2003/87] i osigurale točne obračune kvota […]
[…]”
U skladu s člankom 6. te uredbe, naslovljenim „Dnevnik transakcija Europske unije”:
„1.   Uspostavlja se Dnevnik transakcija Europske unije (EUTL) u obliku standardizirane elektroničke baze podataka u skladu s člankom 20. Direktive [2003/87] za transakcije obuhvaćene područjem primjene ove Uredbe. […]
2.   Središnji administrator upravlja i održava EUTL […]
[…]”
Članak 16. navedene uredbe, naslovljen „Otvaranje računa operatera u Registru Unije”, predviđao je:
„1.   U roku od 20 radnih dana od stupanja na snagu dozvole za emisije stakleničkih plinova, odgovarajuće nadležno tijelo ili operater dostavlja odgovarajućem nacionalnom administratoru informacije navedene u Prilogu VI. te nacionalnom administratoru podnosi zahtjev za otvaranje vlasničkog računa operatera u Registru Unije.
2.   U roku od 20 radnih dana od primitka svih [tih] informacija u […], nacionalni administrator otvara račun operatera za svako postrojenje u Registru Unije ili obavješćuje potencijalnog vlasnika računa o odbijanju zahtjeva za otvaranje računa […].”
U članku 41. iste uredbe, naslovljenom „Kreiranje emisijskih jedinica”, u stavku 1. navodi se:
„Središnji administrator može prema potrebi kreirati račun EU‑a za ukupnu količinu (EU Total Quantity Account), račun EU‑a za ukupnu količinu u zrakoplovstvu (EU Aviation Total Quantity Account), račun EU‑a za dražbe (EU Auction Account), račun EU‑a za dražbe u zrakoplovstvu (EU Aviation Auction Account), račun EU‑a za razmjenu jedinica (EU Credit Exchange Account) i račun EU‑a za međunarodne jedinice (EU International Credit Account), te kreira ili ukida račune i emisijske jedinice u skladu s odredbama zakonodavstva Unije […]”
Članak 43. Uredbe br. 389/2013, pod naslovom „Prijenos općih emisijskih jedinica koje se besplatno dodjeljuju”, propisuje:
„Središnji administrator pravovremeno prenosi opće emisijske jedinice s računa EU‑a za ukupnu količinu na račun EU‑a za raspodjelu emisijskih jedinica u količini koja odgovara zbroju emisijskih jedinica dodijeljenih besplatno u skladu s nacionalnim tablicama za dodjelu emisijskih jedinica svake države članice.”
U skladu s člankom 51. te uredbe, naslovljenim „Unos nacionalnih tablica dodjele emisijskih jedinica u EUTL”:
„1.   Svaka država članica do 31. prosinca 2012. obavješćuje Komisiju o svojoj nacionalnoj tablici dodjele emisijskih jedinica za razdoblje 2013.‑2020. […]
2.   Ako smatra da je nacionalna tablica dodjele sukladna Direktivi [2003/87], Odluci [2011/278] i odlukama koje je Komisija usvojila u skladu s člankom 10.c stavkom 6. Direktive [2003/87], Komisija daje nalog središnjem administratoru da unese nacionalnu tablicu dodjele u EUTL. […]”
Članak 52. navedene uredbe, naslovljen „Promjene nacionalnih tablica dodjele emisijskih jedinica”, određivao je:
„1.   Nacionalni administrator unosi promjene u nacionalnoj tablici dodjele emisijskih jedinica u EUTL‑u ako:
(a)
dozvola postrojenja je ukinuta ili joj je na drugi način istekla valjanost;
(b)
postrojenje je prestalo s radom;
(c)
postrojenje je podijeljeno na dva ili više postrojenja;
(d)
dva ili više postrojenja spojena su u jedno postrojenje.
2.   Država članica obavješćuje Komisiju o promjenama u svojoj nacionalnoj tablici dodjele emisijskih jedinica u vezi s:
(a)
dodjelom novim pristupnicima ili dodjelom novim pristupnicima nakon značajnog proširenja kapaciteta;
(b)
djelomičnim prestankom rada i značajnim smanjenjem kapaciteta;
(c)
besplatnom dodjelom emisijskih jedinica sukladno članku 10.c Direktive [2003/87] koja je opravdana napredovanjem ulaganja koja su poduzeta i o kojima je podneseno izvješće Komisiji sukladno članku 10.c stavku 1. navedene Direktive;
(d)
svakom drugom promjenom koja nije navedena u stavku 1.
Nakon primitka obavijesti u skladu s prvim podstavkom, ako smatra da su promjene u nacionalnoj tablici dodjele sukladne Direktivi [2003/87], Odluci [2011/278] i odlukama koje je Komisija usvojila u skladu s člankom 10.c stavkom 6. Direktive [2003/87], Komisija središnjem administratoru daje nalog da unese odgovarajuće promjene u nacionalnu tablicu dodjele u EUTL‑u. U suprotnom slučaju Komisija u razumnom roku odbija promjene i o tome bez odlaganja obavješćuje predmetnu državu članicu, navodeći svoje razloge i utvrđujući kriterije koje je potrebno ispuniti kako bi sljedeći put promjene bile prihvaćene.”
