CELEX: 62015TJ0020
Eiropas Savienības preču zīme
Iebildumu process
Eiropas Savienības vārdiskas preču zīmes “PICCOLOMINI” reģistrācijas pieteikums
Agrāka Eiropas Savienības vārdiska preču zīme “PICCOLO”
Agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamība
Regulas (EK) Nr. 207/2009 42. panta 2. punkts

Tiesvedības priekšvēsture
2012. gada 16. janvārī persona, kas iestājusies lietā –
Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola
– Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (
EUIPO
) iesniedza Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV L 78, 1. lpp.
).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir vārdisks apzīmējums “PICCOLOMINI”.
Preces, attiecībā uz kurām tika pieteikta reģistrācija, ietilpst 33. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un atbilst šādam aprakstam: “alkoholiskie dzērieni (izņemot alu)”.
Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums tika publicēts 2012. gada 20. februāra
Bulletin des marques communautaires
[
Kopienas Preču Zīmju Biļetenā
] Nr. 35/2012.
2012. gada 14. maijā prasītāja
Henkell & Co. Sektkellerei KG
, pamatojoties uz Regulas Nr. 207/2009 41. pantu, iesniedza iebildumus pret pieteiktās preču zīmes reģistrāciju attiecībā uz iepriekš 3. punktā norādītajām precēm, kas ietilpst 33. klasē.
Iebildumi bija balstīti uz agrāku Eiropas Savienības vārdisku preču zīmi “PICCOLO”, kas reģistrēta 2001. gada 14. augustā ar numuru 952770.
Agrākā preču zīme apzīmē preces un pakalpojumus, kas ietilpst 33. un 42. klasē un atbilst šādam aprakstam:
—
33. klase: “alkoholiskie dzērieni (izņemot alu), it īpaši vīni, saldie vīni, dzirkstošie vīni, sausie vīni, aromātiskie vīni un vermuta vīni, spirtotie dzērieni”;
—
42. klase: “ēdināšana (pārtika); viesu izmitināšana”.
Iebildumu pamatojumam izvirzītais pamats ir Regulas Nr. 207/2009 8. panta 1. punkta b) apakšpunktā norādītais pamats.
2012. gada 28. novembrī persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktu lūdza, lai prasītāja iesniedz pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu.
2013. gada 19. februārī prasītāja apgalvoja, ka tā esot izmantojusi preču zīmi “PICCOLO” attiecībā uz dzirkstošajiem vīniem sešpadsmit Eiropas Savienības dalībvalstīs un preču zīmi “PIKKOLO” attiecībā uz dzirkstošajiem vīniem Vācijā un Austrijā. Tā piebilda, ka atšķirība elementa “pikkolo” pareizrakstībā attiecībā uz elementu “piccolo” esot vien maznozīmīga un konkrētā sabiedrības daļa to tik tikko pamanīšot, jo šos abus elementus izrunājot vienādi. Tā turklāt iesniedza dokumentus un citus pierādījumus, lai pierādītu agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu.
Iebildumu nodaļa 2013. gada 17. septembra lēmumā secināja, ka prasītāja bija sniegusi pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu un apmierināja iebildumus pilnībā.
2013. gada 18. novembrī persona, kas iestājusies lietā, saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 58.–64. pantu iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Iebildumu nodaļas lēmumu.
Ar 2014. gada 31. oktobra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas pirmā padome apmierināja apelācijas sūdzību un atcēla Iebildumu nodaļas lēmumu, jo prasītāja nebija iesniegusi pietiekamus pierādījumus par agrākas preču zīmes faktisku izmantošanu. Tā turklāt noraidīja iebildumus saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktu.