Člankom 53. te uredbe, naslovljenim „Besplatna dodjela općih emisijskih jedinica”, određuje se:
„1.   Nacionalni administrator u nacionalnoj tablici dodjele emisijskih jedinica za svakog operatera, za svaku godinu i za svaku pravnu osnovu […] navodi dodjeljuju li se ili ne postrojenju emisijske jedinice za tu godinu.
2.   Središnji administrator od 1. veljače 2013. osigurava da registar Unije automatski prenosi opće emisijske jedinice s računa EU‑a, u skladu s nacionalnom tablicom za dodjelu, na […] račun za pohranu operatera […]
[…]”
Uredba br. 389/2013 stavljena je izvan snage, s učinkom od 1. siječnja 2021., Delegiranom uredbom Komisije (EU) 2019/1122 od 12. ožujka 2019. o dopuni Direktive 2003/87 u pogledu funkcioniranja registra Unije (
SL 2019., L 177, str. 3
.).
Međutim, na temelju članka 88. drugog stavka te delegirane uredbe, Uredba br. 389/2013 nastavlja se primjenjivati do 1. siječnja 2026. na sve potrebne operacije povezane s trećim razdobljem trgovanja (2013. do 2020.).
Odluka 2015/1814
U skladu s uvodnom izjavom 7. Odluke 2015/1814:
„[…] Prema tome, kako bi se izbjeglo stanje neravnoteže između ponude i potražnje na tržištu krajem jednog i početkom sljedećeg razdoblja trgovanja koje bi moglo prouzročiti smetnje na tržištu, trebalo bi predvidjeti prodaju dijela svakog znatnog povećanja ponude na kraju jednog razdoblja trgovanja u prve dvije godine sljedećeg razdoblja. Kako bi se dodatno pojačala stabilnost europskog tržišta ugljika i izbjeglo umjetno povećanje ponude na kraju razdoblja trgovanja koje je počelo 2013., emisijske jedinice koje nisu dodijeljene postrojenjima u skladu s člankom 10.a stavkom 7. Direktive [2003/87] te emisijske jedinice koje nisu dodijeljene postrojenjima zbog primjene članka 10.a stavaka 19. i 20. te Direktive („neraspoređene emisijske jedinice”) trebalo bi staviti u rezervu 2020. godine. […]”
U članku 1. te odluke, naslovljenom „Rezerva za stabilnost tržišta”, određuje se:
„1.   Godine 2018. uspostavlja se rezerva za stabilnost tržišta, a stavljanje emisijskih jedinica u rezervu počinje od 1. siječnja 2019.
[…]
3.   Emisijske jedinice koje nisu dodijeljene postrojenjima u skladu s člankom 10.a stavkom 7. Direktive [2003/87] i emisijske jedinice koje nisu dodijeljene postrojenjima zbog primjene članka 10.a stavaka 19. i 20. te Direktive stavljaju se u rezervu 2020. godine. […]
[…]”
Njemačko pravo
Članak 9. Treibhausgas‑Emissionshandelsgesetza (Zakon o trgovanju emisijskim jedinicama stakleničkih plinova) od 21. srpnja 2011. (BGBl. 2011 I, str. 1475.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak, u stavku 1. predviđa:
„Operaterima postrojenja besplatno se dodjeljuju emisijske jedinice u skladu s načelima navedenima u članku 10.a […] [Direktive 2003/87], u verziji koja je na snazi, i u Odluci [2011/278].”
Člankom 2. Verordnunga über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (Uredba o dodjeli emisijskih jedinica stakleničkih plinova za razdoblje trgovanja od 2013. do 2020.) od 26. rujna 2011. (BGBl. 2011 I, str. 1921.), u verziji primjenjivoj na glavni postupak (u daljnjem tekstu: ZuV 2020), definira, u točkama 27. i 29., pojmove „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo” i „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za procesne emisije” i na sličan način kao što su definirani u članku 3. točkama (d) i (h) Odluke 2011/278.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Aurubis u Hamburgu (Njemačka) upravlja postrojenjem koje proizvodi primarni bakar. Budući da ta djelatnost ulazi u kategoriju djelatnosti iz Priloga I. Direktivi 2003/87, „[p]roizvodnj[e] i prerad[e] obojenih kovina […] za koje se koriste jedinice za izgaranje čija je ukupna nazivna ulazna toplinska snaga […] iznad 20 MW”, društvo Aurubis podliježe obvezi sudjelovanja u sustavu trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova (u daljnjem tekstu: ETS).
Predmetno postrojenje sastoji se od dvaju potpostrojenja, Rohhüttenwerk Nord i Rohhüttenwerk Ost. Spor iz glavnog postupka odnosi se samo na djelatnost potonjeg potpostrojenja.
Rohhüttenwerk Ost je ljevaonica u kojoj se taljenjem koncentrata bakra u lebdećem stanju, primjenom takozvanog „Outokumpuova” postupka, dobiva primarni bakar.
Koncentrat bakra koji se koristi u toj ljevaonici uglavnom se sastoji od bakra, sumpora i željeza. Također sadržava ugljik i druge tvari u tragovima. Kako bi se dobio primarni bakar, taj koncentrat bakra prvo se miješa s pijeskom i drugim tvarima. Tako dobiveni pripravak stavlja se u peć za taljenje u lebdećem stanju s mješavinom zraka i kisika. Zbog kemijske reakcije između kisika i, osobito, sumpornih tvari koje su sadržane u navedenom koncentratu bakra, temperatura u peći premašuje 1200 stupnjeva Celzija, što pretvara taj koncentrat bakra u tekućinu. Time se dobivaju mat (mješavina bakrovih i željezovih sulfida), željezov silikat i sumporov dioksid (SO
). Taj se mat potom stavlja u konverter, u kojem se ostaci bakra i željeza oksidiraju. Pritom se također stvara toplina. Proizvod koji nastaje u toj fazi stavlja se u anodnu peć, u kojoj se ostaci sumpora pretvaraju u SO
. Na taj se način konačno dobiva primarni bakar.
Rohhüttenwerk Ost emitira CO
u atmosferu zbog prisutnosti ugljika u udjelu od otprilike 0,7 %, u korištenom koncentratu bakra. Ta ljevaonica ispušta u prosjeku 29000 tona CO
godišnje.
Nastavno na zahtjev koji je društvo Aurubis podnijelo 20. siječnja 2012. za dodjelu emisijskih jedinica navedenoj ljevaonici, DEHSt je odlukom od 17. veljače 2014. dodijelio toj ljevaonici 2596999 besplatnih emisijskih jedinica za treće razdoblje trgovanja (2013. do 2020.).
Odlukom od 3. travnja 2018., donesenom u odgovoru na prigovor društva Aurubis, DEHSt je djelomično povukao svoju odluku od 17. veljače 2014. u dijelu u kojem je njome dodijeljeno više od 1784398 jedinica. DEHSt je kao obrazloženje naveo da se proizvodnja primarnog bakra od koncentrata bakra ne može uzeti u obzir u okviru „potpostrojenja s referentnom vrijednosti za gorivo”, nego ju je trebalo povezati s „potpostrojenjem s procesnim emisijama”.
Društvo Aurubis je 30. travnja 2018. protiv te odluke od 3. travnja 2018. podnijelo tužbu sudu koji je uputio zahtjev. Tvrdi da se besplatna dodjela emisijskih jedinica trebala temeljiti na članku 2. točki 27. ZuV‑a 2020 i članku 3. točki (d) Odluke 2011/278. Proizvodnja primarnog bakra taljenjem u lebdećem stanju nije obuhvaćena nijednom od djelatnosti navedenih u članku 2. točki 29. ZuV‑a 2020 i članku 3. točki (h) Odluke 2011/278.
Prema mišljenju DEHSt‑a, „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo” postoji samo kada je glavna svrha uporabe materijala proizvodnja topline. Međutim, koncentrat bakra je sirovina i glavna svrha njegove uporabe je proizvodnja primarnog bakra. Nadalje, ne dolazi do potpunog izgaranja tog koncentrata, protivno onomu što se zahtijeva kada se izračunava referentna vrijednost za gorivo. Uostalom, „gorivo” u smislu članka 3. točke (d) Odluke 2011/278 čine goriva koja se mogu zamijeniti drugim gorivima, osobito prirodnim plinom. Koncentrat bakra nije prikladan za takvu zamjenu.
DEHSt također ističe da je pokriće potreba društva Arubis za emisijskim jedinicama, s udjelom od oko 130 %, već prekoračeno i da bi, ako bi se broj emisijskih jedinica koje treba dodijeliti Aurubisu izračunao na temelju referentne vrijednosti za gorivo, to društvo primilo pokriće za oko 220 % svojih potreba te bi stoga moglo prodati dobar dio dodijeljenih jedinica.
Sud koji je uputio zahtjev utvrđuje da bi, ako bi se smatralo da je Rohhüttenwerk Ost „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo”, to dovelo do kvalifikacije koncentrata bakra ili barem sumpora koji on sadržava kao „gorivo”.
Taj sud podsjeća na to da je Sud u točki 53. presude od 20. lipnja 2019., ExxonMobil Production Deutschland (
C‑682/17
,
EU:C:2019:518
) presudio da članak 3. točka (t) Direktive 2003/87 ne ograničava pojam „izgaranje” samo na oksidacijske reakcije koje same stvaraju staklenički plin. Međutim, to tumačenje koje je dao Sud nije nužno odlučujuće za tumačenje dosega pojma „gorivo” u smislu članka 3. točke (d) Odluke 2011/278.
S obzirom na razloge iz DEHSt‑ove odluke o dodjeli, valja utvrditi pretpostavlja li dodjela na temelju referentne vrijednosti za gorivo, kao što to tvrdi to tijelo, da glavna svrha izgaranja bude proizvodnja topline, pri čemu valja pojasniti da u predmetnom slučaju koncentrat bakra koji se koristi služi i kao sirovina i kao gorivo. Osim toga, valja pojasniti odnosi li se članak 3. točka (d) Odluke 2011/278 isključivo, kao što to također tvrdi DEHSt, na izgaranje goriva koja su zamjenjiva s drugim gorivima.