Lai secinātu par agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas neesamību, Apelācijas padome uzskatīja, pirmkārt, ka, ņemot vērā pierādījumus to kopumā, varēja pamatoti secināt, ka vārds “piccolo” ir daļa no starptautiskā mērogā vīna ražošanā izmantotas terminoloģijas, kuru līdz ar to zina vidusmēra patērētājs. Otrkārt, tā uzsvēra, ka patērētāji, kuri nesaprot vārdu “piccolo”, automātiski nepieņemtu, ka runa ir par preču zīmi, kad viņi ar to saskartos saistībā ar dzirkstošo vīnu pārdošanu. Treškārt, tā norādīja, ka apzīmējums “PIKKOLO” vai “PICCOLO” tika skaidri izmantots aprakstoši vai saīsinātā veidā, proti, vārda “picc.” veidā, un ka tas bija sasaistīts vienīgi ar citiem aprakstošiem vārdiem, kā piemēram, “trocken” un “dry” attiecībā uz dažādām prasītājas precēm vai arī daļu no prasītājas uzņēmuma nosaukuma, proti, vārdu “henkell”. Ceturtkārt, tā uzskatīja, ka šis pēdējais minētais vārds, kas ir prasītājas uzņēmuma nosaukuma daļa, ir visdominējošākais elements tā izvietojuma un izmēra gan uz pudelēm izvietotajās etiķetēs, gan uz iepakojuma dēļ. Tā turklāt piebilda, ka šim vārdam nav nekādas acīmredzamas nozīmes, tāpēc, ņemot vērā veidu, kādā tas ir attēlots, tas tiktu nekavējoties uzskatīts par atšķirtspējīgu apzīmējumu.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest
EUIPO
un personai, kas iestājusies lietā, atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Savas prasības pamatojumam prasītāja izvirza tikai vienu pamatu – Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkta pārkāpumu.
Ir jāatgādina, pirmkārt, ka no Regulas Nr. 207/2009 preambulas 10. apsvēruma izriet, ka likumdevējs uzskatīja, ka agrākas preču zīmes aizsardzība ir pamatota tikai, ciktāl tā tikusi faktiski izmantota. Tādējādi saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktu pēc pieteikuma iesniedzēja lūguma agrākas Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks vai saskaņā ar šī panta 3. punktu – agrākas valsts preču zīmes īpašnieks, kas iesniedzis savus iebildumus, sniedz pierādījumus, ka piecu gadu laikā pirms Eiropas Savienības preču zīmes pieteikuma publicēšanas agrākā preču zīme ir Savienībā vai dalībvalstī, kur tā ir aizsargāta, faktiski izmantota saistībā ar precēm vai pakalpojumiem, attiecībā uz ko tā ir reģistrēta un uz ko ir balstīti iebildumi, vai arī norāda pamatotus tās neizmantošanas iemeslus, ar nosacījumu, ka agrākā Kopienas preču zīme tobrīd ir reģistrēta ne mazāk kā piecus gadus. Ja šāda apliecinājuma nav, iebildumus noraida.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru prasības, saskaņā ar ko agrākai preču zīmei ir jābūt faktiski izmantotai, lai to varētu pretstatīt Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumam,
ratio legis
ir – samazināt konfliktus starp divām preču zīmēm, ciktāl nepastāv ekonomiski pamatots iemesls, kas izriet no preču zīmes faktiskās funkcijas tirgū (šajā ziņā skat. spriedumus, 2004. gada 8. jūlijs, Sunrider/ITSB – Espadafor Caba (“VITAFRUIT”),
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
36.
–
38.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2009. gada 30. novembris, Esber/ITSB – Coloris Global Coloring Concept (“COLORIS”),
T‑353/07
,
EU:T:2009:475
,
20.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar Komisijas 1995. gada 13. decembra Regulas (EK) Nr. 2868/95, ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 40/94 par Kopienas preču zīmi (
OV 1995, L 303, 1. lpp.
), 22. noteikuma 3. punktu izmantošanas pierādījumiem ir jānorāda agrākās preču zīmes izmantošanas vieta, laiks, lietošanas apjoms un veids attiecībā uz precēm un pakalpojumiem, kuriem tā reģistrēta un kuri ir iebildumu pamatā.
Otrkārt, no judikatūras izriet, ka preču zīme ir faktiski izmantota, ja tā izmantota atbilstoši tās pamatfunkcijai, proti, garantēt to preču vai pakalpojumu izcelsmes identitāti, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, lai radītu vai saglabātu šo preču vai pakalpojumu noietu, izslēdzot simboliska rakstura izmantošanu, kuras vienīgais mērķis ir saglabāt preču zīmes piešķirtās tiesības (skat. pēc analoģijas spriedumu, 2003. gada 11. marts, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
punkts).