Navedeni sud se u preostalom dijelu pita o posljedicama isteka trećeg razdoblja trgovanja 31. prosinca 2020. Navodi da je, na temelju njemačke sudske prakse, posljedica prestanka prvog i drugog razdoblja trgovanja bila ta da su prava koja se odnose na emisijske jedinice koje još nisu bile dodijeljene 30. travnja nakon isteka predmetnog razdoblja trgovanja prestala zbog nepostojanja izričite prijelazne odredbe u njemačkom pravu. To pravo ne sadržava prijelaznu odredbu ni u pogledu trećeg razdoblja trgovanja.
Nijedan od relevantnih akata Unije ne sadržava odredbu koja se odnosi na prijeboj prava na dodjelu jedinica između nekoliko razdoblja. Osim toga, nije predviđena nikakva posebna rezerva emisijskih jedinica u očekivanju sudskih odluka. S obzirom na navedeno, indicija u prilog tezi prema kojoj prijelazom s trećeg na četvrto razdoblje ne prestaju prava na dodjelu koja još nisu ispunjena 31. prosinca 2020. mogla bi se pronaći u Odluci 2015/1814, kojom se zahtijeva da se određene emisijske jedinice koje nisu dodijeljene 31. prosinca 2020. stave u rezervu.
U tim okolnostima Verwaltungsgericht Berlin (Upravni sud u Berlinu, Njemačka) odlučio je prekinuti postupak i Sudu uputiti sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Jesu li uvjeti iz članka 3. točke (d) Odluke [2011/278] za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju potpostrojenja s referentnom vrijednosti za gorivo ispunjeni ako se u postrojenju za proizvodnju obojenih kovina u skladu s Prilogom I. Direktivi [2003/87] u peći za taljenje u lebdećem stanju za proizvodnju primarnog bakra upotrebljava koncentrat bakra koji sadržava sumpor i ako se toplina koja nije mjerljiva i koja je potrebna za taljenje bakrene rude koja se nalazi u tom koncentratu u biti proizvodi oksidacijom sumpora sadržanog u navedenom koncentratu, pri čemu se taj koncentrat upotrebljava i kao sirovina i kao gorivi materijal za proizvodnju topline?
2.
U slučaju potvrdnog odgovora Suda na prvo pitanje:
Mogu li se prava na višestruku dodjelu besplatnih emisijskih jedinica za treće razdoblje trgovanja nakon završetka tog razdoblja trgovanja ostvariti emisijskim jedinicama iz četvrtog razdoblja trgovanja ako se postojanje takvog prava na dodjelu sudski utvrdi tek nakon isteka trećeg razdoblja trgovanja ili pak sa završetkom trećeg razdoblja trgovanja prava na dodjelu koja još nisu ostvarena prestaju?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 3. točku (d) Odluke 2011/278 tumačiti na način da pojam „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo” obuhvaća, u okviru postrojenja koje proizvodi primarni bakar i čija je djelatnost obuhvaćena Prilogom I. Direktivi 2003/87, peć za taljenje u lebdećem stanju kojom se osigurava oksidacija sumpora prisutnog u korištenoj sirovini, a koja se sastoji od koncentrata bakra.
Valja podsjetiti na to da se Odlukom 2011/278 utvrđuju usklađena pravila za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica te da ju je donijela Komisija na temelju članka 10.a Direktive 2003/87. Taj članak za postrojenja u određenim sektorima djelatnosti predviđa dodjelu takvih jedinica, čija se količina postupno smanjuje u trećem razdoblju trgovanja (od 2013. do 2020.), s ciljem da se 2027. te besplatne jedinice više ne dodjeljuju (vidjeti u tom smislu presudu od 3. prosinca 2020., Ingredion Germany,
C‑320/19
,
EU:C:2020:983
, t.
41.
i
43.
).
U ovom predmetu nije sporno da je postrojenje za proizvodnju primarnog bakra kojim upravlja društvo Aurubis obuhvaćeno tim prijelaznim sustavom besplatne dodjele emisijskih jedinica.
Što se tiče trećeg razdoblja trgovanja, jedinog razdoblja o kojem je riječ u glavnom postupku, na DEHSt‑u je da, kako bi utvrdio broj besplatnih emisijskih jedinica koje treba dodijeliti Aurubisu, na temelju članka 6. Odluke 2011/278 podijeli to postrojenje na jedno ili više „potpostrojenja”, koja što je više moguće odgovaraju njegovim fizičkim dijelovima.
U tu je svrhu ta odluka predviđala četiri kategorije potpostrojenja, navedene u tom članku 6. i definirane u članku 3. točkama (b), (c), (d) i (h) te odluke. Te kategorije potpostrojenja, odnosno „potpostrojenja s referentnom vrijednosti za proizvod”, „potpostrojenja s referentnom vrijednosti za toplinu”, „potpostrojenja s referentnom vrijednosti za gorivo” i „potpostrojenja s procesnim emisijama” bile su međusobno isključive, tako da je jedna te ista djelatnost mogla biti obuhvaćena samo jednom od navedenih kategorija (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr.,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, t.
62.
i
69.
).