Preču zīmes faktiskās izmantošanas rakstura vērtējums ir jābalsta uz visu attiecīgās lietas faktoru visaptverošu vērtējumu, proti, faktu un apstākļu, kas ir atbilstoši, lai noskaidrotu tās patieso komerciālo izmantošanu, jo īpaši izmantošanu, ko attiecīgajā ekonomiskajā sektorā uzskata par pamatotu, lai uzturētu vai radītu tirgus daļas ar preču zīmi aizsargātajām precēm vai pakalpojumiem, šo preču vai pakalpojumu raksturu, tirgus raksturojumu, preču zīmes izmantošanas apjomu un biežumu (spriedums, 2004. gada 8. jūlijs, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
,
40.
punkts; skat. arī pēc analoģijas spriedumu, 2003. gada 11. marts, Ansul,
T‑40/01
,
EU:C:2003:145
,
43.
punkts).
Preču zīmes faktisko izmantošanu nevar pierādīt ar varbūtībām vai pieņēmumiem, bet tā ir jābalsta uz konkrētiem un objektīviem pierādījumiem par faktisku un pietiekamu preču zīmes izmantošanu attiecīgajā tirgū (spriedumi, 2002. gada 12. decembris, Kabushiki Kaisha Fernandes/ITSB – Harrison (“HIWATT”),
T‑39/01
,
EU:T:2002:316
,
47.
punkts, un 2004. gada 6. oktobris, Vitakraft-Werke Wührmann/ITSB – Krafft (“VITAKRAFT”),
T‑356/02
,
EU:T:2004:292
,
28.
punkts).
Šo apsvērumu gaismā ir jāpārbauda, vai Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 21. un 51. punktā ir pamatoti secinājusi, ka prasītāja nav sniegusi pietiekamus pierādījumus par agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkta izpratnē.
Vispirms ir jākonstatē, ka, tā kā pieteikums reģistrēt Eiropas Savienības preču zīmi bija publicēts 2012. gada 20. februārī, Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktā paredzētais piecu gadu laikposms šajā lietā sākās 2007. gada 20. februārī un beidzās 2012. gada 19. februārī (turpmāk tekstā – “attiecīgais laikposms”).
Sava vienīgā pamata pamatojumam prasītāja pretēji tam, ko secināja Apelācijas padome, apgalvo, ka procesā
EUIPO
iesniegtie pierādījumi ļāva konstatēt agrākās preču zīmes faktisko izmantošanu.
Prasītāja būtībā norāda, pirmkārt, ka Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru vārds “piccolo” tiek uztverts tikai kā aprakstošs, izraisot agrākās preču zīmes atcelšanu
de facto
. Otrkārt, tā uzskata, ka Apelācijas padome esot rīkojusies prettiesiski, agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumu vērtējuma ietvaros pārbaudot tās atšķirtspēju un secinot, ka tai nav šīs atšķirtspējas. Treškārt, tā uzskata, ka Apelācijas padomes vērtējums, saskaņā ar kuru agrākajai preču zīmei trūkst atšķirtspējas, esot balstīts vienīgi uz dokumentiem, kuri datēti pēc attiecīgā laikposma un kurus persona, kas iestājusies lietā, iesniedza kopā ar procesuālu dokumentu, kurā izklāstīti apelācijas sūdzības par Iebildumu nodaļas lēmumu pamati. Tās ieskatā, neviens pierādījums līdz ar to nepierādot agrākās preču zīmes atšķirtspējas trūkumu attiecīgajā laikposmā. Visbeidzot, ceturtkārt, tā apgalvo, ka pat gadījumā, ja Vispārējā tiesa secinātu, ka Apelācijas padome bija kompetenta izvērtēt, ka agrākajai preču zīmei nebija atšķirtspējas, Vispārējās tiesas veikta apstrīdētā lēmuma tiesiskuma pārbaude skaidri parādītu, ka, pretēji Apelācijas padomes izdarītajam secinājumam, minētā preču zīme tikusi izmantota kā preču zīme, nevis tikai aprakstoši.
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, apstrīd prasītājas argumentu pamatotību. Tie uzskata, ka procesā prasītājas izvirzīto apstākļu vai to apstākļu, uz kuriem tā atsaucās, detalizēta pārbaude apstiprina, ka Apelācijas padome ir pamatoti secinājusi, ka agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumi nav tikuši sniegti.
Vispārējā tiesa uzskata, ka pirms pirmo trīs argumentu vērtējuma ir lietderīgi izvērtēt prasītājas ceturto argumentu, kas būtībā ir saistīts ar agrākās preču zīmes izmantošanas raksturu.
Ar savu ceturto argumentu prasītāja pretēji tam, ko uzskatīja Apelācijas padome, apgalvo, ka agrākā preču zīme esot tikusi izmantota kā preču zīme, nevis vienkārši aprakstoši (skat. iepriekš 27. punktu).
Šajā lietā ir jāuzsver, ka saistībā ar savu agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas vērtējumu Apelācijas padome vispirms uzsvēra, ka puses procesā
EUIPO
nevarēja vienoties par to, vai agrākā preču zīme tika drīzāk izmantota kā aprakstoša norāde uz noteiktu pudeles tilpumu, nevis kā preču zīme atbilstoši tās pamatfunkcijai, kas ir garantēt preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem minētā preču zīme tikusi reģistrēta, izcelsmes identitāti. Turpinot tā norādīja, pirmkārt, ka šis jautājums ir nošķirts no jautājuma par to, vai agrākā preču zīme bija pieļaujama reģistrācijai atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 7. panta 1. punktam, un, otrkārt, ka šis pēdējais minētais jautājums varēja būt vienīgi, pamatojoties uz šīs regulas 52. panta 1. punkta a) apakšpunktu, Anulēšanas nodaļā ierosināta spēkā neesamības atzīšanas procesa priekšmets. Visbeidzot tā, balstoties uz 2013. gada 16. maija spriedumu Reber/ITSB – Klusmeier (“Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM”) (
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
), norādīja, ka tai ir kompetence konstatēt, vai specifiskajai izmantošanai, kāda tika piemērota attiecībā uz agrāko preču zīmi, bija aprakstošs raksturs saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punktā paredzēto faktiskās izmantošanas prasību.
Turklāt ir jāuzskata, kā norādīts apstrīdētā lēmuma 8. punktā un kā izriet no Vispārējā tiesā agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas konstatēšanai iesniegto
EUIPO
lietas materiālos iekļauto dokumentu analīzes, ka prasītāja procesā
EUIPO
ir iesniegusi šādus pierādījumus:
—
tās mārketinga direktora ar zvērestu apliecinātu 2013. gada 13. februārī datētu paziņojumu, kurā ir norāde uz dzirkstošā vīna pudeļu fotogrāfijām un kurā norādīts apgrozījums no dzirkstošā vīna pudeļu, kas ietver norādes “piccolo” vai “pikkolo”, pārdošanas dažādās Savienības dalībvalstīs no 2007. līdz 2011. gadam;
—
dzirkstošā vīna pudeļu fotogrāfijas;
—
izvilkumi no preču specifikācijām un no kopš 2007. gada 1. aprīļa un attiecībā uz nākamajiem gadiem piemērojamo cenu sarakstiem, kas sagatavoti vācu valodā un kam pievienoti daļēji tulkojumi, piemēram, atspoguļojot to 0,2 l pudeļu klāstu, uz kurām ir norāde “pikkolo”;
—
izvilkums no kopš 2008. gada 1. aprīļa un kopš 2009. gada 1. aprīļa piemērojamo eksporta cenu saraksta, kas sagatavots angļu valodā un kurā atspoguļots to 0,2 l pudeļu klāsts, uz kurām ir norāde “piccolo”;
—
vairāki rēķini attiecībā uz laikposmu no 2007. līdz 2012. gadam, kas nosūtīti uzņēmumiem Grieķijā, Itālijā un Somijā un uz kuriem tostarp norādīta 0,2 l “HENKELL TRO. DRY SEC PICC.” pudeļu piegāde;
—
izvilkums no reklāmas bukleta.
Pēc iepriekš 32. punktā norādīto dokumentu, kā arī personas, kas iestājusies lietā, iesniegto dokumentu analīzes Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 51. punktā secināja, ka agrākā preču zīme nav tikusi faktiski izmantota atbilstoši tās pamatfunkcijai nodrošināt preču un pakalpojumu, attiecībā uz kurām tā reģistrēta, izcelsmes identitāti.
Vispārējā tiesa uzskata, ka šāds secinājums varēja tiesiski tikt izsecināts no iepriekš 32. punktā minēto dokumentu pārbaudes.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Apelācijas padome nav apšaubījusi ne agrākās preču zīmes izmantošanas ilgumu, ne apjomu, un ka lietas dalībnieki to nav apstrīdējuši.