Nadalje, u skladu s uvodnom izjavom 12. Odluke 2011/278, nabrajanje kategorija potpostrojenja „s referentnom vrijednosti za toplinu”, „s referentnom vrijednosti za gorivo” i „s procesnim emisijama”, odnosno „pomoćnih metoda”, koje se primjenjuju u slučajevima u kojima nije bilo moguće izračunati „referentnu vrijednost za proizvod”, ali u kojima su nastale emisije stakleničkih plinova koje mogu dovesti do besplatne dodjele emisijskih jedinica, ima hijerarhijsku narav (vidjeti u tom smislu presudu od 8. rujna 2016., Borealis i dr.,
C‑180/15
,
EU:C:2016:647
, t.
67.
i
68.
). Kategorija „potpostrojenja s procesnim emisijama” u tom je pogledu predstavljala samo posljednju pomoćnu metodu (presuda od 18. siječnja 2018., INEOS,
C‑58/17
,
EU:C:2018:19
, t.
36.
).
Stoga je na DEHSt‑u da, prije nego što potpostrojenje kvalificira kao „potpostrojenje s procesnim emisijama”, prethodno provjeri postoji li za njega „referentna vrijednost za proizvod” i, ako to nije slučaj, da ispita je li dotična proizvodna oprema predmetnog postrojenja obuhvaćena pojmom „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu” ili pojmom „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo”.
Iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da se u ljevaonici o kojoj je riječ u glavnom postupku kao sirovina upotrebljava sumporirani koncentrat bakra. Sumpor prisutan u tom koncentratu oksidira, redom, u peći za taljenje u lebdećem stanju, u konverteru i u anodnoj peći. Tako proizvedena toplina nije mjerljiva i omogućuje taljenje bakrene rude koja se nalazi u navedenom koncentratu, što dovodi do konačnog proizvoda, primarnog bakra. Budući da isti koncentrat sadržava i ugljik, ta ljevaonica ispušta CO
u atmosferu.
Iz toga proizlazi da ta ljevaonica stvara toplinu koja nije obuhvaćena pojmom „mjerljiva toplina” u smislu članka 3. točke (e) Odluke 2011/278, nego pojmom „nemjerljiva toplina” iz članka 3. točke (g) te odluke, i da se ta toplina troši prilikom proizvodnje proizvoda, odnosno primarnog bakra, za koji nije određena nikakva referentna vrijednost u Prilogu I. Odluci 2011/278.
Iz toga slijedi da takva ljevaonica nije obuhvaćena ni pojmom „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za proizvod” ni pojmom „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za toplinu”.
Budući da je DEHSt u ovom slučaju odlučio da je ljevaonica društva Rohhüttenwerk Ost obuhvaćena pojmom „potpostrojenje s procesnim emisijama” u smislu članka 3. točke (h) Odluke 2011/278, dok društvo Aurubis smatra da je ta ljevaonica obuhvaćena pojmom „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo” u smislu članka 3. točke (d) te odluke, valja utvrditi obuhvaća li takvu ljevaonicu definicija predviđena u potonjoj odredbi, koja, kad je primjenjiva, ima prednost pred tim člankom 3. točkom (h).
U tom pogledu, kad je riječ o tome proizvodi li se toplinska energija u ljevaonici s obilježjima navedenima u točki 59. ove presude putem „izgaranja goriva” u smislu članka 3. točke (d) navedene odluke, sud koji je uputio zahtjev u biti želi znati je li DEHSt mogao pravilno smatrati da se ti pojmovi odnose samo na potpuno izgaranje goriva koja ne potječu iz korištene primarne sirovine i koja se u potpostrojenju o kojem je riječ u glavnom postupku mogu zamijeniti drugim gorivom, kao što je prirodni plin.
U tom pogledu valja istaknuti da, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točkama 42. do 44. svojeg mišljenja, ni članak 3. točka (t) Direktive 2003/87 ni članak 3. točka (d) Odluke 2011/278 ne ograničavaju doseg pojmova „izgaranje” i „gorivo” na takav način.
Budući da je zakonodavac Unije definicijom iz članka 3. točke (t) Direktive 2003/87 pojasnio da se pojam „izgaranje” općenito odnosi na „svaku oksidaciju goriva”, ne može se tvrditi da se izgaranje u smislu te direktive i akata donesenih na temelju nje odvija samo kada je gorivo u cijelosti oksidiralo.
Takvo usko tumačenje nije u skladu s namjerom tog zakonodavca poput one koju je potonji izrazio u uvodnoj izjavi 37. Direktive 2009/29. Kao što to proizlazi iz te uvodne izjave, umetanje članka 3. točke (t) u Direktivu 2003/87 imalo je za cilj „jasno navesti” da pojam „izgaranje” ima osobito širok doseg koji obuhvaća djelatnost „sv[ih] vrst[a] kotlova, plamenika, turbina, grijača, industrijskih peći, spalionica, kalcinatora (peći za žarenje), peći za sušenje, peći za pečenje, uređaja za sušenje, motora, gorivih ćelija, CLC jedinica, uređaja za spaljivanje opasnih materijala te jedinica za toplinsko ili katalitičko naknadno izgaranje”. Nijedna odredba koju su od tada na temelju svojih delegiranih ovlasti usvojili zakonodavac Unije ili Komisija, ne daje dojam da se tako pojam „izgaranje” odnosi isključivo na reakcije koje u cijelosti oksidiraju svaki od sastavnih dijelova ulaznih proizvoda koji su predmet djelatnosti te proizvodne opreme.