Turpinot attiecībā uz izmantošanas vietu prasītāja apstrīd Apelācijas padomes secinājumu, saskaņā ar kuru tā savas preces tirgo vienīgi Vācijā, Grieķijā, Itālijā un Somijā. Tā apgalvo, ka tā ir pārdevusi preces 20 Savienības dalībvalstīs ar apzīmējumu “PICCOLO” un divās dalībvalstīs – ar apzīmējumu “PIKKOLO”, kā konstatēts mārketinga direktora ar zvērestu apliecinātajā 2013. gada 13. februāra paziņojumā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka, lai novērtētu dokumenta pierādījuma spēku, vispirms ir jāpārbauda tajā ietvertās informācijas ticamība. Līdz ar to it īpaši ir jāņem vērā dokumenta izcelsme, tā sagatavošanas apstākļi, tā adresāts un, vērtējot tā saturu, ir jānoskaidro, vai tas šķiet saprātīgs un uzticams. Šajā lietā ar zvērestu apliecināto paziņojumu ir sagatavojis pats prasītājas mārketinga direktors, un tātad tas nav tikpat uzticams un ticams kā trešās personas vai no konkrētās sabiedrības neatkarīgas personas paziņojums. Ar zvērestu apliecināts paziņojums pats par sevi nav pietiekams, un tas ir uzskatāms tikai par norādi, kas jāpierāda ar citiem pierādījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 16. maijs, Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
,
36.
punkts).
Kā pamatoti norāda
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, ar zvērestu apliecinātajā paziņojumā ietvertās norādes nav apstiprinātas ar tam pievienotajiem pierādījumiem. Tieši pretēji, no prasītājas izsniegtajiem rēķiniem skaidri izriet, ka tie attiecas tikai uz četru dalībvalstu teritorijām. Līdz ar to Apelācijas padome nav pieļāvusi kļūdu, apstrīdētā lēmuma 37. punktā uzskatot, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi ļauj secināt, ka tā savu dzirkstošo vīnu netirgoja visā Savienībā, bet vienīgi Vācijā, Grieķijā, Itālijā un Somijā.
Visbeidzot attiecībā uz apstrīdētajā lēmumā veikto analīzi par agrākās preču zīmes izmantošanas raksturu, ko specifiski un galvenokārt apstrīd prasītāja (skat. iepriekš 27. punktu), Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 39.–51. punktā būtībā uzskatīja, ka neatkarīgi no tā, vai patērēji saprastu vārda “piccolo” nozīmi, veids, kādā tika izmantota agrākā preču zīme uz prasītājas dzirkstošā vīna pudelēm, kā arī uz preču specifikācijām un rēķiniem, neļauj secināt, ka minētā preču zīme tikusi izmantota kā preču zīme.
Prasītāja apstrīd šo analīzi, galvenokārt norādot, ka īpaša nozīme ir jāpiešķir veidam, kādā agrākā preču zīme tikusi izmantota uz šīm precēm, jo tieši šādā veidā preču zīme tikusi prezentēta patērētājiem, savukārt ar preču specifikācijām, cenu sarakstiem un rēķiniem ir paredzēts iepazīstināt vienīgi uzņēmējus, nevis patērētājus. Tās ieskatā, no preču noformējuma nepārprotami izriet, ka minētā preču zīme tikusi izmantota kā preču zīme, nevis aprakstoši. Tā piebilst, ka attiecīgajā nozarē vienīgi preču zīmes ir pieņemts norādīt izceltā veidā. Līdz ar to konkrētās preču zīmes izceltā veidā uzsvērtais noformējums, kas pievērš skatienu, norāda uz prasītājas nodomu izmantot šo vārdu kā preču zīmi, nevis kā pudeles tilpumu aprakstošu norādi, kas tostarp atbilst patērētāja uztverei attiecībā uz šī vārda izmantošanu.
Ir jānorāda, ka nevar piekrist prasītājas argumentiem.
Proti, neatkarīgi no tā, vai vārds “piccolo” ir tehnisks jēdziens, ko izmanto vīna ražošanas uzņēmumu nozarē, un vai to arī plaši izmanto dzirkstošo vīnu tirdzniecībā attiecībā uz vīna vidusmēra patērētāju, ir jāuzskata, ka katrā ziņā veids, kādā tika izmantota apstrīdētā preču zīme uz pašas preces, proti, uz dzirkstošā vīna pudelēm, neļauj secināt, ka minētā preču zīme tikusi izmantota kā preču zīme, proti, atbilstoši tās pamatfunkcijai sniegt norādi par attiecīgās preces komerciālo izcelsmi. Preču zīmes faktiska izmantošana var tikt konstatēta vienīgi, kad šī preču zīme tiek izmantota, lai garantētu to preču vai pakalpojumu, attiecībā uz kuriem tā ir reģistrēta, izcelsmes identitāti (spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Polytetra/ITSB – EI du Pont de Nemours (“POLYTETRAFLON”),
T‑660/11
,
EU:T:2015:387
,
70.
punkts).
Pretēji tam, ko norāda prasītāja, vārds “piccolo” uz preces vai uz iepakojuma nekādi nav atveidots izceltā veidā, tādējādi pievēršot patērētāja uzmanību. Tieši pretēji, kā pamatoti uzsvēra Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 42.–45. punktā, tieši vārds “henkell” ir dominējošais gan uz preces, gan uz iepakojuma.
Kā norāda Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 43. punktā, vārds “henkell” uz preces ir norādīts pudeles kakliņa etiķetes augstākajā daļā un to padara redzamu marķējums. Zem šī vārda ir norādīts grafisks simbols, kurš pats ir novietots virs vārda “piccolo” vai “pikkolo”. Savukārt vārds “piccolo” vai “pikkolo” ir novietots virs norādes “dry sec”, kas uzrakstīts ar daudz mazākiem burtiem. Grafiskais simbols uz pudeles kakliņa arī ir atveidots uz tās centrālās etiķetes. Tas atrodas virs vārda “henkell”, kas uzrakstīts ar lieliem burtiem treknrakstā un kas pats atrodas virs vārda “trocken”, kurš uzrakstīts ar daudz mazākiem burtiem.
Vārda “piccolo” vai “pikkolo” atveidojums uz iepakojuma ir līdzīgs tā atveidojumam uz preces. Proti, uz iepakojuma ir atveidots grafisks simbols virs vārda “henkell”, kas uzrakstīts ar lieliem burtiem treknrakstā un kas pats atrodas virs vārda “trocken”, kas uzrakstīts ar daudz mazākiem burtiem. Vārds “piccolo” vai “pikkolo” ir atveidots uz iepakojuma apakšējās daļas ar tādiem pašiem fontiem kā vārds “trocken” un to papildina citi vārdi ar vēl mazākiem burtiem.
Tādējādi, kā pamatoti norādīja gan Apelācijas padome, gan persona, kas iestājusies lietā, gan uz preces, gan uz iepakojuma sava izmēra un izvietojuma dēļ nepārprotami dominē vārds “henkell”. Vārds “piccolo” vai “pikkolo” kopainā parādās tikai pakārtoti kā papildelements.
Kā pamatoti norāda
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, tas drīzāk ir vārds “henkell” uz pudeles vai iepakojuma, kas tiks uztverts kā norāde uz preces komerciālo izcelsmi, savukārt vārdam “piccolo” vai “pikkolo” būs tikai pudeles tilpumu aprakstoša funkcija.
Šo secinājumu turklāt pilnībā apstiprina prasītājas procesā
EUIPO
iesniegtās preču specifikācijas, cenu saraksti un rēķini. Proti, kā apstrīdētā lēmuma 40. punktā norādīja Apelācijas padome un kā norāda
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, ir acīmredzams, ka vārds “piccolo” vai “pikkolo” tiek izmantots, lai raksturotu pudeles tilpumu. Šis vārds ir sasaistīts vienīgi ar citiem aprakstošiem jēdzieniem, kā, piemēram, ar vārdiem “trocken” un “dry” attiecībā uz dažādām prasītājas precēm, un tiek sistemātiski sasaistīts ar 0,2 l pudelēm, līdzīgi kā vārds “magnum” vai vārdu savienojums “double magnum” tiek izmantoti, lai apzīmētu 1,5 l vai 3 l pudeles.
It īpaši rēķini ietver norādi “henkell trocken dry sec picc.” vai norādi “henkell tro. dry sec picc.”, aiz kuras ir norāde uz vīna pudeles tilpumu, proti, norādi “200 ml”, kuru atsevišķos gadījumos papildina norādes uz alkohola tilpumprocentiem, piemēram, norāde “11,5 % vol.” Ir skaidri redzams, ka šīs norādes, kas turklāt tiek izmantotas saīsinājumu veidā, nevar tikt uztvertas kā norādes uz preču komerciālo izcelsmi. Kā uzsver
EUIPO
, tas, ka saīsinātais vārds “picc.” vienmēr ir norādīts aiz vārdu savienojumiem “trocken dry sec” vai “tro. dry sec”, kuras visas raksturo dzirkstošā vīna salduma pakāpi dažādās valodās, ir jāinterpretē tādējādi, ka vārds “piccolo” pats par sevi ir aprakstošs, nevis vēl viena norāde uz komerciālo izcelsmi papildus uzņēmuma nosaukuma daļai “henkell”.