Budući da navedeni zakonodavac kao ni Komisija na temelju svojih prenesenih ovlasti nisu usko definirali ni pojam „gorivo”, propis koji se odnosi na ETS ne može se primijeniti na način koji bi iz područja primjene izraza „izgaranje goriva” izuzeo izgaranje zapaljivih tvari koje su prisutne u sirovini čiji je sadržaj ugljika manji od onog drugih češće korištenih materijala i koji se u određenom tehnološkom postupku ne može zamijeniti takvom sirovinom s većim sadržajem ugljika.
Naime, iz Direktive 2003/87 ili Odluke 2011/278 ne proizlazi da primjena prijelaznog sustava besplatne dodjele emisijskih jedinica treba biti ograničena na djelatnosti koje upotrebljavaju materijal s visokim udjelom ugljika i tako stvaraju emisije čije količine prelaze određeni prag. U tim se aktima ne navodi ni da izgaranje treba biti isključeno iz referentne vrijednosti za gorivo kada su tvari korištene kao gorivo prisutne u sirovini koja se koristi u okviru predmetne industrijske djelatnosti.
Doseg definicije iz članka 3. točke (d) Odluke 2011/278 ne može se tumačenjem ograničiti pomoću dodavanja zahtjeva ili isključenja koji u njemu nisu spomenuti i koji se ne mogu izvesti ni iz drugih odredbi te odluke ili Direktive 2003/87. Takav pristup bio bi u suprotnosti s načelom pravne sigurnosti, koje zahtjeva da propisi Unije zainteresiranim osobama omogućavaju da nedvojbeno znaju svoja prava i obveze te da se posljedično ponašaju u skladu s njima (vidjeti u tom smislu presudu od 3. lipnja 2021., Jumbocarry Trading,
C‑39/20
,
EU:C:2021:435
, t.
48.
i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to, osim toga, istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 48. svojeg mišljenja pozivajući se na članak 10.a stavak 1. Direktive 2003/87 i uvodnu izjavu 1. Odluke 2011/278, sustav besplatne dodjele emisijskih jedinica ima za cilj potaknuti uporabu učinkovitih tehnika za smanjivanje emisija stakleničkih plinova. Korist koja se može ostvariti prodajom emisijskih jedinica koje su dodijeljene, ali koje se više neće morati predati jer je dotični operator smanjio svoje emisije ulaganjem u inovativne tehnike, sastavni je dio tog poticaja (vidjeti u tom smislu presudu od12. travnja 2018., PPC Power,
C‑302/17
,
EU:C:2018:245
, t.
27.
). Stoga se činjenicom da taj operator zbog takvih ulaganja ostvaruje veću korist od besplatnih emisijskih jedinica primljenih na temelju kriterija utvrđenih u primjenjivom propisu ne ugrožava cilj ETS‑a.
Slijedom toga, u nedostatku suprotnih pojašnjenja u Odluci 2011/278, izraz „izgaranje goriva” iz njezina članka 3. točke (d) treba primijeniti prema njihovu smislu utvrđenom u članku 3. točki (t) Direktive 2003/87, koji obuhvaća svaku oksidaciju zapaljivih tvari. Budući da je nesporno da se nemjerljiva toplina u ljevaonici poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku u biti proizvodi oksidacijom sumpornih tvari koje su prisutne u koncentratu koji je uveden u peć, valja smatrati da se djelatnost te ljevaonice sastoji od „proizvodnje nemjerljive topline koja se troši za proizvodnju proizvoda” u smislu tog članka 3. točke (d).
Naposljetku, što se tiče pitanja jesu li proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije takve ljevaonice „povezani” s tom proizvodnjom nemjerljive topline koja se troši za proizvodnju proizvoda, valja istaknuti da se ni ti pojmovi ne mogu tumačiti na način koji bi Komisijinoj definiciji dodao materijalni uvjet koji ta definicija ne predviđa.
Stoga, s obzirom na korištenje navedenih izraza, članak 3. točku (d) Odluke 2011/278 ne može se tumačiti na način da za potrebe primjene referentne vrijednosti za gorivo zahtijeva da proizvodnja nemjerljive topline predstavlja „cilj”, odnosno „glavni cilj” predmetne djelatnosti.
Naprotiv, iz teksta te odredbe proizlazi da se ona odnosi, među ostalim, na potpostrojenja čija je svrha proizvodnja proizvoda ili proizvodnja energije i koja u tu svrhu troše nemjerljivu toplinu. Proizvodnja te topline stoga nije svrha obuhvaćenih potpostrojenja, nego sredstvo koje je neophodno za postizanje tog cilja.
Zahtjev, koji se kao takav nalazi u definiciji iz članka 3. točke (d) Odluke 2011/278, prema kojoj proizvodni ulazi, izlazi i pripadajuće emisije moraju izgaranjem goriva biti „povezani” s proizvodnjom nemjerljive topline koja se koristi za proizvodnju proizvoda, podrazumijeva da mora postojati operativna veza između tih proizvodnih ulaza, izlaza i emisija, s jedne strane, i tog izgaranja, s druge strane. Podložno provjerama koje će morati izvršiti sud koji je uputio zahtjev te uzimajući u obzir obilježja funkcioniranja ljevaonice o kojoj je riječ u glavnom postupku, a koja su opisana u zahtjevu za prethodnu odluku, proizlazi da postoji takva veza između predmetnog koncentrata bakra, kao proizvodnog ulaza, i izgaranja koje ispušta nemjerljivu toplinu, kao i između tog izgaranja i proizvodnih izlaza i emisija te ljevaonice.
Ako sud koji je uputio zahtjev utvrdi da broj besplatnih emisijskih jedinica na koji je društvo Aurubis imalo pravo tijekom trećeg razdoblja trgovanja (od 2013. do 2020.) treba ispraviti, u okviru tog ispravka važno je uzeti u obzir broj emisijskih jedinica koje su mu već dodijeljene kako bi se osiguralo, u skladu s uvodnom izjavom 18. i člankom 6. stavkom 2. Odluke 2011/278, da nijedna djelatnost postrojenja o kojem je riječ u glavnom postupku ne bude dvaput uračunana.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 3. točku (d) Odluke 2011/278 treba tumačiti na način da se pojam „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo”, u okviru postrojenja koje proizvodi primarni bakar i čija je djelatnost obuhvaćena Prilogom I. Direktivi 2003/87, odnosi na ljevaonicu za taljenje u lebdećem stanju koja dovodi do oksidacije sumpora prisutnog u korištenoj sirovini koja se sastoji od koncentrata bakra.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Odluku 2011/278 tumačiti na način da se besplatne emisijske jedinice na koje operator postrojenja ima pravo na temelju trećeg razdoblja trgovanja (od 2013. do 2020.) i dalje mogu izdati tom operateru nakon 31. prosinca 2020. na temelju sudske odluke donesene nakon tog datuma.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da svatko čije su pravo ili sloboda zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom (vidjeti u tom smislu presudu od 20. travnja 2021., Repubblika,
C‑896/19
,
EU:C:2021:311
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu).
Posljedično, kada je podnositelj zahtjeva za besplatnu dodjelu emisijskih jedinica za treće razdoblje trgovanja (od 2013. do 2020.) pravodobno i pravilno osporavao odluku nadležnog nacionalnog tijela kojom se određuje broj takvih emisijskih jedinica za dodjelu, on mora, čak i u slučaju da tek nakon isteka tog razdoblja nacionalni sud pred kojim se vodi predmetni spor utvrdi da je to tijelo pogrešno primijenilo propise Unije o ETS‑u, biti u mogućnosti pozvati se na svoja prava. U suprotnome bi taj podnositelj zahtjeva bio lišen svojeg prava na djelotvoran pravni lijek čim se pokaže da se sudska odluka više ne može donijeti tijekom predmetnog razdoblja trgovanja.
Što se tiče pitanja može li se u takvim okolnostima pravo na dodjelu za treće razdoblje trgovanja još uvijek ostvariti izdavanjem besplatnih emisijskih jedinica na temelju sudske odluke donesene nakon isteka tog razdoblja, valja istaknuti da propis koji se odnosi na ETS ne dopušta izdavanje jedinica za četvrto razdoblje trgovanja u tu svrhu. Te potonje jedinice, na koje se odnosi druga rečenica članka 13. Direktive 2003/87, moraju se, u skladu s tekstom te odredbe, izdati na temelju razdoblja trgovanja koje slijedi nakon 31. prosinca 2020. i vrijede samo za emisije nastale počevši s prvom godinom tog novog razdoblja.
S druge strane, tim se propisima ne protivi to da nadležno tijelo isplati, na račun operatora predmetnog postrojenja i na bilo koji zakonom propisan način, besplatne emisijske jedinice iz trećeg razdoblja trgovanja koje su još uvijek dostupne, na temelju izvršenja sudske odluke kojom se utvrđuje pravo na dodjelu takvih jedinica. Činjenica da su te jedinice u takvoj situaciji izdane nakon 31. prosinca 2020. ne sprečava to da ih se kvalificira kao „emisijske jedinice koje se izdaju od 1. siječnja 2013.”, u smislu prve rečenice članka 13. Direktive 2003/87. S obzirom na to da su navedene jedinice na temelju te odredbe valjane za neodređeno razdoblje, njihova isplata na taj račun može biti dio mjera koje nadležno tijelo poduzima kako bi se uskladilo sa sudskom odlukom.
To je tumačenje potkrijepljeno Delegiranom uredbom 2019/331, koja je stupila na snagu 1. siječnja 2021., u čijem se članku 27. navodi da se Odluka 2011/278 nastavlja primjenjivati na dodjele za razdoblje prije 1. siječnja 2021. Kao što to proizlazi iz tog članka, važno je da nakon isteka trećeg razdoblja trgovanja Odluka 2011/278 ne prestaje proizvoditi svoje pravne učinke u odnosu na to razdoblje.