Tātad ir jākonstatē, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi Iebildumu nodaļā un Apelācijas padomē, pat tos izvērtējot visaptveroši, neļauj juridiski pietiekami konstatēt agrākas preču zīmes faktisko izmantošanu attiecīgajā laikposmā. Ir jāpiebilst, kā izriet no vērtējuma saistībā ar prasītājas ceturtā argumenta analīzi, ka agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas pārbaude, kuru veikusi Apelācijas padome, atbilst piemērojamajām tiesību normām un judikatūrai. It īpaši ir jākonstatē, ka Apelācijas padome nekādi nav pārkāpusi principus, uz kuriem atsaucās prasītāja un kuri izriet tostarp no 2012. gada 24. maija sprieduma Formula One Licensing/ITSB (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). Tāpat ir jānorāda, ka no minētā argumenta pārbaudes izriet, ka Apelācijas padome nekādi nav paudusi nostāju par to, vai pastāvēja absolūti [atteikuma] pamati, kas nepieļāva agrākās preču zīmes reģistrāciju vai spēkā esamību, bet vienīgi izvērtēja, vai šī preču zīme tikusi faktiski izmantota atbilstoši tās pamatfunkcijai.
No tā izriet, ka attiecībā uz agrāko preču zīmi nevar tikt konstatēts neviens Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkta pārkāpums.
Turklāt ir jānorāda, ka šo secinājumu nevar apšaubīt prasības pieteikuma A.8. līdz A.12. pielikuma gaismā, kuri attiecīgi ietver dažādu Vācijā kopš 1935. gada izmantoto preču noformējumu apkopojumu; etiķetes, kas novietota preces aizmugurējā daļā, atveidojumu; pētījumu par lielveikala precēm Vācijā; vēsturiskus attēlus, reklāmas un
CD‑ROM
, kas ietver televīzijas reklāmas laikposmā no 1957. līdz 1964. gadam un visbeidzot – 1991. gada oktobrī veiktu pētījumu attiecībā uz patērētājiem Vācijā.
Prasības pieteikuma A.8. līdz A.12. pielikums, kurus prasītāja pirmo reizi iesniedza tiesvedībā Vispārējā tiesā, nevar tikt ņemti vērā un ir jānoraida kā nepieņemami. Proti, prasības izskatīšana Vispārējā tiesā ir vērsta uz to, lai pārbaudītu
EUIPO
Apelācijas padomju lēmumu tiesiskumu Regulas Nr. 207/2009 65. panta izpratnē, tāpēc Vispārējai tiesai nav atkārtoti jāpārbauda faktiskie apstākļi, pamatojoties uz dokumentiem, kuri pirmo reizi ir iesniegti Vispārējā tiesā. Tātad iepriekš minētie dokumenti ir jānoraida, nepārbaudot to pierādījuma spēku (šajā ziņā skat. spriedumu, 2005. gada 24. novembris, Sadas/ITSB – LTJ Diffusion (“ARTHUR ET FELICIE”),
T‑346/04
,
EU:T:2005:420
,
19.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Katrā ziņā ir jāuzsver, ka, pieņemot, ka prasības pieteikuma A.8. līdz A.12. pielikums nebūtu nepieņemami, šķiet, ka tie neattiecas uz attiecīgo laikposmu vai arī tie attiecas uz citām preču zīmēm, kas nav šajā lietā aplūkotās, kā dēļ šajā lietā arī nebūtu bijis iespējams tos ņemt vērā.
Visbeidzot attiecībā uz
Tribunal de première instance de Wiesbaden
[Vīsbādenes pirmās instances tiesas] 1972. gada 10. aprīļa nolēmumu, kas iekļauts prasības pieteikuma A.13. pielikumā un kuru prasītāja izvirzīja tiesas sēdē, ir jāatgādina, ka ne lietas dalībniekiem, ne pašai Vispārējā tiesai, interpretējot Savienības tiesības, nevar tikt liegts iedvesmoties no elementiem, kas izriet no Savienības, valsts vai starptautisko tiesu judikatūras. Šāda iespēja atsaukties uz valsts tiesu spriedumiem nav paredzēta judikatūrā, saskaņā ar kuru Vispārējā tiesā iesniegtais prasības pieteikums ir vērsts uz to, lai pārbaudītu Apelācijas padomju lēmumu tiesiskumu atbilstoši pierādījumiem, ko tajās iesnieguši lietas dalībnieki, jo Apelācijas padomēm netiek pārmests, ka tās nav ņēmušas vērā kāda konkrēta valsts tiesas sprieduma faktiskos apstākļus, bet tiek veikta atsauce uz spriedumiem, lai argumentētu pamatu saistībā ar to, ka Apelācijas padomes ir pārkāpušas Regulas Nr. 207/2009 normu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2006. gada 12. jūlijs, Vitakraft-Werke Wührmann/ITSB – Johnson’s Veterinary Products (“VITACOAT”),
T‑277/04
,
EU:T:2006:202
,
70.
un
71.
punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka prasītāja neatsaucas uz Vīsbādenes pirmās instances tiesas nolēmumu, lai sniegtu interpretācijas piemēru kādai tiesību normai, bet lai padarītu skaidrāku fakta jautājumu, proti, vai prasītāja ir izmantojusi vārdu “piccolo” kā preču zīmi. Līdz ar to runa ir par agrākās preču zīmes faktiskas izmantošanas pierādījumiem, kurus prasītājai bija jāiesniedz
EUIPO
. Turklāt līdzīgi kā saistībā ar prasības pieteikuma A.8. līdz A.12. pielikumiem ir jānorāda, ka Vīsbādenes pirmās instances tiesas nolēmums neattiecas uz agrākās preču zīmes faktisku izmantošanu un neskar attiecīgo laikposmu.
Ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, prasītājas ceturtais arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmie trīs argumenti attiecībā uz apgalvoto agrākās preču zīmes
de facto
atcelšanu, kā arī apgalvoto Apelācijas padomes veikto agrākas preču zīmes atšķirtspējas vērtējumu (skat. iepriekš 27. punktu) noteikti ir jānoraida. Proti, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Apelācijas padome nekādi nav paudusi nostāju par to, vai pastāvēja absolūti atteikuma pamati, kas nepieļāva agrākās preču zīmes reģistrāciju vai spēkā esamību, bet tā vienīgi ir izvērtējusi, vai šī agrākā preču zīme tikusi faktiski izmantota atbilstoši tās pamatfunkcijai (skat. iepriekš 50. punktu).
Apelācijas padome vienīgi uzskatīja, ka iesniegtie pierādījumi liecina par to, ka prasītāja agrāko preču zīmi izmantojusi aprakstoši, proti, lai raksturotu noteiktu pudeles tilpumu. Turklāt, kā savos procesuālajos rakstos un tiesas sēdē pamatoti norādīja
EUIPO
un persona, kas iestājusies lietā, Apelācijas padome iebildumu procesā nekādi nav izvērtējusi minētās preču zīmes atšķirtspēju pašu par sevi, bet apzīmējuma uztveri, kas izriet no tās izmantošanas kā preču zīmi konkrētajiem nosacījumiem Regulas Nr. 207/2009 42. panta 2. punkta izpratnē, kā arī tas tai ir jādara saistībā ar jebkuras agrākas preču zīmes faktiskas izmantošanas vērtējumu. Arguments, saskaņā ar kuru Apelācijas padomes konstatētā atšķirtspējas neesamība esot vienīgi balstīta uz personas, kas iestājusies lietā, iesniegtajiem dokumentiem, kuri datēti pēc attiecīgā laikposma (skat. iepriekš 27. punktu), ir jānoraida kā nepamatots, jo, pirmkārt, Apelācijas padome nekādi nav konstatējusi agrākās preču zīmes atšķirtspējas neesamību un, otrkārt, šis arguments nav pamatots ar faktiem. Proti, pretēji tam, ko, atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumu, prasītāja norāda tiesas sēdē, it īpaši no apstrīdētā lēmuma 21. un 39.–44. punkta skaidri izriet, ka Apelācijas padome uzskatīja, ka agrākā preču zīme nav tikusi faktiski izmantota, galvenokārt balstoties uz prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem, kuri nav datēti pēc attiecīgā laikposma.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasītājas vienīgais pamats ir jānoraida kā nepamatots un līdz ar to šī prasība ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītajai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar
EUIPO
un personas, kas iestājusies lietā, prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Henkell & Co. Sektkellerei KG
sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) un
Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola
tiesāšanās izdevumus.

Berardis
Czúcz
Popescu
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 14. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.