Uostalom, odredbe propisa o ETS‑u koje se posebno odnose na račune, registar i EUTL, s jedne strane, i nacionalne tablice dodjele, s druge strane, omogućuju da se ispravi dodjela za treće razdoblje trgovanja nakon 31. prosinca 2020. i da se usto izdaju jedinice za to razdoblje.
U tom pogledu, kao prvo, iz članka 52. stavka 2. točke (d) Uredbe br. 389/2013 proizlazi da nadležno nacionalno tijelo može unijeti u nacionalnu tablicu dodjele sve izmjene za treće razdoblje trgovanja iz članka 51. stavka 1. te uredbe. Budući da se Uredba br. 389/2013, u skladu s člankom 88. drugim stavkom Delegirane uredbe 2019/1122, i dalje primjenjuje nakon 31. prosinca 2020. za tražene operacije u vezi s tim razdobljem, valja smatrati da se ta nacionalna tablica dodjele još može izmijeniti.
Kao drugo, iz članka 53. stavka 2. Uredbe br. 389/2013 valja zaključiti da je na središnjem administratoru, kojeg je odredila Komisija na temelju članka 20. Direktive 2003/87 i koji je na temelju članaka 4. i 6. Uredbe br. 389/2013 odgovoran za upravljanje registrom i EUTL‑om i njihovo održavanje, da osigura da svaka izmjena nacionalne tablice dodjele dovede do izdavanja tako ispravljenog broja emisijskih jedinica prijenosom potonjih s „računa EU‑a za raspodjelu emisijskih jedinica” na račun zainteresiranog operatora.
Naime, članak 52. stavak 2. te uredbe, iz kojeg proizlazi, s jedne strane, da o izmjeni nacionalne tablice dodjele, poput one koja bi bila potrebna u slučaju sudske odluke u korist podnositelju zahtjeva za dodjelu, treba obavijestiti Komisiju i da, s druge strane, središnji administrator mora tu izmjenu unijeti u EUTL, bio bi lišen korisnog učinka kad bi se članak 53. stavak 2. navedene uredbe tumačio na način da središnji administrator ne treba potom osigurati da tako ispravljeni broj emisijskih jedinica u nacionalnoj tablici dodjele i EUTL‑u bude stvarno prenesen na račun operatora predmetnog postrojenja.
Kao treće, iz članaka 41. i 43. iste uredbe proizlazi da je na središnjem administratoru da stvori jedinice ovisno o potrebama koje proizlaze iz mjerodavnih propisa i da „račun EU‑a za raspodjelu emisijskih jedinica” opskrbi količinom emisijskih jedinica koja odgovara broju besplatno raspodijeljenih emisijskih jedinica u skladu s nacionalnom tablicom dodjele svake države članice.
Imajući u vidu tu obvezu središnjeg administratora, na potonjem je da u slučaju sudske odluke donesene nakon 31. prosinca 2020., koja je dovela do izmjene nacionalne tablice dodjele u korist operatora postrojenja, ispita jesu li emisijske jedinice, koje pogrešno nisu bile isporučene tom operatoru tijekom trećeg razdoblja, bile stavljene, na temelju članka 10.a stavka 7. Direktive 2003/87, u rezervu uspostavljenu Odlukom 2015/1814 ili na dražbovnu prodaju na temelju članka 10. Direktive 2003/87. Tada je na tom administratoru da utvrdi je li prikladno da se izdavanje dotičnih emisijskih jedinica navedenom operatoru provodi povlačenjem tih emisijskih jedinica iz te pričuve ili na bilo koji drugi način u skladu s proračunskim pravilima Unije.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da Odluku 2011/278 treba tumačiti na način da se besplatne emisijske jedinice na koje operator postrojenja ima pravo na temelju trećeg razdoblja trgovanja (od 2013. do 2020.) potonjem još uvijek mogu izdati nakon 31. prosinca 2020., na temelju izvršenja sudske odluke donesene nakon tog datuma.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (peto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 3. točku (d) Odluke Komisije 2011/278/EU od 27. travnja 2011. o utvrđivanju prijelaznih propisa na razini Unije za usklađenu besplatnu dodjelu emisijskih jedinica na temelju članka 10.a Direktive 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća treba tumačiti na način da se pojam „potpostrojenje s referentnom vrijednosti za gorivo”, u okviru postrojenja koje proizvodi primarni bakar i čija je djelatnost obuhvaćena Prilogom I. Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. o uspostavi sustava trgovanja emisijskim jedinicama stakleničkih plinova unutar Zajednice i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o izmjeni Direktive 2003/87 u svrhu poboljšanja i proširenja sustava Zajednice za trgovanje emisijskim jedinicama stakleničkih plinova, odnosi na ljevaonicu za taljenje u lebdećem stanju koja dovodi do oksidacije sumpora prisutnog u korištenoj sirovini koja se sastoji od koncentrata bakra.

2.
Odluku 2011/278 treba tumačiti na način da se besplatne emisijske jedinice na koje operator postrojenja ima pravo na temelju trećeg razdoblja trgovanja (od 2013. do 2020.) potonjem još uvijek mogu izdati nakon 31. prosinca 2020., na temelju izvršenja sudske odluke donesene nakon tog datuma.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački