CELEX: 62013TJ0680
Ārpuslīgumiskā atbildība
Ekonomikas un monetārā politika
Programma Kipras stabilitātes atbalstam
ECB padomes lēmums par ārkārtas likviditātes palīdzības sniegšanu pēc Kipras Centrālās bankas pieprasījuma
2013. gada 25. marta, 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra Eurogrupas paziņojumi par Kipru
Lēmums 2013/236/ES
2013. gada 26. aprīlī starp Kipru un Eiropas Stabilizācijas mehānismu noslēgtais saprašanās memorands par īpašiem ekonomikas politikas nosacījumiem
Vispārējās tiesas kompetence
Pieņemamība
Formas prasības
Iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu izsmelšana
Pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums
Tiesības uz īpašumu
Tiesiskā paļāvība
Vienlīdzīga attieksme

I.

Tiesvedības priekšvēsture
A.

ESM līgums
2012. gada 2. februārī Briselē (Beļģija) tika noslēgts Līgums par Eiropas Stabilitātes mehānisma dibināšanu starp Beļģijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Igaunijas Republiku, Īriju, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Itālijas Republiku, Kipras Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Maltu, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Slovēnijas Republiku, Slovākijas Republiku un Somijas Republiku (turpmāk tekstā – “ESM līgums”). Šis līgums stājās spēkā 2012. gada 27. septembrī.
ESM līguma 1. apsvērums ir formulēts šādi:
“Eiropadome 2010. gada 17. decembrī vienojās, ka eurozonas dalībvalstīm ir jāizveido pastāvīgs stabilizācijas mehānisms. Šis Eiropas Stabilizācijas mehānisms (“ESM”) pārņems uzdevumus, ko pašlaik pilda Eiropas finanšu stabilitātes instruments (“EFSI”) un Eiropas finanšu stabilizācijas mehānisms (“EFSM”), sniedzot, ciktāl tas ir vajadzīgs, finansiālu palīdzību eurozonas dalībvalstīm.”
Atbilstoši ESM līguma 1. un 2. pantam, kā arī 32. panta 2. punktam līgumslēdzējas puses, proti, dalībvalstis, kuru naudas vienība ir euro (turpmāk tekstā – “ESM dalībnieki”), savā starpā izveido starptautisku finanšu iestādi, proti, Eiropas Stabilizācijas mehānismu (ESM), kurai ir tiesībspēja.
ESM līguma 3. pantā ESM mērķis ir aprakstīts šādi:
“ESM mērķis ir mobilizēt finanšu resursus un, ievērojot stingrus nosacījumus, kas tiek pielāgoti izvēlētajam finansiālās palīdzības instrumentam, sniegt atbalstu tā dalībnieku, kuriem ir vai draud smagas finanšu problēmas, stabilitātei, ja tas ir obligāti nepieciešams, lai pasargātu visas eurozonas un tās dalībvalstu finanšu stabilitāti. Šim nolūkam ESM ir atļauts piesaistīt finansējumu, emitējot finanšu instrumentus vai noslēdzot finanšu vai cita veida nolīgumus vai vienošanās ar tā dalībniekiem, finanšu iestādēm vai citām trešajām personām.”
ESM līguma 4. panta 1. un 3. punktā un 4. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“1.   ESM ir Valde un Direktoru padome, kā arī ģenerāldirektors un cits par nepieciešamu uzskatīts personāls.
[..]
3.   Lai pieņemtu lēmumu ar savstarpēju vienošanos, dalībniekiem, kas piedalās balsojumā, ir jābalso vienprātīgi. Atturēšanās neliedz pieņemt lēmumu ar savstarpēju vienošanos.
4.   Atkāpjoties no 3. punkta, tiek piemērota steidzamā balsojuma procedūra, ja Komisija un [Eiropas Centrālā banka (ECB)] abas uzskata, ka, lēmumu par finansiālās palīdzības piešķiršanu vai īstenošanu, kā noteikts 13.–18. pantā, nepieņemot steidzamā kārtā, tiktu apdraudēta eurozonas finansiālā un ekonomiskā ilgtspēja [..].”
ESM līguma 5. panta 3. punktā ir paredzēts, ka “[..] Komisijas par ekonomikas un monetārajām lietām atbildīgais loceklis un ECB priekšsēdētājs, kā arī Eurogrupas priekšsēdētājs (ja viņš pats nav Valdes priekšsēdētājs vai loceklis) var piedalīties [ESM] Valdes sēdēs novērotāju statusā”.
ESM līguma 6. panta 2. punktā ir noteikts, ka “[..] Komisijas par ekonomikas un monetārajām lietām atbildīgais loceklis un ECB priekšsēdētājs katrs var iecelt vienu novērotāju [ESM Direktoru padomē]”.
ESM līguma 12. pantā ir definēti principi, kuri ir jāievēro attiecībā uz stabilizācijas atbalstu, un tā 1. punktā ir paredzēts:
“Ja tas obligāti nepieciešams, lai pasargātu visas eurozonas un tās dalībvalstu finanšu stabilitāti, ESM var sniegt ESM dalībniekam stabilitātes atbalstu, ievērojot stingrus nosacījumus, kas tiek pielāgoti izvēlētajam finansiālās palīdzības instrumentam. Šie nosacījumi tostarp var izpausties kā makroekonomikas korekciju programma vai pienākums ievērot iepriekš noteiktus atbilstības nosacījumus.”
ESM līguma 13. pantā stabilitātes atbalsta piešķiršanas procedūra ESM dalībniekam ir aprakstīta šādi:
“1.   ESM dalībnieks var adresēt lūgumu par stabilitātes atbalstu Valdes priekšsēdētājam. Šajā lūgumā tiek norādīts viens vai vairāki paredzamie finansiālās palīdzības instrumenti. Saņēmis šo lūgumu, Valdes priekšsēdētājs uzdod [..] Komisijai saziņā ar ECB:
a)
izvērtēt, vai pastāv risks visas eurozonas vai tās dalībvalstu finanšu stabilitātei, ja vien ECB jau nav iesniegusi analīzi saskaņā ar 18. panta 2. punktu;
b)
izvērtēt valsts parāda atmaksājamību. Ja tas ir lietderīgi un iespējams, šo izvērtējumu ir paredzams veikt sadarbībā ar [Starptautisko Valūtas fondu (SVF)];
c)
izvērtēt faktiskās vai potenciālās attiecīgā ESM dalībnieka finanšu vajadzības.
2.   Pamatojoties uz ESM dalībnieka lūgumu un 1. punktā paredzēto izvērtējumu, Valde var nolemt principā piešķirt attiecīgajam ESM dalībniekam stabilitātes atbalstu finansiālās palīdzības programmas veidā.
3.   Ja tā pieņem lēmumu saskaņā ar 2. punktu, Valde uzdod [..] Komisijai – saziņā ar ECB un, ja iespējams, kopā ar SVF – risināt ar attiecīgo ESM dalībnieku sarunas par saprašanās memorandu, kurā tiek precīzi izklāstīti nosacījumi, kādiem ir pakļauta šī finansiālās palīdzības programma. Saprašanās memorandā ir jāatspoguļo attiecīgo trūkumu smagums un izvēlētais finansiālās palīdzības instruments. Vienlaikus ESM ģenerāldirektors sagatavo vienošanās par finansiālās palīdzības programmu priekšlikumu, norādot tajā palīdzības finansiāla rakstura noteikumus un nosacījumus, kā arī izvēlētos instrumentus, kurš būs jāpieņem Valdei.
[Saprašanās memorandam] ir jābūt pilnībā saderīgam ar [LESD] paredzētajiem ekonomikas politikas koordinācijas pasākumiem, it īpaši ar visiem Eiropas Savienības tiesību aktiem, tostarp visiem attiecīgajam ESM dalībniekam adresētajiem atzinumiem, brīdinājumiem, ieteikumiem vai lēmumiem.
4.   [..] Komisija ESM vārdā paraksta saprašanās memorandu, ja vien tajā ir ievēroti 3. punktā paredzētie nosacījumi un to ir apstiprinājusi Valde.
5.   Direktoru padome apstiprina vienošanās par finansiālās palīdzības programmu, kurā ir norādīti piešķiramā stabilitātes atbalsta finansiālie aspekti, kā arī attiecīgā gadījumā – palīdzības pirmās daļas izmaksāšanas kārtība.
[..]
7.   [..] Komisija – saziņā ar ECB un, ja iespējams, kopā ar SVF – ir pilnvarota pārraudzīt to nosacījumu ievērošanu, kuriem pakļauta finansiālās palīdzības programma.”
B.

Kipras Republikas finanšu grūtības un finanšu palīdzības pieprasījums
2012. gada pirmajos mēnešos Grieķijas Republika un tās privātie obligāciju turētāji vienojās un pēc tam arī īstenoja Grieķijas parāda instrumentu apmaiņu, būtiski diskontējot privātpersonu turējumā esošo Grieķijas parāda instrumentu nominālvērtību (
Private Sector Involvement
(turpmāk tekstā – “
PSI
”)).
Ņemot vērā ieguldījumus parādzīmēs, kurām ir piemērots
PSI
, vairākas Kiprā reģistrētas bankas, tostarp
Cyprus Popular Bank
Public Co Ltd
(turpmāk tekstā – “
Laïki
”) un
Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia LTD
(turpmāk tekstā – “
BoC
”), cieta būtiskus zaudējumus. Kopumā šie zaudējumi pārsniedza četrus miljardus EUR, kas veidoja aptuveni 25 % no Kipras Republikas iekšzemes kopprodukta (IKP).
Laïki
,
BoC
un citām Kiprā reģistrētajām bankām pēc tam radās problēmas pašu kapitāla nepietiekamības dēļ. Vairs nespējot sniegt pietiekamu nodrošinājumu, lai saņemtu Eiropas Centrālās bankas (ECB) finansējumu,
Laïki
lūdza un saņēma ārkārtas likviditātes palīdzību (
Emergency Liquidity Assistance
(turpmāk tekstā – “
ELA
”)) no
Kentriki Trapeza tis Kyprou
(Kipras Centrālā banka, turpmāk tekstā – “KCB”).
Laïki
piešķirtā kopējā
ELA
summa 2012. gada maijā sasniedza 3,8 miljardus EUR, un 2012. gada 3. jūlijā – gandrīz 9,6 miljardus EUR.
Šādos apstākļos Kipras Republika uzskatīja, ka ir jāsniedz atbalsts Kipras banku sektoram, tostarp 2012. gada jūnijā rekapitalizējot
Laïki
1,8 miljardu EUR apmērā. Šī paša mēneša laikā
BoC
paziņoja, ka arī ir lūgusi Kipras iestādēm kapitāla atbalstu, bet nav to saņēmusi.
Šajā laikā pašai Kipras Republikai bija būtiskas finanšu un budžeta grūtības. Kopš 2011. gada maija Kipras Republika vairs nespēja pārfinansēties tirgū par likmēm, kuras būtu savietojamas ar ilgtermiņa finanšu stabilitāti, jo 2011. gada pirmajā trimestrī kredītreitingu aģentūras
Fitch
,
Moody’s
un
Standard & Poor’s
pazemināja tās kredītreitingu par vienu vai divām pakāpēm, it īpaši ņemot vērā tās banku sektora atkarību no Grieķijas ekonomikas. Šādos apstākļos Kipras Republika apmierināja savu vajadzību pēc finansējuma, it īpaši emitējot valsts parādzīmes ar ļoti īsu termiņu, un 2011. gada oktobrī noslēdza oficiālu vienošanos ar Krievijas Federāciju par aizdevumu 2,5 miljardu EUR apmērā.
2012. gada 25. jūnijā, pēc tam, kad kredītreitingu aģentūra
Fitch
, sekojot kredītreitingu aģentūrām
Moody’s
un
Standard & Poor’s
, bija pazeminājusi Kipras Republikas kredītreitingu līdz spekulatīvai kategorijai, tās parādzīmes vairs neatbilda nosacījumiem, kuri ir jāizpilda, lai tās tiktu pieņemtas kā nodrošinājums naudas darījumiem Eurosistēmā, ko veido ESM dalībnieču centrālās bankas un ECB, kuras nosaka Eiropas Savienības monetāro politiku. Tajā pašā dienā Kipras Republika iesniedza Eurogrupas prezidentam finansiālā atbalsta pieprasījumu no ESM un Eiropas Finanšu stabilitātes instrumenta (EFSI). Saskaņā ar Kipras valdības paziņojumu pieprasītā atbalsta mērķis ir “ierobežot riskus Kipras ekonomikai, it īpaši tos, kurus izraisa plašāka negatīva tās finanšu sektora ietekme, kurš ir ļoti pakļauts Grieķijas ekonomikai”.
Ar 2012. gada 27. jūnija paziņojumu Eurogrupa norādīja, ka pieprasīto finansiālo atbalstu Kipras Republikai sniegs vai nu EFSI, vai ESM makroekonomikas korekciju programmas ietvaros, kas tiks konkretizēta saprašanās memorandā, par kuru sarunās piedalīsies Eiropas Komisija kopā ar ECB un Starptautisko Valūtas fondu (SVF), no vienas puses, un Kipras iestādes, no otras puses.
2012. gada 29. novembrī Komisijas, ECB, SVF un Kipras Republikas pārstāvji sagatavoja saprašanās memoranda projektu.
Ar 2013. gada 21. janvāra paziņojumu Eurogrupa, pirmkārt, norādīja, ka galīgā vienošanās par makroekonomikas korekciju programmu varētu tikt panākta 2013. gada martā, un, otrkārt, aicināja iesaistītās puses virzīties uz priekšu, lai pabeigtu saprašanās memoranda projekta sastāvdaļas.
2013. gada martā Kipras Republika un pārējās ESM dalībnieces panāca politisku vienošanos par šo saprašanās memoranda projektu.
Ar 2013. gada 16. marta paziņojumu Eurogrupa atzinīgi novērtēja šo vienošanos, kā arī Kipras iestāžu apņemšanos īstenot papildu pasākumus iekšējo resursu piesaistīšanai, lai samazinātu finansiālā atbalsta apjomu saistībā ar šī sprieduma 18. punktā minēto makroekonomikas korekciju programmu. Starp šiem pasākumiem tostarp bija nodokļa noteikšana Kipras banku noguldījumiem, banku pārstrukturēšana un rekapitalizācija, kā arī zemākas saistību pakāpes obligāciju turētāju iekšēja rekapitalizācija. Eurogrupa arī uzsvēra, ka Kipras finanšu sektors tikšot atbilstoši samazināts, lai mazinātu tā nestabilitāti un tā ļoti lielo īpatsvaru Kipras Republikas IKP. Eurogrupa norādīja, ka šādos apstākļos tā uzskata, ka finansiāla atbalsta piešķiršana, lai nodrošinātu Kipras Republikas un eurozonas finanšu stabilitāti, principā ir pamatota, kā arī aicināja ieinteresētās puses paātrināt sarunu norisi.
2013. gada 18. martā Kipras Republika izdeva rīkojumu par banku slēgšanu darbdienās: 2013. gada 19. un 20. martā. Pēc tam, lai nepieļautu masveida naudas izņemšanu no bankām, Kipras iestādes nolēma pagarināt šo slēgšanu līdz 2013. gada 28. martam.
2013. gada 19. martā Kipras Parlaments noraidīja Kipras valdības likumprojektu par nodokļa noteikšanu visiem Kipras banku noguldījumiem. Tad Kipras valdība sagatavoja jaunu likumprojektu, kurā bija paredzēta tikai divu Kipras banku, proti,
BoC
un
Laïki
(turpmāk tekstā – “konkrētās bankas”), pārstrukturēšana.
2013. gada 21. martā, kad
Laïki
un
BoC
parādi, kas izriet no
ELA
, sasniedza attiecīgi 9,5 miljardus EUR un 1,9 miljardus EUR, ECB publicēja paziņojumu presei, kurā norādīja šādi:
“ECB padome nolēma saglabāt līdzšinējo
ELA
līmeni līdz [..] 2013. gada 25. martam.
Atmaksas pagarinājumu var paredzēt tikai tad, ja tiek īstenota [Savienības vai SVF] programma, kas garantētu konkrēto banku maksātspēju.”
2013. gada 22. martā Kipras parlaments pieņēma
O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos
(Nr. 17/I/2013) [Likums par kredītiestāžu un citu iestāžu sanāciju, EE, pielikums I (I), Nr. 4379, 22.3.2013, 117. lpp.] (turpmāk tekstā – “2013. gada 22. marta likums”). Saskaņā ar šī likuma 3. panta 1. punktu un 5. panta 1. punktu KCB tika uzdots kopā ar Kipras Finanšu ministriju īstenot šajā likumā minēto iestāžu sanāciju. Vispirms, šim mērķim 2013. gada 22. marta likuma 12. panta 1. punktā bija paredzēts, ka KCB ar dekrētu var pārstrukturēt noregulējamās iestādes parādus un saistības, tostarp samazinot, grozot, pagarinot samaksas termiņu vai atjaunojot pamatkapitālu vai jebkādu esošu vai nākotnes prasījumu atlikumu pret šo iestādi, vai aizstājot parādzīmes ar pašu kapitālu. Pēc tam, ar minēto punktu no šiem pasākumiem tiek izslēgti apdrošinātie noguldījumi 2013. gada 22. marta likuma 2. panta piektās daļas izpratnē, proti, noguldījumi 100000 EUR vai mazākā apmērā. Šī likuma 3. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka noregulējamās iestādes akcionāri pirmie cieš zaudējumus, kas rodas noregulējuma pasākumu īstenošanas rezultātā, savukārt šādas iestādes kreditori cieš zaudējumus tikai pēc akcionāriem. Visbeidzot, no šī likuma 3. panta 2. punkta d) apakšpunkta izriet, ka pasākumu, kas ir pieņemti, pamatojoties uz šo likumu, īstenošanas rezultātā attiecīgo banku kreditoru finanšu situācija nevar būt nelabvēlīgāka nekā šo kreditoru situācija minēto banku likvidācijas gadījumā. Konkrētā likuma 12. panta 14. punktā ir precizēts, ka, ieviešot šī likuma 12. panta 1. punktā paredzēto pasākumu, personas, kuras tas skar, kā samaksu par saviem prasījumiem saņem vismaz tādu naudas summu, kādu saskaņā ar Kipras tiesībām būtu saņēmušas minēto banku likvidācijas gadījumā.
Ar 2013. gada 25. marta paziņojumu Eurogrupa norādīja, ka ar Kipras iestādēm ir panākta vienošanās par galvenajiem nākotnē īstenojamās makroekonomikas korekciju programmas būtiskajiem elementiem ar visu ESM dalībnieču, kā arī ar Komisijas, ECB un SVF atbalstu.
Šajā paziņojumā it īpaši bija norādīts:
“Eurogrupa atzinīgi novērtē pielikumā minētos finanšu sektora pārstrukturēšanas plānus. Šie pasākumi veido pamatu finanšu sektora dzīvotspējas atjaunošanai. It īpaši tajos tiek garantēti visi noguldījumi, kuru apmērs nepārsniedz 100000 EUR, atbilstoši Savienības principiem.
Programma paredz izlēmīgu pieeju, lai mazinātu finanšu sektora nelīdzsvarotību. Finanšu sektors tiks atbilstoši samazināts [..].
Eurogrupa aicina nekavējoties īstenot vienošanos starp [Kipras Republiku] un [Grieķijas Republiku] par Kipras banku filiālēm Grieķijā, ar ko tiek aizsargāta gan Grieķijas, gan Kipras banku sistēma.”
Šī paziņojuma pielikums ir formulēts šādi:
“Pēc tam, kad [Kipras Republikas] iestādes bija iesniegušas politiskos projektus, kurus Eurogrupa novērtēja ļoti atzinīgi, tika panākta vienošanās par turpmāko:
1.
Laïki
nekavējoties tiek noregulēta – pilnībā izmantojot akcionāru, obligāciju turētāju un negarantēto noguldījumu turētāju līdzekļus – saskaņā ar [KCB] rezolūciju, izmantojot jaunpieņemto banku noregulējuma ietvaru.
2.
Laïki
tiek sadalīta “sliktajā” bankā un “labajā” bankā. “Sliktajai” bankai ir pakāpeniski jāizzūd.
3.
“Labā” banka tiek iekļauta [
BoC
], izmantojot banku noregulējuma ietvaru un pēc
BoC
padomes un
Laïki
padomes uzklausīšanas. Tā sniegs [
ELA
] līdz deviņiem miljardiem euro. Vienīgi
BoC
ne[garantētie] noguldījumi paliks iesaldēti līdz rekapitalizācijas īstenošanai, un uz tiem pēc tam varēs attiecināt atbilstošus nosacījumus.
4.
ECB valde nodrošinās likviditāti
BoC
, ievērojot piemērojamos noteikumus.
5.
BoC
tiks rekapitalizēta, ne[garantētos] noguldījumus aizstājot ar pašu kapitālu, pilnībā izmantojot akcionāru un obligāciju turētāju līdzekļus.
6.
Aizstāšana tiks īstenota tādējādi, lai programmas beigās nodrošinātu kapitāla rādītāju 9 % apmērā.
7.
Visi [garantēto] noguldījumu turētāji visās bankās tiks pilnībā aizsargāti saskaņā ar atbilstošajiem [Savienības] tiesību aktiem.
8.
Programmas piešķīrums (līdz 10 miljardiem EUR) netiks izmantots, lai rekapitalizētu
Laïki
vai [
BoC
].”
Atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem tika precizēts, ka no 10 miljardiem EUR, ko ietver programmas piešķīrums, 3,4 miljardi EUR esot novirzīti Kipras Republikas budžeta vajadzībām, 4,1 miljards EUR – lai tā varētu atpirkt parādzīmes, un 2,5 miljardi EUR – citu Kipras banku, nevis konkrēto banku rekapitalizācijai un pārstrukturēšanai.
C.

Kipras Republikas veiktie banku pārstrukturēšanas pasākumi
2013. gada 25. martā KCB valde uzsāka
BoC
un
Laïki
reorganizācijas procedūru.
Tad, pamatojoties uz 2013. gada 22. marta likumu, šim mērķim tika publicēti četri dekrēti, proti:
–
Kanonistiki Dioikitiki Praxi 96/2013, peri tis polisis ergasion ton en elladi ergasion tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013
(Dekrēts Nr. 96/2013 par atsevišķu
BoC
operāciju Grieķijā pārdošanu, Normatīvais dekrēts Nr. 96), 2013. gada 26. marts [
EE
, pielikums III (I), Nr. 4640, 26.3.2013., 745. lpp.] (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 96”);
–
Kanonistiki Dioikitiki Praxi 97/2013, peri tis polisis ergasion ton en elladi ergasion tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013
(Dekrēts Nr. 97/2013 par atsevišķu
Laïki
operāciju Grieķijā pārdošanu, Normatīvais dekrēts Nr. 97), 2013. gada 26. marts [
EE
, pielikums III (I), Nr. 4640, 26.3.2013., 749. lpp.] (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 97”);
–
Kanonistiki Dioikitiki Praxi 103/2013, peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013
(Dekrēts Nr. 103/2013 par
BoC
reorganizāciju ar pašu līdzekļiem, Normatīvais dekrēts Nr. 103), 2013. gada 29. marts [EE, pielikums III (I), Nr. 4645, 29.3.2013., 769. lpp.] (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 103”);
–
Kanonistiki Dioikitiki Praxi 104/2013, eri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co Ltd Diatagma tou 2013
(Dekrēts Nr. 104/2013 par atsevišķu
Laïki
darbību pārdošanu, Normatīvais dekrēts Nr. 104), 2013. gada 29. marts [EE, pielikums III (I), Nr. 4645, 29.3.2013., 781. lpp.] (turpmāk tekstā – “Dekrēts Nr. 104”).
Dekrētā Nr. 96 un Dekrētā Nr. 97 bija paredzēta attiecīgi Grieķijā reģistrēto
BoC
un
Laïki
filiāļu pārdošana (turpmāk tekstā kopā – “Grieķijas filiāles”).
Dekrēta Nr. 103 5. un 6. pantā bija paredzēta
BoC
rekapitalizācija, it īpaši par tās neapdrošināto noguldītāju un akcionāru līdzekļiem, lai tā varētu turpināt sniegt banku pakalpojumus. Tādējādi
BoC
negarantētie noguldījumi tika aizstāti ar šīs bankas akcijām (37,5 % no katra negarantētā noguldījuma), ar vērtspapīriem, kurus KCB var aizstāt vai nu ar akcijām, vai noguldījumiem (22,5 % no katra negarantētā noguldījuma), un vērtspapīriem, kurus KCB var aizstāt ar noguldījumiem (40 % no katra negarantētā noguldījuma). Tika atmaksāti 25 % no vērtspapīriem, kurus KCB var aizstāt ar noguldījumiem (10 % no katra negarantētā noguldījuma). Atlikušie 75 % (30 % no katra negarantētā noguldījuma) turpināja būt nepieejami noguldītājiem. Dekrēta Nr. 103 6. panta 5. punktā ir precizēts, ka gadījumā, ja negarantēto noguldījumu turētāju līdzekļi pārsniedz
BoC
pašu kapitāla atjaunošanai nepieciešamo, noregulējuma iestāde nosaka pārmērīgai kapitalizācijai atbilstošo summu un rīkojas ar to tā, it kā aizstāšana nekad nebūtu notikusi. Dekrēts Nr. 103 saskaņā ar tā 10. pantu stājās spēkā 2013. gada 29. martā plkst. 6.00.
Pēc 2013. gada 30. jūlijā veiktajiem grozījumiem Dekrētā Nr. 103, pirmkārt, 10 % no negarantētajiem noguldījumiem, kas iepriekš bija aizstāti ar vērstpapīriem, kurus savukārt var aizstāt ar akcijām vai noguldījumiem, tika aizstāti ar
BoC
akcijām. No atlikušajiem vērstpapīriem, kurus KCB var aizstāt vai nu ar akcijām, vai noguldījumiem (12,5 % no katra negarantētā noguldījuma), un no tiem, kurus KCB var aizstāt ar noguldījumiem un kuri vēl nav atmaksāti (30 % no katra negarantētā noguldījuma), 12 % tika noguldīti jaunā tekošajā kontā, savukārt 88 % tika sadalīti vienādās daļās kā termiņnoguldījumi uz sešiem, deviņiem un divpadsmit mēnešiem.
Otrkārt, visu
BoC
parasto akciju nominālvērtība tika samazināta no viena euro uz vienu centu. Pēc tam simts parastās akcijas ar nominālvērtību viens cents tika apvienotas vienā parastajā akcijā ar nominālvērtību viens EUR. Parastās akcijas ar nominālvērtību viens cents, kuru skaits bija mazāks par 100 un kuras līdz ar to nevarēja tikt apvienotas, lai izveidotu jaunu parasto akciju ar nominālvērtību viens euro, tika dzēstas.
Dekrēta Nr. 104 2. un 5. pantā, tos aplūkojot kopsakarā, bija paredzēts, ka 2013. gada 29. martā plkst. 6.10 atsevišķi
Laïki
aktīvi un pasīvi, tostarp noguldījumi, kas nepārsniedz 100000 EUR, un parāds saistībā ar
ELA
tiek nodoti
BoC
. Noguldījumi virs 100000 EUR tika saglabāti
Laïki
, gaidot tās likvidāciju.
Pēc 2013. gada 30. jūlijā veiktajiem grozījumiem Dekrētā Nr. 104 aptuveni 18 % no jaunā
BoC
reģistrētā kapitāla 2013. gadā tika piešķirti
Laïki
.
Pēc Dekrēta Nr. 96, Dekrēta Nr. 97, Dekrēta Nr. 103 un Dekrēta Nr. 104 (turpmāk tekstā kopā – “kaitējumu radošie dekrēti”) pieņemšanas Komisija, ECB un SVF uzsāka jaunas sarunas ar Kipras iestādēm, lai pabeigtu saprašanās memoranda sagatavošanu.
D.

Finansiālā atbalsta piešķiršana Kipras Republikai
Ar 2013. gada 12. aprīļa paziņojumu Eurogrupa, pirmkārt, atzinīgi novērtēja starp Kipras iestādēm, no vienas puses, un SVF, Komisiju un ECB, no otras puses, panākto vienošanos. Tā norādīja, ka, ņemot vērā šo vienošanos, ir izpildīti vajadzīgie nosacījumi, lai uzsāktu nepieciešamās valsts procedūras formālai vienošanās par Kipras Republikas pieprasīto finansiālo atbalstu apstiprināšanai. Tā arī norādīja, ka sagaida, ka ESM valde šo vienošanos varēs apstiprināt līdz 2013. gada 24. aprīlim, ar nosacījumu, ka tiek pabeigtas valsts procedūras. Otrkārt, Eurogrupa norādīja, ka Kipras iestādes ir veikušas izšķirošus noregulējuma, pārstrukturēšanas un rekapitalizācijas pasākumus, lai uzlabotu Kipras finanšu sektora nestabilo un unikālo stāvokli.
ESM valde savā 2013. gada 24. aprīļa sanāksmē, pirmām kārtām, apstiprināja, pirmkārt, ka Komisijas un ECB uzdevums ir sagatavot ESM līguma 13. panta 1. punktā minētos vērtējumus un, otrkārt, ka Komisijai sadarbībā ar ECB un SVF ir jārisina sarunas ar Kipras Republiku par saprašanās memorandu. Otrām kārtām, tā nolēma piešķirt Kipras Republikai stabilitātes atbalstu kā finansiālās palīdzības instrumentu (turpmāk tekstā – “FPI”) atbilstoši ESM rīkotājdirektora priekšlikumam. Trešām kārtām, tā apstiprināja jaunu saprašanās memoranda projektu, par kuru sarunas risināja Komisija sadarbībā ar ECB un SVF, no vienas puses, un Kipras Republika, no otras puses. Ceturtām kārtām, tā uzdeva Komisijai parakstīt šo memorandu ESM vārdā.
2013. gada 25. aprīlī Eiropas Savienības Padome, rīkojoties saskaņā ar LESD 136. panta 1. punktu, pieņēma Lēmumu 2013/236/ES, kas adresēts Kiprai, par konkrētiem pasākumiem finanšu stabilitātes un ilgtspējīgas izaugsmes atjaunošanai (
OV 2013, L 141, 32. lpp.
). Šajā lēmuma ir paredzēti vairāki “pasākumi un rezultāti”, lai novērstu Kipras Republikas budžeta deficītu un atjaunotu tās finanšu sistēmas stabilitāti.
2013. gada 26. aprīlī jauno saprašanās memorandu (turpmāk tekstā – “2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands”) ESM vārdā parakstīja Komisijas viceprezidents, kā arī Kipras Republikas finanšu ministrs un KCB prezidents.
Saprašanās memoranda 1.23.–1.28. punktā sadaļā “[Konkrēto banku] pārstrukturēšana un noregulējums” ir noteikts:
“1.23.
Jau minētā finanšu un grāmatvedības vērtības pārbaude atklāja, ka divas lielākās Kipras bankas ir maksātnespējīgas. Lai atrisinātu šo situāciju, valdība īstenoja plašu noregulējuma un pārstrukturēšanas plānu. Lai izvairītos no nelīdzsvarotības nākotnē un atjaunotu nozares dzīvotspēju, vienlaikus saglabājot konkurenci, ir pieņemta četrdaļīga stratēģija, kurā nav paredzēta nodokļu maksātāju naudas izmantošana.
1.24.
Pirmkārt, visi ar Grieķiju saistītie aktīvi (tostarp aizdevumi jūras transporta jomā) un pasīvi, kas nelabvēlīgā gadījumā tiek novērtēti attiecīgi 16,4 miljardu EUR un 15 miljardu EUR apmērā, ir cedēti. Grieķijas aktīvus un pasīvus ieguva
Piraeus Bank
, kuras pārstrukturēšana ir Grieķijas iestāžu ziņā. Cesija notika saskaņā ar 2013. gada 26. martā parakstīto vienošanos. Tā kā aktīvu grāmatvedības vērtība ir 19,2 miljardi EUR, šī cesija ļāva ievērojami samazināt Grieķijas un Kipras savstarpējo ietekmi.
1.25.
Kas attiecas uz [
Laïki
] filiāli Apvienotajā Karalistē, visi noguldījumi tiek pārvesti uz [
BoC
] meitasuzņēmumu. Ar tiem saistītie aktīvi tiek iekļauti [
BoC
].
1.26.
Otrkārt, [
BoC
] ar pirkuma un pievienošanas procedūras palīdzību pārņem [
Laïki
] Kipras aktīvus par taisnīgu vērtību, kā arī tās nodrošinātos noguldījumus un ārkārtas likviditātes palīdzības riska darījumus atbilstoši to nominālvērtībai. [
Laïki
] negarantētie noguldījumi tiek saglabāti agrākajā vienībā. Mērķis ir, lai cedēto aktīvu vērtība pārsniegtu cedēto pasīvu vērtību tādējādi, ka starpība atbilst [
Laïki
] veiktajai [
BoC
] rekapitalizācijai 9 % apmērā no svērtajiem aktīviem atkarībā no cedētā riska. [
BoC
] tiek rekapitalizēta tādējādi, lai programmas beigās tiktu panākts minimālais pamatkapitāla rādītājs (
core tier one ratio
) 9 % apmērā stresa testa nelabvēlīga iznākuma gadījumā, kam būtu jāsekmē uzticības atjaunošana un finansēšanas nosacījumu normalizācija. Aizstājot 37,5 % no [
BoC
] esošajiem negarantētajiem noguldījumiem ar parastajām akcijām, kurām piesaistītas pilnas balsstiesības un tiesības uz dividendēm, [
Laïki
] agrākā vienība nodrošinās lielāko daļu kapitāla vajadzību ar papildu pašu kapitāla ieguldījumu. Daļa atlikušo [
BoC
] negarantēto noguldījumu pagaidām tiks iesaldēti.
1.27.
Treškārt, lai nodrošinātu kapitalizācijas mērķu sasniegšanu, līdz 2013. gada jūnija beigām ir jāveic neatkarīga detalizēta un aktualizēta [konkrēto banku] aktīvu novērtēšana atbilstoši banku maksātnespējas noregulējuma pamatnoteikumu prasībām. Šajā nolūkā vēlākais līdz 2013. gada aprīļa vidum tiks panākta vienošanās par neatkarīgas novērtēšanas veikšanas noteikumiem, konsultējoties ar [Komisiju], [ECB] un [SVF]. Pēc šīs novērtēšanas, ja nepieciešams, tiks veikta nenodrošināto noguldījumu papildu aizstāšana ar parastām akcijām tādā veidā, lai nodrošinātu, ka programmas beigās var sasniegt mērķi, kurš paredz minimālo 9 % pašu kapitāla līmeni krīzes apstākļos. Ja, ņemot vērā šo mērķi, [
BoC
] tiks pārmērīgi kapitalizēta, tiks atpirktas akcijas, lai depozītu noguldītājiem atmaksātu pārmērīgajai kapitalizācijai atbilstošo summu.
1.28
Visbeidzot, ņemot vērā [
BoC
] sistēmisko nozīmi, ir būtiski ātri integrēt [
Laïki
] darījumus, paaugstināt darbības efektivitāti, palielināt ienākumus nenesošu aizdevumu atgūšanu, dzīvotspējīgajai bankai īstenojot piedziņu, un pamazām ierastajā līmenī atjaunot finansējuma nosacījumus. Lai sasniegtu šos mērķus un nodrošinātu, ka [
BoC
] var rīkoties, lai pārejas periodā maksimāli nodrošinātu nepārtrauktu stabilitāti un dzīvotspēju, KCB, konsultējoties ar finanšu ministru, līdz jauno [
BoC
] akcionāru kopsapulcei ieceļ jaunu padomi un jaunu pagaidu rīkotājdirektoru. KCB pieprasīs, lai padome līdz 2013. gada septembra beigām sagatavotu pārstrukturēšanas plānu, nosakot bankas komerciālos mērķu un kredītpolitiku. Lai garantētu, ka netiek ietekmēta parastā komercdarbības aprite, līdz 2013. gada jūnija beigām atbilstoši Kipras tiesību sistēmai tiks izstrādāta institucionālā kārtība [
BoC
] aizsargāšanai pret reputācijas un pārvaldības riskiem.”
2013. gada 30. aprīlī Kipras parlaments apstiprināja 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu.
2013. gada 8. maijā ESM, Kipras Republika un KCB parakstīja vienošanos par FPI. Tajā pašā dienā ESM Direktoru padome apstiprināja šo vienošanos, kā arī priekšlikumu par kārtību, kādā Kipras Republikai tiek izmaksāta pirmā [finanšu] atbalsta daļa trīs miljardu EUR apmērā. Šī daļa tika sadalīta divos maksājumos. Pirmais maksājums divu miljardu EUR apmērā tika samaksāts 2013. gada 13. maijā. Otrais maksājums viena miljarda EUR apmērā tika izmaksāts 2013. gada 26. jūnijā.
Ar 2013. gada 13. maija paziņojumu Eurogrupa atzinīgi novērtēja ESM valdes lēmumu apstiprināt pirmo atbalsta daļu un apliecināja, ka Kipras Republika ir īstenojusi pasākumus, par kuriem bija panākta vienošanās 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā.
2013. gada 13. septembra paziņojumā Eurogrupa atzinīgi novērtēja, pirmkārt, Komisijas, ECB un SVF pirmās pārbaudes secinājumu un, otrkārt, to, ka 2013. gada 30. jūlijā ir pabeigta
BoC
noregulējuma procedūra. Turklāt Eurogrupa pauda atbalstu otrās atbalsta daļas izmaksāšanai. 2013. gada 27. septembrī to izmaksāja 1,5 miljardu EUR apmērā.
II.

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2013. gada 20. decembrī, Dr.
K. Chrysostomides
&
Co. LLC
un pārējie lietas dalībnieki, kuru vārdi ir iekļauti pielikumā, cēla šo prasību.
Prasības pieteikumā prasītāju prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt – piespriest atbildētājām samaksāt summas, kuras norādītas prasības pieteikumam pievienotajā tabulā, pieskaitot procentus no 2013. gada 16. marta līdz Vispārējās tiesas sprieduma pasludināšanai;
–
pakārtoti – konstatēt Savienības un/vai atbildētāju ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos un noteikt, kāda procedūrā ir konstatējami atlīdzināmie zaudējumi, kuri faktiski ir radušies prasītājiem;
–
piespriest atbildētājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā prasības pieteikumā prasītāji lūdza šo lietu izskatīt prioritāri saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 55. panta 2. punktu.
Ar atsevišķiem dokumentiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2014. gada 14. jūlijā, 2014. gada 16. jūlijā un 2014. gada 18. augustā, attiecīgi Padome, ECB un Komisija izvirzīja iebildes par nepieņemamību saskaņā ar 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 114. pantu.
Savā iebildē par nepieņemamību Padome lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā iebildē par nepieņemamību ECB lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu vai acīmredzami juridiski nepamatotu 1991. gada 2. maija Reglamenta 111. panta izpratnē.
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā iebildē par nepieņemamību Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–
galvenokārt – noraidīt prasību kā acīmredzami nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā acīmredzami juridiski nepamatotu 1991. gada 2. maija Reglamenta 111. panta izpratnē;
–
jebkurā gadījumā piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
2014. gada 2. oktobrī prasītāji par šīm iebildēm sniedza savus apsvērumus. Šajos apsvērumos prasītāji lūdz Vispārējo tiesu:
–
noraidīt iebildes par nepieņemamību;
–
pakārtoti – apvienot iebildes par nepieņemamību ar lietas izskatīšanu pēc būtības;
–
apmierināt prasības pieteikuma prasījumus.
Ar 2015. gada 3. jūnija rīkojumu Vispārējā tiesa (pirmā palāta) saskaņā ar 1991. gada 2. maija Reglamenta 114. panta 4. punktu nolēma apvienot atbildētāju izvirzītās iebildes par nepieņemamību ar lietas izskatīšanu pēc būtības.
2015. gada 28. jūlijā, 2015. gada 30. jūlijā un 2015. gada 31. jūlijā attiecīgi Padome, ECB un Komisija iesniedza savus iebildumu rakstus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā acīmredzami nepamatotu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
ECB prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti – noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu un/vai nepamatotu;
–
piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
2015. gada 23. septembrī Vispārējā tiesa saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 83. panta 1. punktu nolēma, ka otrreizēja procesuālo rakstu apmaiņa nav nepieciešama.
Ar pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. oktobrī, prasītāji lūdza atļaut iesniegt replikas rakstu saskaņā ar Reglamenta 83. panta 2. punktu.
Ar 2015. gada 28. oktobra lēmumu Vispārējā tiesa šo pieteikumu apmierināja.
2015. gada 9. decembrī prasītāji iesniedza savu replikas rakstu. 2016. gada 29. janvārī, 2016. gada 11. februārī un 2016. gada 12. februārī attiecīgi Padome, Komisija un ECB iesniedza savus atbildes rakstus uz repliku.
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegta 2016. gada 2. martā, prasītāji lūdza, pirmkārt, noturēt tiesas sēdi un, otrkārt, lai tiesvedības mutvārdu daļas vajadzībām šī lieta tiktu apvienota ar lietu T‑786/14,
Bourdouvali
u.c./Padome u.c. Atbildētājas informēja Vispārējo tiesu, ka tām nav nekādu iebildumu pret prasīto apvienošanu.
2016. gada 18. aprīlī saskaņā ar Reglamenta 69. panta d) apakšpunktu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs nolēma apturēt šo tiesvedību līdz galīgā nolēmuma pieņemšanai lietās C‑8/15 P
Ledra Advertising
/Komisija un ECB, C‑9/15 P
Eleftheriou
u.c./Komisija un ECB, C‑10/15 P
Theophilou
un
Theophilou
/Komisija un ECB, C‑105/15 P
Mallis
un
Malli
/Komisija un ECB, C‑106/15 P,
Tameio Pronoias Prosopikou Trapezis Kyprou
/Komisija un ECB, C‑107/15 P
Chatzithoma
/Komisija un ECB, C‑108/15 P
Chatziioannou
/Komisija un ECB un C‑109/15 P
Nikolaou
/Komisija un ECB.
Tiesvedība šajā lietā tika atsākta pēc 2016. gada 20. septembra spriedumiem lietās Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), un Mallis u.c./Komisija un ECB (no
C‑105/15 P līdz C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
), ar kuriem Tiesa pieņēma galīgos nolēmumus šī sprieduma 65. punktā minētajā lietās.
2016. gada 27. oktobrī Vispārējās tiesa Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt savus apsvērumus par to, kāda, viņuprāt, ir šo divu spriedumu ietekme uz konkrēto lietu. Lietas dalībnieki šo aicinājumu izpildīja noteiktajā termiņā.
Mainoties Vispārējās tiesas palātu sastāvam atbilstoši Reglamenta 27. panta 5. punktam, tiesnesis referents darbojas ceturtajā palātā, kurai līdz ar to tika iedalīta šī lieta.
2017. gada 27. aprīlī Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs nolēma šo lietu mutvārdu procesa vajadzībām apvienot ar lietu T‑786/13,
Bourdouvali
u.c./Padome u.c.
2017. gada 17. maijā pēc ceturtās palātas priekšlikuma Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 28. pantu nolēma nodot šo lietu izskatīšanai paplašinātā tiesas sastāvā.
2017. gada 18. maijā pēc tiesneša referenta ziņojuma Vispārējā tiesa nolēma uzsākt mutvārdu procesu, neapmierinot prasītāju lūgumu par prioritāro izskatīšanas kārtību. Tajā pašā dienā Vispārējās tiesas ceturtās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs noteica tiesas sēdes datumu 2017. gada 12. jūlijā.
2017. gada 14. jūnijā Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem rakstveida jautājumus. Tie uz jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Ar 2017. gada 20. jūnija vēstuli prasītāji lūdza pārcelt 2017. gada 12. jūlijā paredzēto tiesa sēdi (skat. šī sprieduma 71. punktu). 2017. gada 26. jūnijā ceturtās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs pārcēla tiesas sēdi uz 2017. gada 11. septembri.
2017. gada 11. septembra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem.
III.

Juridiskais pamatojums
Laikā, kad stājās spēkā kaitējumu radošie dekrēti (skat. šī sprieduma 30.–36. punktu), prasītāji bija vai nu noguldītāji konkrētajās bankās, vai arī to akcionāri.
Pasākumu, kas paredzēti 2013. gada 30. jūlijā grozītajos kaitējumu radošajos dekrētos (turpmāk tekstā kopā – “kaitējumu radošie pasākumi”), piemērošana esot izraisījusi būtisku prasītāju noguldījumu, akciju un no obligācijām izrietošo prasījumu vērtības samazinājumu, ko prasītāji ir precīzi izteikuši skaitļos prasības pieteikuma pielikumā.
Vispirms prasītāji apgalvo, ka atbildētājas ir atbildīgas par kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu. Atbildētājas esot pieņēmušas konkrētus aktus (turpmāk tekstā – “apstrīdētie akti”), ar kuriem tās esot, pirmkārt, piespiedušas Kipras Republiku pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, lai tā varētu saņemt tai būtiski nepieciešamo palīdzību, otrkārt, apstiprinājušas šo pasākumu pieņemšanu un, treškārt, veicinājušas vai nostiprinājušas to īstenošanu. Runa esot konkrēti par šādiem aktiem:
–
Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojumu;
–
“Eurogrupas 2013. gada 25. marta vienošanos”;
–
“ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmumu par
ELA
atmaksāšanu [2013. gada] 26. martā, izņemot, ja tiek panākta vienošanās par glābšanas [pasākumu] programmu”;
–
“ECB lēmumiem turpināt
ELA
piešķiršanu”;
–
Komisijas organizētajām sarunām par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu un tā parakstīšanu;
–
citiem aktiem, ar kuriem atbildētājas ir apstiprinājušas un saskaņojušas kaitējumu radošos pasākumus, proti, Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra paziņojumiem, “Komisijas apsvērum[iem] par to, ka Kipras iestāžu veiktie pasākumi atbilst nosacījumiem”, Lēmumu 2013/236 un Komisijas un ECB apstiprinājumu dažādu FPI daļu pārskaitīšanai Kipras Republikai.
Pēc tam prasītāji apgalvo, ka apstrīdētie akti ir pieņemti, neņemot vērā slēgtas grupas, kas apvieno konkrēto banku noguldītājus un akcionārus, intereses, tādējādi pieļaujot smagu un būtisku Savienības tiesību pārkāpumu.
Visbeidzot, pirmkārt, prasītāji norāda, ka pastāv tieša saikne starp kaitējumu radošajiem pasākumiem un viņiem radītajiem zaudējumiem. Otrkārt, viņi lūdz atlīdzināt šos zaudējumus.
A.

Par Vispārējās tiesas kompetenci
Atbildētājas apstrīd šīs prasības esību Vispārējās tiesas kompetencē.
Jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 268. pantu un 340. panta otro un trešo daļu ārpuslīgumiskās atbildības jomā Vispārējās tiesas kompetencē ir lietu izskatīšana vienīgi par tāda kaitējuma novēršanu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2008. gada 1. aprīlis, Ayyanarsamy/Komisija un Vācija,
T‑412/07
, nav publicēts,
EU:T:2008:84
,
24.
punkts).
Saskaņā ar judikatūru LESD 340. panta otrajā daļā izmantotais termins “iestāde” nav jāsaprot kā tāds, kas aptver vienīgi LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās Savienības iestādes (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 2. decembris, SGEEM un Etroy/EIB,
C‑370/89
,
EU:C:1992:482
,
16.
punkts). Šis termins, ievērojot ar LES izveidoto ārpuslīgumiskās atbildības sistēmu, aptver arī visas pārējās ar Līgumiem izveidotās Savienības struktūras, kuru uzdevums ir sekmēt Savienības mērķu īstenošanu. Līdz ar to saskaņā ar LESD 340. panta otrajā daļā minētajiem vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, Savienība ir atbildīga par aktiem, kurus šīs struktūras ir pieņēmušas, īstenojot savu Savienības tiesībās piešķirto kompetenci (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 10. aprīlis, Lamberts/Ombuds,
T‑209/00
,
EU:T:2002:94
,
49.
punkts).
No tā izriet, ka Vispārējā tiesa nevar izskatīt pret Savienību vērstu prasību par zaudējumu atlīdzību, kas ir pamatota ar tāda tiesību akta vai rīcības prettiesiskumu, kuru nav pieņēmusi vai veikusi ne Savienības iestāde, ne tās struktūra vai tās darbinieki, pildot savus pienākumus. Tādējādi kaitējums, ko nodarījušas valsts iestādes, pildot savus pienākumus, var izraisīt tikai šo iestāžu atbildību, un tikai valsts tiesām ir ekskluzīva kompetence nolemt, ka ir jānovērš šāds kaitējums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1987. gada 7. jūlijs, L’Étoile commerciale un CNTA/Komisija,
89/86 un 91/86
,
EU:C:1987:337
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 1998. gada 4. februāris, Laga/Komisija,
T‑93/95
,
EU:T:1998:22
,
47.
punkts).
Turpretī nav izslēgts, ka Vispārējā tiesa var izskatīt prasību, ar ko lūdz atlīdzināt zaudējumus, kurus ir radījis valsts iestādes akts vai rīcība, ar kuru valsts iestāde nodrošina Savienības tiesiskā regulējuma izpildi. Šādā gadījumā, lai pamatotu Vispārējās tiesas kompetenci, ir jāpārbauda, vai prasības pamatojumam minētais iespējamais pārkāpumus izriet no Savienības iestādes vai struktūras vai kāda to darbinieka rīcības, pildot savus pienākumus, un ko nevar uzskatīt par tādu, par ko faktiski ir atbildīga konkrētā valsts iestāde (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1986. gada 26. februāris, Krohn Import‑Export/Komisija,
175/84
,
EU:C:1986:85
,
19.
punkts). Tā tas ir gadījumā, kad valsts iestādēm nav rīcības brīvības, ieviešot tādējādi prettiesisku Savienības tiesisko regulējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 11. janvāris, Biret International/Padome,
T‑174/00
,
EU:T:2002:2
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt Vispārējās tiesas kompetencē ietilpst prasības izskatīšana par kaitējuma novēršanu, kas ir nodarīts ar Komisijas vai ECB prettiesisku aktu vai rīcību, kas ir saistīta ar ESM līgumā tām uzticētajiem uzdevumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdzC‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
54.
–
60.
punkts).
Šajā lietā, neskarot apgalvotā kaitējumu cēloņa noteikšanu, jākonstatē, ka kaitējumu radošo pasākumu piemērošana nepastarpināti var būt to zaudējumu pamatā, kurus prasītāji esot cietuši gan kā konkrēto banku akcionāri, gan noguldītāji. Kā to atzīst prasītāji, šie pasākumi tika noteikti ar kaitējumu radošajiem dekrētiem. Taču 2013. gada 29. martā publicētos kaitējumu radošos dekrētus (skat. šī sprieduma 30. punktu), daži no kuriem ir grozīti 2013. gada 30. jūlijā, ir izdevusi Kipras iestāde – KCB prezidents saskaņā ar Kipras likumu – 2013. gada 22. marta likumu. Šis likums un dekrēti ir pieņemti pirms 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanas, un Savienības tiesību aktā formāli nav paredzēta to pieņemšana, atšķirībā, piemēram, no gadījuma, kad ar valsts tiesību aktu tiek transponēta direktīva. Tātad Savienība formāli nevar būt atbildīga par kaitējumu radošajiem dekrētiem.
Šajā ziņā, pirmkārt, atbildētājas apgalvo, ka Savienība faktiski arī nevar būt atbildīga par kaitējumu radošo dekrētu pieņemšanu un tātad tie nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos. Par šo dekrētu pieņemšanu esot atbildīgas vienīgi Kipras iestādes, kas tos esot pieņēmušas vienpusēji, īstenojot savu suverēno varu. Komisija un ECB precizē, ka 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā kaitējumu radošie pasākumi ir minēti ar vēsturisku un aprakstošu mērķi, jo FPI piešķiršanas nosacījums bija tikai pasākumu veikšana nākotnē. Komisija un ECB atgādina, ka valsts īstenotas procedūras laikā sniegtie tehniskie ieteikumi nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
Otrkārt, Padome un Komisija uzsver, ka Eurogrupa ir neformāla valdību līmeņu sanāksme, par kuras paziņojumiem, kuri nerada juridiskas sekas, atbild katra pārstāvētā dalībvalsts, un tādējādi tie nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
Treškārt, ECB atgādina, ka
ELA
ietilpst Eurosistēmas valstu centrālo banku kompetencē. ECB vienīgi pārbaudot, vai [
ELA
] neskar Eiropas Centrālo banku sistēmas (ECBS) uzdevumus un mērķus. Šādā nolūkā, bez iespējām novērtēt Kipras banku maksātspēju, ECB esot nācies piekrist KCB veiktajiem novērtējumiem, kuri lielā mērā bija balstīti uz izredzēm noteikti īstenot atbalsta programmu. Līdz ar to ECB neizbēgami esot nācies uzskatīt, ka tās pieeja būtu jāmaina, ja netiktu īstenota šāda veida programma.
Jebkurā gadījumā 2013. gada 21. martā ECB neesot pieņēmusi lēmumu, pamatojoties uz 2010. gada 30. marta Protokola Nr. 4 par [ECBS] un ECB statūtiem (
OV 2010, C 83, 230. lpp.
; turpmāk tekstā – “ECB statūti”) 14.4. punktu, bet esot paudusi vienkārši paziņojumu par nodomu, kuram nav juridisku seku un kuru var brīvi grozīt, pat ja ar minēto paziņojumu varēja palielināties spiediens uz Kipras iestādēm publisko finanšu un Kipras banku sliktās situācijas dēļ.
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka ne ESM līgumā, ne judikatūrā nav noteikts tās pienākums garantēt, lai viss, uz ko attiecas minētais līgums, atbilstu Savienības tiesībām. Tomēr, ņemot vērā LES 17. pantā nostiprināto Komisijas kā Līgumu izpildes uzraudzītājas lomu, ESM ietvaros Komisija esot nodrošinājusi, lai 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands atbilstu Savienības tiesībām. Taču no judikatūras izrietot, ka ar LES 17. pantu privātpersonām netiek piešķirtas tiesības, un tā pārkāpums nevar izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
Prasītāji iebilst, ka šīs prasības izskatīšana ir Vispārējās tiesas kompetencē.
Pirmkārt, viņi norāda, ka, lai gan kaitējumu radošie dekrēti formāli ir Kipras Republikas suverēni un vienpusēji akti, tomēr patiesībā atbildētājas ir vainojamas par kaitējumu radošajiem pasākumiem. Proti, ar 2013. gada 25. marta paziņojumu Eurogrupa esot nolēmusi noteikt, ka FPI ir atkarīgs no šo pasākumu pieņemšanas, un, ņemot vērā “ECB prasību par
ELA
atmaksāšanu 2013. gada 26. martā”, FPI esot bijis būtisks, lai novērstu Kipras Republikas, kurai nebija rīcības brīvības, bankrotu. Tā kā Eurogrupa esot pieprasījusi kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu, tad apstāklim, ka tie ir pieņemti pirms 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanas, neesot ietekmes uz to, ka Savienība ir vainojama par to pieņemšanu. Tieši pretēji, apstāklis, ka kaitējumu radošie pasākumi ir uzskaitīti 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā un ka Komisija uzraudzīja to īstenošanu atbilstoši Lēmuma Nr. 2013/236 1. panta 2. punktam, kā arī šī lēmuma 2. panta 6. punkta saturam, parādot, ka tie esot bijuši priekšnosacījumi FPI piešķiršanai.
Otrkārt, prasītāji norāda, ka Eurogrupa var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos, ņemot vērā, ka tā ir primārajās tiesībās paredzēta struktūra un tās uzdevumi tiek pildīti monetārās savienības ietvaros, kas ir Savienības ekskluzīva kompetence. Turklāt, tā kā Eurogrupa parasti sapulcējas tās dienas vakarā, kad notiek
Ecofin
padomes sanāksme, piedaloties dalībvalstīm, kas pārstāv 215 no 255 balsīm, kas faktisko apstākļu laikā bija nepieciešamas kvalificēta balsu vairākuma sasniegšanai, Padome vienmēr esot sekojusi tās lēmumiem.
Prasītāji piebilst, ka tāds nesaistošs akts, kāda ir publikācija, var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos. Jebkurā gadījumā Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojums esot saistošs. Eurogrupa esot nolēmusi, ka FPI ir atkarīgs no konkrētiem nosacījumiem, kurus Kipras iestādes, ESM un konkrētās Savienības iestādes ir uzskatījušas par saistošiem. It īpaši, tā kā ESM valdes sastāvs ir tāds pats kā Eurogrupas sastāvs, prasītāji uzskata, ka tā varēja vienīgi atbalstīt šo lēmumu, vai tas pat bija tai saistošs. Tas turklāt izrietot tieši no 2013. gada 25. marta paziņojuma, kā arī no Parlamenta 2014. gada 13. marta rezolūcijas par izpētes ziņojumu par trijotnes, proti ECB, Komisijas un SVF, lomu un darbībām attiecībā uz euro zonas programmas valstīm. Šajā ziņā prasītāji uzskata, ka konkrētajā lietā pēc analoģijas ir piemērojama judikatūra, saskaņā ar kuru Savienības tiesību akts, kad ar to tiek atļauta dalībvalsts rīcība, tieši skar konkrēto privātpersonu tiesisko stāvokli, ja nav nekādu šaubu, ka dalībvalsts rīkojas, izmantojot savu rīcības brīvību.
Turklāt prasītāji norāda, ka FPI ir piešķirts Savienības ietvaros. Proti, vispirms, lēmumu par šo piešķiršanu esot pieņēmusi Savienības struktūrvienība – Eurogrupa, lai īstenotu Savienības mērķus. Turpinot, FPI esot formāli piešķīris ESM, kas ir mehānisms, par kura nepieciešamību ir lēmusi Eiropas Padome, kura mērķi ir cieši saistīti ar Savienības mērķiem, un kuru kontrolē un uzrauga Komisija un ECB. Visbeidzot, FPI esot papildinājis Lēmums Nr. 2013/236, kas pieņemts iepriekšējā dienā pirms 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanas.
Treškārt, prasītāji norāda, ka atbilstoši ECB statūtu 14.4. punktam ECB ir jābūt informētai par visiem
ELA
darījumiem un tai ir veto tiesības attiecībā uz šādiem darījumiem. Apstāklis, ka ECB nav nekādu pilnvaru pārbaudīt banku maksātspēju, nenozīmējot, ka tās lēmums var būt patvaļīgs.
Ceturtkārt, prasītāji apgalvo, ka Savienības atbildība iestājas tad, ja tās iestādes, rīkojoties ESM ietvaros, pārkāpj Savienības tiesības, sadarbojas akta pieņemšanā, kurš ir pieņemts, pārkāpjot šīs tiesības, vai nenodrošina konkrētā akta atbilstību minētajām tiesībām. Savienības atbildība esot iestājusies arī tādēļ, ka atbildētājas esot apstiprinājušas kaitējumu radošos pasākumus.
No lietas dalībnieku debatēm būtībā izriet divi jautājumi, kurus Vispārējā tiesa secīgi pārbaudīs. Pirmkārt, Vispārējai tiesai ir jānosaka, vai par kaitējumu radošajiem pasākumiem, par kuriem formāli ir vainojama Kipras Republika, patiesībā pilnībā vai daļēji var vainot atbildētājas (skat. šī sprieduma 101.–193. punktu).
Otrkārt, Vispārējai tiesai ir jānosaka, vai konkrēti atbildētāju akti un rīcība ir varējuši, neatkarīgi no tā, kas ir vainojams par kaitējumu radošajiem pasākumiem, izraisīt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos (skat. šī sprieduma 194.–207. punktu).
1.

Par atbildētāju vainojamību par kaitējumu radošajiem pasākumiem
Iesākumā ir jāatgādina, ka pārbaudei par Savienības vainojamību attiecībā uz apstrīdēto aktu vai rīcību var būt nozīme, pirmkārt, novērtējot Vispārējās tiesas kompetenci, jo tās kompetencē neietilpst lietu izskatīšana par tāda kaitējuma novēršanu, par kuru nav vainojamas Savienības iestādes, struktūras vai to darbinieki, pildot savus pienākumus, bet gan dalībvalsts vai cits subjekts ārpus Savienības, un, otrkārt, izvērtējot prasību pēc būtības, ņemot vērā, ka [vainojamība] ir viens no elementiem, kas ļauj noteikt, vai ir izpildīts viens no trim Savienības atbildības iestāšanās nosacījumiem, proti, cēloņsakarības esība starp šīm iestādēm, to struktūrām vai to darbiniekiem, kas pilda savus pienākumus, pārmesto rīcību un apgalvoto kaitējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 3. maijs, Sotiropoulou u.c./Padome,
T‑531/14
, nav publicēts,
EU:T:2017:297
,
57.
punkts). Konkrētajā lietā, it īpaši ņemot vērā lietas dalībnieku argumentus (skat. šī sprieduma 87.–98. punktu), Vispārējā tiesa uzskata, ka jautājums par vainojamību ir jāizvērtē Vispārējās tiesas kompetences vērtējuma ietvaros.
Prasītāji būtībā apgalvo, ka atbildētājas ar apstrīdētajiem aktiem (skat. šī sprieduma 77. punktu) patiesībā ir likušas Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus. No tā izrietot, ka zaudējumus, kas prasītājiem šo pasākumu dēļ esot radušies kā konkrēto banku akcionāriem vai noguldītājiem, varot uzskatīt par nodarītiem ar Savienības iestāžu, struktūru vai to darbinieku rīcību, pildot savus pienākumus, ko atbildētājas apstrīd.
Tātad atbilstoši šī sprieduma 81.–85. punktā minētajai judikatūrai ir jāpārbauda, vai Padome, Komisija un ECB, kā arī Eurogrupa, ciktāl to var uzskatīt par Savienības iestādi LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, ar apstrīdētajiem aktiem (skat. šī sprieduma 77. punktu) ir pieprasījušas pieņemt kaitējumu radošos pasākumus (skat. šī sprieduma 104.–182. punktu) un, vajadzības gadījumā, vai Kipras Republikai bija rīcības brīvība, lai atbrīvotos no šādas prasības (skat. šī sprieduma 183.–191. punktu). Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms precizē, ka apstrīdēto aktu saistošā vai nesaistošā rakstura un ekonomiskā un finansiālā spiediena, kādam esot bijusi pakļauta Kipras Republika, vērtējums ir saistīts ar Kipras Republikas rīcības brīvības noteikšanu, un tātad vajadzības gadījumā tā tiks izvērtēta šim jautājumam veltītajā šī sprieduma daļā.
a)

Par to, vai atbildētājas ar apstrīdētajiem aktiem ir pieprasījušas pieņemt kaitējumu radošos pasākumus
Ir jāpārbauda katrs no apstrīdētajiem aktiem (skat. šī sprieduma 77. punktu), lai noteiktu, vai var uzskatīt, ka Padome, Komisija un ECB, kā arī Eurogrupa, ciktāl to var uzskatīt par Savienības iestādi LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, ir likušas Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus.
1)

Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojums
Prasītāji būtībā apgalvo, ka ar savu 2013. gada 25. marta paziņojumu Eurogrupa ir noteikusi, ka FPI piešķiršana ir atkarīga no kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanas.
Pirms šī paziņojuma satura izvērtējuma ir jānosaka, vai Eurogrupa var tikt uzskatīta par Savienības iestādi LESD 340. panta otrās daļas izpratnē. Atbilstoši šī sprieduma 82. punktā minētajai judikatūrai faktiski vienīgi šādā gadījumā tāds Eurogrupas akts kā minētais paziņojums var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atbilstoši šī sprieduma 82. punktā norādītajam LESD 340. panta otrajā daļā izmantotais jēdziens “iestāde” aptver ne vien LES 13. panta 1. punktā uzskaitītās Savienības iestādes, bet arī visas pārējās ar Līgumiem izveidotās Savienības struktūras, kuru uzdevums ir sekmēt Savienības mērķu īstenošanu.
Padome un Komisija būtībā uzskata, ka Eurogrupa nav Savienības iestāde LESD 340. panta otrās daļas izpratnē. Šī apgalvojuma pamatojumam Padome balstās tostarp uz 2016. gada 20. septembra sprieduma Mallis u.c./Komisija un ECB (
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
) 61. punktu, no kura izrietot, ka Eurogrupu nevar nedz pielīdzināt kādam no Padomes veidojumiem, nedz arī kvalificēt kā Savienības iestādi vai struktūru. Tādējādi, ciktāl Eurogrupa nav nedz kāds no Padomes veidojumiem, nedz Savienības struktūra, tā nevarot izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka 2016. gada 20. septembra sprieduma Mallis u.c./Komisija un ECB (
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
) 61. punktā Tiesa ir uzņēmusies precizēt, ka Eurogrupu nevar kvalificēt kā Savienības iestādi “LESD 263. panta izpratnē”.
Tomēr Savienības tiesas kompetence tiesvedībās saistībā ar tiesiskuma [kontroli], pamatojoties uz LESD 263. pantu, gan tās priekšmeta, gan iebildumu, kurus var izvirzīt, ziņā atšķiras no tās kompetences tiesvedībās saistībā ar ārpuslīgumisko atbildību, pamatojoties uz LESD 268. un 340. pantu (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1961. gada 14. jūlijs, Vloeberghs/Augstā iestāde,
9/60 un 12/60
,
EU:C:1961:18
, 425. lpp.). Kā to uzsver prasītāji, prasība par zaudējumu atlīdzību, kas saistīta ar Savienības ārpuslīgumisko atbildību par tās iestāžu darbību vai bezdarbību, ir izveidota kā autonoms līdzeklis salīdzinājumā ar citām prasībām tiesā, kuram tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā ir īpaša funkcija un uz kuru attiecas tā īpašajam mērķim paredzētie izmantošanas nosacījumi (spriedumi, 1971. gada 28. aprīlis, Lütticke/Komisija,
4/69
,
EU:C:1971:40
,
6.
punkts; 1984. gada 12. aprīlis, Unifrex/Komisija un Padome,
281/82
,
EU:C:1984:165
,
11.
punkts, un 2017. gada 7. jūnijs, Guardian Europe/Eiropas Savienība,
T‑673/15
, ir iesniegta apelācijas sūdzība,
EU:T:2017:377
,
53.
punkts). Ja LESD 263. pantā paredzētās prasības atcelt tiesību aktu mērķis ir panākt noteikta pasākuma atcelšanu, tad prasības par zaudējumu atlīdzību, pamatojoties uz LESD 340. pantu, mērķis ir iestādes nodarītā kaitējumu novēršana (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1971. gada 2. decembris, Zuckerfabrik Schöppenstedt/Padome,
5/71
,
EU:C:1971:116
,
3.
punkts, un 2014. gada 18. septembris, Georgias u.c./Padome un Komisija,
T‑168/12
,
EU:T:2014:781
,
32.
punkts).
Tādējādi neatkarīgi no tā, vai tas ir apstrīdams tiesību akts, par kuru var celt prasību par tiesību akta atcelšanu saskaņā ar LESD 263. pantu, par ikvienu Savienības iestādes, struktūras vai to darbinieku, pildot savus pienākumus, pieņemtu aktu principā var celt prasību par zaudējumu atlīdzību saskaņā ar LESD 268. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 18. decembris, Arizmendi u.c./Padome un Komisija,
T‑440/03, T‑121/04, T‑171/04, T‑208/04, T‑365/04 un T‑484/04
,
EU:T:2009:530
,
65.
punkts). Tāpat uz bezlēmuma rīcību, kas var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, var balstīt prasību par zaudējumu atlīdzību, lai gan par to nevar celt prasību par tiesību akta atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 15. janvāris, Philip Morris International/Komisija,
T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 un T‑272/01
,
EU:T:2003:6
,
123.
punkts).
No tā izriet, ka ar LES izveidotajā tiesību aizsardzības līdzekļu sistēmā prasībai saistībā ar ārpuslīgumisko atbildību ir kompensējošs raksturs, kura mērķis it īpaši ir nodrošināt efektīvu privātpersonu tiesisko aizsardzību pret Savienības iestāžu, struktūru vai to darbinieku, pildot savus pienākumus, aktiem un rīcību, par ko nevar celt prasību par tiesību akta atcelšanu, pamatojoties uz LESD 263. pantu. Tādējādi, ņemot vērā abu šo prasību veidu atšķirīgos un papildinošos mērķus, nevar uzskatīt, ka jēdziena “iestāde” saturs LESD 340. panta otrās daļas izpratnē noteikti ir ierobežots tikai ar LESD 263. panta pirmajā daļā paredzētajām Savienības iestādēm un struktūrām.
Turpretī tādu Savienības vienību identificēšana, kuras var kvalificēt kā “iestādes” LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, ir jāveic atbilstoši tieši šīs normas kritērijiem, kuri atšķiras no tiem, kas reglamentē LESD 263. panta pirmajā daļā minēto struktūru identificēšanu. LESD 263. panta vajadzībām atbilstošais kritērijs ir saistīts ar vienības, kas ir atbildētāja, spēju izdot aktus, kas ir paredzēti, lai radītu juridiskas sekas trešajām personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
23.
–
25.
punkts). Turpretī LESD 340. panta otrās daļas vajadzībām ir jānosaka, vai Savienības vienība, kurai tiek pārmests inkriminētais akts vai rīcība, ir izveidota ar Līgumiem un ir paredzēta, lai sekmētu Savienības mērķu sasniegšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2002. gada 10. aprīlis, Lamberts/Ombuds
T‑209/00
,
EU:T:2002:94
,
49.
punkts).
LESD 137. pantā un 2012. gada 26. oktobra protokolā Nr. 14 par Eurogrupu (
OV 2012, C 326, 283. lpp.
) LES pielikumā tostarp ir paredzēta Eurogrupas pastāvēšana, tās sastāvs, tās sanāksmju noteikumi un Eurogrupas funkcijas. Saistībā ar šo pēdējo minētā protokola 1. pantā ir noteikts, ka Eurogrupa sanāk, lai “pārrunā[tu] jautājumus, kas saistīti ar konkrētiem pienākumiem, kādus [tās sastāvā esošie ministri] kopīgi uzņemas saistībā ar vienoto valūtu”. Saskaņā ar LESD 119. panta 2. punktu šie jautājumi ir saistīti ar Savienības darbību, īstenojot LES 3. pantā noteiktos mērķus, tostarp ekonomikas un monetārās savienības, kuras valūta ir euro, izveidošanu. No tā izriet, ka Eurogrupa ir Savienības vienība, kas formāli ir izveidota ar Līgumiem un paredzēta, lai sekmētu Savienības mērķu īstenošanu. Tātad Savienība var būt atbildīga par Eurogrupas aktiem un rīcību saistībā ar Savienības tiesībās noteikto pienākumu pildīšanu.
Jebkurš pretējs risinājums nonāktu pretrunā ar tiesiskuma Savienības principu, jo tas pašā Savienības tiesību sistēmā pieļautu tādu vienību izveidošanu, kuru akti un rīcība nevar izraisīt Savienības atbildību.
Šādos apstākļos ir jāpārbauda, vai Eurogrupa ar savu 2013. gada 25. marta paziņojumu ir pieprasījusi, lai Kipras Republika pieņemtu kaitējumu radošos pasākumus. Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka savā 2013. gada 25. marta paziņojumā Eurogrupa ļoti vispārīgi sniedza pārskatu par atsevišķiem pasākumiem, par kuriem politiskajā līmenī ir panākta vienošanās ar Kipras Republiku, lai stabilizētu tās finansiālo stāvokli, kā arī izziņoja vai pauda atbalstu konkrētiem pasākumiem nākotnē.
Savukārt Eurogrupa nepauda konkrētu nostāju ne par FPI piešķiršanu, ne par nosacījumiem, kurus Kipras Republikai bija jāievēro, lai to saņemtu. Tā konkrēti nenorādīja nedz to, ka FPI Kipras Republikai tiks piešķirts vienīgi tad, ja tā pieņems vai īstenos kaitējumu radošos pasākumus, nedz to, ka šī paziņojuma pielikumā minētie finanšu sektora pārstrukturēšanas plāni tiek uzskatīti par daļu no makroekonomikas korekciju programmas, kura Kipras Republikai bija jāievēro saskaņā ar ESM līguma 12. panta 1. punktu.
Otrkārt, no konkrētā paziņojuma izriet, ka Eurogrupa ir uzskatījusi, ka iespēja piešķirt vai atteikt lūgto palīdzību ir ESM valdes, nevis Eurogrupas kompetencē. Tādējādi jāatzīst, ka, pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, un neskatoties uz šī paziņojuma pielikuma formulējumiem, kas varētu šķist kategoriski, tostarp, pirmām kārtām, par to, ka
Laïki
tiek nekavējoties slēgta kopā ar visiem akcionāru, obligāciju turētāju un neapdrošināto noguldītāju līdzekļiem, un, otrām kārtām, par to, ka
BoC
tiek rekapitalizēta, negarantētos noguldījumus kopā ar visiem akcionāru un obligāciju turētāju līdzekļiem aizstājot ar pašu kapitālu (skat. šī sprieduma 27. punktu), Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojums bija tīri informatīvs. Eurogrupa vienīgi informēja sabiedrību par konkrētām politiskā līmenī panāktām vienošanām un pauda savu viedokli par to, ka ESM, iespējams, piešķirs FPI (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2014. gada 16. oktobris, Mallis un Malli/Komisija un ECB,
T‑327/13
,
EU:T:2014:909
,
56.
–
61.
punkts).
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Eurogrupa ar savu 2013. gada 25. marta paziņojumu ir pieprasījusi Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus.
2)

“Eurogrupas 2013. gada 25. marta vienošanās”
Atbildē uz Vispārējās tiesas organizatoriskajiem pasākumiem prasītāji apstiprināja, ka viņi arī uzskata, ka Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojums informē par šī paša datuma vienošanos, saskaņā ar kuru Eurogrupas dalībnieki esot iepriekš vienojušies, ka Kipras Republikai FPI tiks piešķirts vienīgi tad, ja tā pieņems kaitējumu radošos pasākumus bez jebkādas to apspriešanas iespējas.
No Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojuma teksta skaidri un viennozīmīgi neizriet šādas vienošanās esība. Tomēr prasītāji par šādas vienošanās esību secina no atsevišķiem lietas materiāliem, tostarp no vienas vēstules, ko 2013. gada 13. aprīlī Vācijas ekonomikas ministrs ir nosūtījis Vācijas parlamentam, lai saņemtu apstiprinājumu ESM lēmumam par FPI piešķiršanu Kipras Republikai. Šajā vēstulē ir šāda rindkopa:
“Eurogrupa ir secinājusi, ka, ņemot vērā to, ka Kipras Parlaments ir noraidījis sākotnējo vienošanos, un neskaidro notikumu attīstību starplaikā, it īpaši Kipras banku sektorā, iespējamo programmu var paredzēt tikai pēc tam, kad tiks īstenoti šādi pasākumi:
–
Kipras banku sektora Grieķijas filiāļu likvidācija: lielāko Kipras banku Grieķijas filiāles pārņem Grieķijas banku sektors;
–
[
Laïki
] likvidācija un [
BoC
] pārstrukturēšana, neizmantojot iespējamās palīdzības programmas līdzekļus [..].
Iepriekš minētajos pārstrukturēšanas pasākumos banku īpašnieki un pārējie kreditori tātad ir iesaistīti šādā veidā:
–
īpašnieki un pakārtoto prasījumu turētāji un obligāciju turētāji pilnībā segs zaudējumus proporcionāli savām daļām;
–
[
Laïki
] [uzticētie] noguldījumi, kas pārsniedz 100000 EUR un uz kuriem neattiecas bankas noguldījumu aizsardzība, tiks izmantoti, lai segtu likvidācijas pasākumu finansiālās vajadzības. Noguldījumi, kas ir mazāki par 100000 EUR un uz kuriem attiecas banku noguldījumu aizsardzība, tiks nodoti [
BoC
];
–
[
Laïki
] vērtīgie aktīvi tiks nodoti [
BoC
]. Nodotajiem aktīviem būtu jābūt vērtīgākiem par nodotajiem pasīviem, un tādējādi [
Laïki
] arī sniedz ieguldījumu [
BoC
] kapitāla stiprināšanā;
–
37,5 % no noguldījumiem [
BoC
], uz kuriem neattiecas bankas noguldījumu aizsardzība, tiks aizstāti ar bankas akcijām. [Papildu noguldījumus 22,5 % apmērā] nepieciešamības gadījumā arī varētu aizstāt ar akcijām. Mērķis ir sasniegt [
BoC
] pašu kapitāla pietiekamības rādītāju 9 % apmērā.”
No šīs rindkopas izriet, ka Vācijas ekonomikas ministrs ir informējis Vācijas parlamentu par vienošanos starp Eurogrupas dalībniekiem par FPI piešķiršanu ar nosacījumu, ka tiek veikti kaitējumu radījušie pasākumi vai vismaz tiem ļoti līdzīgi pasākumi. Šādas vienošanās esību apstiprina vairāki Kipras iestāžu paziņojumi un liecības Kipras parlamenta izmeklēšanas komisijā.
Tātad ir jāatzīst, pirmkārt, ka ir bijusi vienošanās (turpmāk tekstā – “vienošanās par nosacījumiem”) starp ESM dalībnieku pārstāvjiem par to, ka Kipras Republikai FPI tiks piešķirts vienīgi tad, ja tā veiks kaitējumu radošos pasākumus (vai vismaz tiem ļoti līdzīgus pasākumus), otrkārt, ka tā bija neformāla vienošanās, ciktāl tā netika noslēgta saskaņā ar konkrētu procedūru vai balstoties uz konkrētu juridisku pamatu, treškārt, ka šī vienošanās tika noslēgta vai nu Eurogrupas 2013. gada 25. marta sanāksmē vai aptuveni šajā laikā un, ceturtkārt, ka Vācijas ekonomikas ministrs uzskatīja, ka Eurogrupa ir noslēgusi konkrēto vienošanos.
Tomēr, pirmām kārtām, ir jānorāda, ka saskaņā ar LESD 137. pantu, aplūkojot to kopsakarā ar Protokola Nr. 14 par Eurogrupu 1. pantu, Eurogrupa ir ESM ministru neformāla sanāksme, kuras mērķis ir veicināt viedokļu apmaiņu par jautājumiem saistībā ar kopīgo atbildību attiecībā uz vienoto valūtu (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2014. gada 16. oktobris, Mallis un Malli/Komisija un ECB,
T‑327/13
,
EU:T:2014:909
,
41.
punkts). Šajā protokolā ir precizēts, ka Eurogrupas sanāksmes sagatavo ESM dalībnieču ministri, kuri atbild par finansēm, un Komisija. Ņemot vērā šīs normas, ir pamatoti secināt, ka Eurogrupa principā apvieno ESM dalībnieču ministrus, kuri atbild par finansēm. Padome tiesas sēdē apstiprināja, ka saistībā ar konkrēto lietu Eurogrupas 2013. gada 25. marta sanāksmē piedalījās ESM dalībnieču ministri, kuri atbild par finansēm.
Otrām kārtām, ESM valdi atbilstoši ESM līguma 5. panta 1. punktam veido ESM dalībnieču ministri, kuri atbild par finansēm.
Līdz ar to, kā pamatoti uzsver prasītāji, jebkurā gadījumā ESM valdes locekļi un Eurogrupā apvienotie ministri principā ir vienas un tās pašas fiziskās personas. No tā izriet, ka praksē nav iespējams
a priori
noteikt, vai tādu “neformālu” vienošanos kā vienošanos par nosacījumiem šīs personas ir noslēgušas kā ESM dalībnieku pārstāvji Eurogrupas ietvaros vai kā ESM valdes locekļi.
Taču jāatgādina, ka saskaņā ar ESM līgumā paredzētajiem noteikumiem un procedūrām FPI piešķir ESM, nevis Eurogrupa.
Līdz ar to jāuzskata, ka vienošanos par nosacījumiem, tiekoties 2013. gada 25. martā, noslēdza ESM dalībnieču ministri, kuri atbild par finansēm, kā ESM valdes locekļi, nevis kā Eurogrupas dalībnieki. To, ka Eurogrupa ir pieminēta šī sprieduma 120. punktā norādītajā Vācijas ekonomikas ministra vēstulē, var izskaidrot apstāklis, ka šajā datumā sapulcējušies ESM dalībnieču pārstāvji Eurogrupā un ESM valdes locekļi faktiski ir vienas un tās pašas fiziskās personas.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka, izveidojot ESM, ESM dalībnieces izvēlējās piešķirt šai starptautiskajai organizācijai, kurai ir juridiskas personas statuss, konkrētus un ekskluzīvus pienākumus jautājumos par finanšu palīdzības piešķiršanu grūtībās nonākušām ESM dalībniecēm. Šie pienākumi tiek pildīti atbilstoši starptautisko publisko tiesību normām, kuras attiecas uz starpvaldību sadarbības organizāciju, Savienības tiesības piemērojot vienīgi tiktāl, ciktāl tas ir īpaši paredzēts ESM līgumā. ESM dalībnieces tātad bija skaidri definējušas, ka FPI tiek piešķirts ārpus Savienības darbības jomas un ārpus tās normatīvā ietvara.
ESM dalībnieces, protams, vērsās pie Savienības iestādēm, proti, pie Komisijas un ECB, lai ESM labā tiktu izpildīti konkrēti uzdevumi. Tomēr šīm iestādēm ar ESM līgumu uzticētajos uzdevumos nav paredzētas nekāda veida pilnvaras pašām pieņemt lēmums, un abu šo iestāžu darbības, kas veiktas ESM līguma ietvaros, ir saistošas vienīgi ESM (spriedumi, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
161.
punkts, un 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
53.
punkts).
Eurogrupa, atšķirībā no Komisijas un ECB, ESM līgumā pat nav pieminēta kā struktūra, kas varētu pildīt uzdevumus ESM vārdā.
Tātad nevar uzskatīt, ka ESM dalībnieču ministriem, kuri atbild par finansēm un kuri ir apvienoti Eurogrupā kā tās biedri, ir pilnvaras iepriekš paredzēt vai izvirzīt nosacījumus lēmumiem, kurus pieņem ESM valde, jo šīs pilnvaras tiem var būt vienīgi kā šīs valdes locekļiem, pat ja vienošanās par FPI piešķiršanas nosacījumiem tiek panāktas Eurogrupas sanāksmē.
Tātad ir jāuzskata, ka vienošanos par nosacījumiem noslēdza ESM dalībnieču pārstāvji kā ESM valdes locekļi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar uzskatīt, ka Eurogrupa ar vienošanos par nosacījumiem ir pieprasījusi pieņemt kaitējumu radošos pasākumus.
3)

“ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmums par “ELA” atmaksāšanu [2013. gada] 26. martā, ja netiek panākta vienošanās par glābšanas pasākumu kopumu”
Prasītāji norāda arī uz ECB 2013. gada 21. marta paziņojumu presei (skat. šī sprieduma 23. punktu). Prasītāji tiesas sēdē precizēja, ka viņi uzskata, ka šajā paziņojumā presei ir paziņots ECB padomes lēmums par
ELA
atmaksāšanu 2013. gada 26. martā, ja netiek panākta vienošanās par glābšanas pasākumu kopumu.
Atgādinājumam – paziņojuma presei saturs ir šāds:
“ECB padome ir nolēmusi saglabāt spēkā esošo
ELA
līmeni līdz [..] 2013. gada 25. martam.
Atmaksāšanas pagarinājumu var paredzēt tikai tad, ja tiek īstenota [Savienības vai SVF] programma, kas garantētu konkrēto banku maksātspēju.”
Pirmkārt, jānosaka šī paziņojuma tvērums. Šajā nolūkā jāatgādina galvenie noteikumi, kas attiecas uz
ELA
.
No 2013. gada 7. februāra vienošanās par
ELA
izriet, ka ELA tiek definēta kā “centrālās bankas naudas” vai cita veida palīdzības, kuras rezultātā var palielināties “centrālās bankas nauda”, sniegšana finanšu iestādei vai finanšu iestāžu grupai, kurām radušās likviditātes problēmas, šīs operācijas neattiecinot uz vienoto monetāro politiku.
Saskaņā ar šo pašu vienošanos par
ELA
ir atbildīga attiecīgā valsts centrālā banka, kas uzņemas riskus un izmaksas.
ELA
tātad principā ir balstīta uz valsts tiesisko regulējumu. Šajā lietā no ECB iebildes par nepieņemamību un atbildes uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem izriet, ka KCB piešķīra
ELA
konkrētajām bankām, pamatojoties uz
O peri tis Kentrikis Trapezas tis Kyprou nomos tou 2002
(No. 138(I)/2002) [2002. gada Likums par Kipras Centrālo banku, EE, pielikums I(I), Nr. 3624, 19.7.2002.] (turpmāk tekstā – “2002. gada 19. jūlija likums”) 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu un 46. panta 3. punktu. Saskaņā ar pirmo no minētajām normām KCB uzdevums tostarp ir nodrošināt finanšu sistēmas stabilitāti. Ar otro no minētajām normām KCB ir tiesīga “piešķirt bankām avansus pret nodrošinājumu vai izsniegt aizdevumus pret nodrošinājumu uz noteiktu termiņu un atbilstoši [tās] noteiktam pamatojumam”.
Kā tas izriet no KCB 2017. gada 25. jūlija vēstules, kas pievienota pielikumā ECB atbildei uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ECB padome 2011. gada 31. janvāra dokumentā ir precizējusi
ELA
piešķiršanas principus un procedūras. Šajā dokumentā tostarp ir norādīts, ka KCB var piemērot 2002. gada 19. jūlija likuma 46. panta 3. punktu, lai sniegtu pagaidu palīdzību maksātspējīgai uzraudzībā esošai, bet nelikvīdai kredītiestādei. Minētajā dokumentā ir precizēts, ka šādas palīdzības mērķis ir saglabāt finansiālo stabilitāti, to var paredzēt tikai varbūtējo sistēmisko risku gadījumā un to parasti piešķir tikai ārkārtas apstākļos.
Prasītāji piekrīt, ka no šī dokumenta arī izriet, ka
ELA
nav saistīta ar vienoto monetāro politiku, un tātad uz to attiecas ECB statūtu 14.4. punkta darbības joma. Šī norma ir formulēta šādi:
“Valstu centrālās bankas var veikt arī uzdevumus, kas nav minēti [ECB statūtos], ja vien ECB padome ar divu trešdaļu balsu vairākumu nenolemj, ka tie ir pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem. Valstu centrālās bankas šos uzdevumus veic uz savu atbildību, un tos nevar uzskatīt par daļu no ECBS uzdevumiem.”
Dokumentā “[
ELA
] procedūras”, uz ko ECB atsaucas, lai pamatotu savu iebildi par nepieņemamību, tā norāda, ka saskaņā ar ECB statūtu 14.4. pantu ECB padomei ir noteikta atbildība par
ELA
operāciju ierobežošanu, ja tā uzskata, ka šīs operācijas ir pretrunā ECBS uzdevumiem. Šajā ziņā ECB padomes 2011. gada 3. novembra lēmumā par
ELA
procedūras jautājumiem un 2013. gada 7. februāra vienošanās par
ELA
(skat. šī sprieduma 137. punktu) ir paredzēta Eiropas valstu centrālo banku informācijas un sadarbības sistēma.
Attiecīgajai valsts centrālajai bankai šajā ziņā ir jāsniedz ECB informācija par katru
ELA
operāciju, tostarp par “prudenciālā uzrauga veiktu īstermiņa un vidēja termiņa novērtējumu par kredītiestādes, kura saņem
ELA
, likviditāti un maksātspēju, tostarp par kritērijiem, saskaņā ar kuriem ir izdarīts pozitīvs secinājums par maksātspēju”. Šī prasība ir jāizprot kopsakarā ar monetārās finansēšanas aizliegumu, kas ir paredzēts LESD 123. pantā, kura saturs ir pārņemts ECB statūtu 21.1. punktā. Savā iebildē par nepieņemamību ECB šajā ziņā norāda, ka vienmēr ir uzskatījusi, ka maksātspējīgu finanšu iestāžu finansēšana, izmantojot
ELA
, nepārkāpj šo aizliegumu, atšķirībā no maksātnespējīgu finanšu iestāžu finansēšanas. Ar šī sprieduma 139. punktā minēto KCB 2011. gada 31. janvāra dokumentu šis apgalvojums tiek apstiprināts, norādot, ka
ELA
sniegšana maksātspējas pamatā esošu problēmu gadījumā skaidri pārkāptu LESD 123. pantu un ECB statūtu 21.1. punktu.
Taču faktisko apstākļu laikā ECB vispār nebija Savienības kredītiestāžu prudenciālās uzraudzības pilnvaru, kuras bija valstu prudenciālās uzraudzības iestāžu ekskluzīvā kompetencē. Šādos apstākļos ECB, lai nodrošinātu monetārās finansēšanas aizlieguma ievērošanu, balstījās uz šo iestāžu sniegto informāciju par banku, kuras saņem
ELA
, maksātspēju.
Otrkārt, ir jāpārbauda, vai 2013. gada 21. marta paziņojums presei liecina par tāda lēmuma esību, kas ir pieņemts saskaņā ar ECB statūtu 14.4. punktu, kā to apgalvo prasītāji (skat. šī sprieduma 134. punktu), vai vienkārši par nodoma paziņojumu, kā to apgalvo ECB (skat. šī sprieduma 90. punktu).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar ECB statūtu 14.4. punktu ECB padome ir struktūra, kura var aizliegt valsts centrālajai bankai sniegt
ELA
, ja tas ir pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem. Taču 2013. gada 21. marta paziņojumā presei ir norādīts, ka ECB valde “nolemj” līdz 2013. gada 25. martam saglabāt spēkā konkrētu
ELA
līmeni. No tā netieši, bet noteikti izriet, ka
ELA
saglabāšana šādā līmenī pēc 2013. gada 26. marta vairs netiks atļauta un, kā tas ir precizēts paziņojumā, ka “atmaksas pagarinājumu var paredzēt vienīgi tad, ja tiek īstenota [Savienības vai SVF] programma, kas garantētu konkrēto banku maksātspēju”.
Tātad līdzīgi prasītājiem ir jāuzskata, ka 2013. gada 21. marta paziņojums presei norāda uz tāda ECB valdes lēmuma esību, ar kuru tā iebilst pret
ELA
saglabāšanu esošajā līmenī pēc 2013. gada 26. marta un tā iespējamā pagarinājuma gadījumā izvirza nosacījumu par vienošanās noslēgšanu par finanšu palīdzības programmu, ar kuru tiek garantēta konkrēto banku maksātspēja (turpmāk tekstā – “ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmums”).
Treškārt, ir jāizvērtē, vai no šādas 2013. gada 21. marta paziņojuma presei interpretācijas var izdarīt secinājumu, ka ECB ir pieprasījusi Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2013. gada 21. marta paziņojumā presei ir minēts tikai pienākums sasniegt noteiktu rezultātu. Proti, šajā paziņojumā ECB nesniedz ne tiešu, ne netiešu norādi uz kaitējumu radošajiem pasākumiem, bet vienīgi izvirza nosacījumu varbūtējam
ELA
atmaksāšanas pagarinājumam – vienošanās noslēgšanu ar Savienību un SVF par programmu, ar ko tiktu nodrošināta attiecīgo banku maksātspēja. Šajā paziņojumā nekādi netiek precizēts, kādām būtu jābūt šādas programmas iezīmēm, nedz tiek minēti Eurogrupas paziņojumi, ESM tiesību akti vai sarunas par kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu.
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, ar 2014. gada 17. oktobra publikāciju presē “
Before a bailout, E.C.B
.
minutes showed doubts over keeping a Cyprus bank afloat
” (Pirms glābšanas ECB protokolos bija saskatāmas šaubas par Kipras bankas dzīvotspējas saglabāšanu) šis novērtējums nekādā veidā netiek apšaubīts. Proti, šajā publikācijā ir vienīgi ziņas par to, ka, “uzmanīgi lasot [ECB padomes sanāksmju] protokolus, atklājas, ka ECB pārstāvji vairākkārt ir apstiprinājuši, ka pārtrauks [
Laïki
piešķirto
ELA
] programmu, ja Kipra[s] [Republika] nepanāks vajadzīgo progresu, lai nodrošinātu ekonomikas glābšanas programmu”, nevienā brīdī neapgalvojot, ka šie pārstāvji ir pieprasījuši, lai šai programmai būtu konkrēta forma vai īpašas iezīmes.
ECB valdes locekļa paziņojumi, kas pausti Eurogrupas 2013. gada 15. un 16. marta sanāksmē – pieņemot, ka tie ir pierādīti –, arī neapstiprina prasītāju apgalvojumu. Saskaņā ar 2015. gada 19. februāra publikāciju presē “
Did the troika defraud billions at the expense of thousands of depositors in Cyprus
?” (Vai trijotne ir izkrāpusi miljardus uz Kipras noguldītāju tūkstošu rēķina?), uz kuru atsaucas prasītāji, šis ECB valdes loceklis esot piedraudējis liegt Kipras bankām piekļuvi
ELA
. Tomēr no šajā publikācijā atspoguļotajiem viedokļiem nekādā veidā neizriet, ka minētais ECB valdes loceklis tādējādi esot sapratis, ka kaitējumu radošo pasākumu pieņemšana ir nosacījums, lai ECB turpinātu neiebilst pret
ELA
saglabāšanu. Labākajā gadījumā var uzskatīt, ņemot vērā Kipras Republikas finanšu ministra liecību Kipras parlamenta izmeklēšanas komisijai faktisko apstākļu laikā, ka šis komentārs attiecas uz nodokļa noteikšanu visiem Kipras banku noguldījumiem. Tomēr šis nodoklis, kura noteikšanu Kipras parlaments noraidīja 2013. gada 19. martā (skat. šī sprieduma 22. punktu), nav iekļauts kaitējumu radošajos pasākumos.
Šādos apstākļos ir jāsecina, kā to būtībā norāda ECB, ka no 2013. gada 21. marta paziņojuma presei izriet, ka Kipras Republikai bija iespēja pieņemt citus, nevis kaitējumu radošos pasākumus, lai nodrošinātu konkrētu banku maksātspēju (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2016. gada 14. jūlijs, Alcimos Consulting/ECB,
T‑368/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:438
,
38.
punkts). Tātad nevar uzskatīt, ka ar šo paziņojumu presei vai lēmumu, uz kuru tajā ir atsauce, ECB ir pieprasījusi, lai Kipras Republika pieņemtu šos pasākumus.
4)

ECB šķietami pieņemtie “[lēmumi] turpināt “ELA” piešķiršanu”
Prasītāji nošķir ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmumu (skat. šī sprieduma 134.–151. punktu) no tiem, kurus viņi kvalificē kā ECB lēmumus “turpināt
ELA
piešķiršanu”. Tiesas sēdē prasītāji precizēja, ka šie lēmumi ir pieņemti pirms 2013. gada 21. marta paziņojuma presei.
Taču tajā laikā
ELA
bija tikai valstu prudenciālās uzraudzības iestāžu kompetencē (skat. šī sprieduma 137.–143. punktu), savukārt ECB padomes kompetencē šajā jomā bija tādu
ELA
darbību ierobežošana, kuras tās ieskatā ir pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem. Tātad ir jāsecina, ka prasītāji norāda uz ECB aktiem, ar kuriem tā pirms 2013. gada 21. marta nolēma neiebilst pret
ELA
.
Tomēr ir jākonstatē, ka no lietas materiāliem neizriet, ka ECB ar šiem lēmumiem būtu pieprasījusi Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus. Gluži pretēji, paši prasītāji tiesa sēdē atzina, ka atsaucas uz šiem lēmumiem tikai tāpēc, lai uzsvērtu ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmuma iespējamo patvaļīgumu.
Tātad nevar uzskatīt, ka ar šiem “[lēmumiem] turpināt
ELA
piešķiršanu”, kas pieņemti pirms 2013. gada 21. marta paziņojuma presei, ECB ir pieprasījusi Kipras Republikai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus.
5)

Vēlāki akti
Starp apstrīdētajiem aktiem (skat. šī sprieduma 77. punkta piekto un sesto ievilkumu) ir arī četras šādu aktu grupas:
–
Komisijas organizētās sarunas par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu un tā noslēgšana;
–
“Komisijas apsvērumi, saskaņā ar kuriem Kipras iestāžu pieņemtie pasākumi atbilst nosacījumiem”, un Komisijas un ECB apstiprinājums dažādu FPI daļu pārskaitīšanai Kipras Republikai;
–
Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra paziņojumi;
–
Lēmums 2013/236.
Šie akti ir pieņemti pēc 2013. gada 29. marta un tātad pēc kaitējumu radošo dekrētu pieņemšanas. Tāpēc nevar uzskatīt, ka atbildētājas ar minētajiem aktiem ir pieprasījušas pieņemt šajos dekrētos norādītos kaitējumu radošos pasākumus. Labākajā gadījumā tās būtu varējušas pieprasīt pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, kas ieviesti ar 2013. gada 30. jūlijā veiktajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos un iepriekš izklāstīti šī sprieduma 33. un 34. punktā. Prasītāji tomēr apgalvo, ka visi apstrīdētie akti ir daļa no “nepārtrauktības”, kas ir sākusies ar atbildētāju rīcību, kuras rezultātā tika panākta vienošanās par nosacījumiem, un kas turpinājās ar dažādiem atbildētāju pasākumiem pirms un pēc 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanas. Tiesas sēdē prasītāji precizēja, ka katrs šis akts un rīcība ir “nepieciešams posms nosacījumu ķēdē”. Šādos apstākļos atbildētāju atteikšanās pieņemt vienu no šiem aktiem būtu nozīmējusi kaitējumu radošo pasākumu izgāšanos, kurus tādējādi nevarētu vai vairs nevarētu īstenot.
No prasītāju argumentācijas būtībā izriet, ka ikviens no šī sprieduma 156. punktā minētajiem atbildētāju aktiem ir bijis nepieciešamais nosacījums, lai Kipras Republika saglabātu spēkā vai turpinātu īstenot kaitējumu radošos pasākumus. Tomēr jākonstatē, ka šādai argumentācijai ir pieņēmuma raksturs. Proti, no lietas materiāliem neizriet, ka Kipras Republika būtu bijusi spiesta atcelt vai pārstāt īstenot kaitējumu radošos pasākumus, ja nebūtu pieņemts kāds no vēlākiem šī sprieduma 156. punktā minētajiem aktiem.
Tomēr prasītāju procesuālos rakstus Vispārējā tiesā un it īpaši viņu argumentu, ka Kipras Republika, nepārkāpjot dažus no šiem vēlākiem aktiem, neesot varējusi atcelt 2013. gada 22. marta likumu un kaitējumu radošos dekrētus vai pārstāt īstenot 2013. gada 29. martā ieviestos kaitējumu radošos pasākumus, var interpretēt tādējādi, ka atbildētājas esot piespiedušas Kipras Republiku saglabāt spēkā vai turpināt īstenot šos pasākumus. Tātad apgalvotais kaitējums esot nodarīts, ne vien pieņemot kaitējumu radošos pasākumus, bet arī saglabājot tos spēkā un turpinot tos īstenot.
Tātad ir jāizvērtē, vai atbildētājas, pieņemot šī sprieduma 156. punktā minētos aktus, ir likušas Kipras Republikai saglabāt spēkā vai turpināt īstenot 2013. gada 29. martā ieviestos kaitējumu radošos pasākumus. Ir jāizvērtē arī tas, vai atbildētāji ar šiem aktiem ir pieprasījuši pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, kas ieviesti ar 2013. gada 30. jūlijā veiktajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos un iepriekš izklāstīti šī sprieduma 33. un 34. punktā.
Pirmkārt, runājot par Komisijas noslēgto 2013. gada 26. aprīļa saprašanās protokolu, ir jānorāda, ka tajā konkretizētie pasākumi iedalās trīs grupās, katrai no kurām ir atšķirīgs mērķis, proti, pirmām kārtām, Kipras finanšu sistēmas stabilitātes un noguldītāju un tirgus uzticības atjaunošana, otrām kārtām, fiskālās konsolidācijas procesa turpināšana un, trešām kārtām, strukturālo reformu īstenošana.
Kaitējumu radošie pasākumi, ir norādīti pirmajā no šīm trim grupām. Vispirms tie ir īsumā aprakstīti sadaļā “Līdzšinējais progress” un pēc tam detalizētāk – 2013. gada 26. aprīļa saprašanās protokola 1.23.–1.28. punktā (skat. šī sprieduma 42. punktu).
Iesākumā ir jāizvērtē ECB un Komisijas arguments, saskaņā ar kuru kaitējumu radošie pasākumi šajā saprašanās memorandā ir uzskaitīti vienīgi vēsturiskā un aprakstošā nolūkā (skat. šī sprieduma 87. punktu).
Šajā ziņā, pirmām kārtām, 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda D un F apsvērumā ir norādīts, no vienas puses, ka Kipras Republikai tiek piešķirts FPI ar nosacījumu, ka tā ievēro memorandā norādītos pasākumus, un, no otras puses, ka ESM valdei, pamatojoties uz Komisijas ziņojumiem un pirms katra maksājuma veikšanas, ir jālemj par to, vai šie pasākumi ir ievēroti. Taču pretēji tam, ko apgalvo Komisija, nevienā no 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda normām nav norādīts, ka Kipras Republika var pieņemt tikai dažus no jaunajiem pasākumiem. No šī memoranda interpretācijas kopumā drīzāk izriet, ka par nepieciešamu ir uzskatīta visu tajā minēto pasākumu īstenošana un tātad arī pirms parakstīšanas veikto pasākumu saglabāšana spēkā.
Otrām kārtām, 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.23.–1.28. punktā ir minēti jau veiktie pasākumi kopā ar veicamajiem pasākumiem. Tomēr pēdējiem minētajiem nebūtu nekādas nozīmes bez jau veiktajiem pasākumiem. Tādējādi 2013. gada 26. aprīļa memoranda 1.26. punktā ir norādīts, ka
BoC
rekapitalizācija ir īstenota, it īpaši aizstājot negarantētos noguldījumus ar akcijām (veiktais pasākums), un šī protokola 1.27. punktā – ka, ja pēc
BoC
kapitāla prasību novērtējuma, kas secīgi jāveic pēc tam, tiek atzīts, ka
BoC
ir nepietiekami kapitalizēta, tad ar akcijām ir jāaizstāj lielāka negarantēto noguldījumu daļa, savukārt, ja tiek atzīta
BoC
pārmērīga kapitalizācija, negarantēto noguldījumu turētājiem būs tiesības saņemt atlīdzinājumu (veicamais pasākums).
Līdz ar to jānoraida Komisijas un ECB arguments, ka kaitējumu radošie pasākumi 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā ir norādīti vienīgi vēsturiskā un aprakstošā nolūkā, un attiecīgi jāatzīst, ka šī memoranda 1.26. punktā ir prasīts saglabāt spēkā kaitējumu radošos pasākumus, kuri 2013. gada 29. martā tika ieviesti kā FPI piešķiršanas nosacījums. Šī memoranda 1.27. punkts attiecas uz
BoC
noguldījumu papildus aizstāšanu ar akcijām, kas tika noteikta ar šī sprieduma 33. punktā minētajiem 2013. gada 30. jūlija grozījumiem Dekrētā Nr. 103.
Tomēr jānorāda, ka 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu Komisija parakstīja ESM vārdā atbilstoši ESM līguma 13. panta 4. punktam. Taču, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 129. punktā, ESM līgumā Komisijai un ECB uzticētās funkcijas neietver nekādas to lēmumpieņemšanas pilnvaras un darbības, kuras šīs abas iestādes veic šī paša līguma ietvaros, ir saistošas vienīgi ESM (spriedumi, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
161.
punkts, un 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
53.
punkts). Tāpēc prasība saglabāt spēkā un turpināt īstenot kaitējumu radošos pasākumus, kā arī varbūtēja prasība par
BoC
akciju papildu aizstāšanu var tikt attiecināta vienīgi uz ESM, nevis uz Komisiju.
No iepriekš minētā izriet, ka, noslēdzot 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, Komisija nav pieprasījusi ne saglabāt spēkā, ne turpināt īstenot Kipras Republikas 2013. gada 29. martā ieviestos kaitējumu radošos pasākumus, bet vienīgi ir sniegusi ESM operatīvo palīdzību, lai noslēgtu vienošanos, par kuru ir atbildīgi tikai ESM un Kipras Republika. Tāds pats secinājums ir jāizdara arī attiecībā uz kaitējumu radošajiem pasākumiem, kuri 2013. gada 30. jūlijā ir ieviesti ar iepriekš šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos.
Otrkārt – pat pieņemot, ka var uzskatīt, ka ar šiem aktiem ir pieprasīts saglabāt spēkā kaitējumu radošos pasākumus vai turpināt to īstenošanu, vai pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, kuri 2013. gada 30. jūlijā ir ieviesti ar iepriekš šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos –, Komisijas konstatējums, ka “Kipras iestāžu veiktie pasākumi atbilst nosacījumiem”, un Komisijas un ECB apstiprinājums dažādu FPI daļu pārskaitīšanai Kipras Republikai (skat. šī sprieduma 156. punkta otro ievilkumu) līdzīgu iemeslu dēļ kā tie, kas izklāstīti šī sprieduma 167. un 168. punktā, var tikt attiecināts vienīgi uz ESM. Proti, lai arī saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu Komisija sadarbībā ar ECB uzrauga ar FPI saistīto nosacījumu ievērošanu, tā tikai veic operatīvo uzdevumu ESM vārdā, kurš ir vienīgais, kam ir pilnvaras pieņemt lēmumus.
Treškārt, runājot par Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra paziņojumiem (skat. šī sprieduma 156. punkta trešo ievilkumu), ir jānorāda, ka šajos paziņojumos Eurogrupa nekādā veidā nenorāda, ka ir jāsaglabā spēkā vai jāturpina īstenot kaitējumu radošos pasākumus, lai Kipras Republika varētu saņemt ESM piešķirtā FPI dažādās daļas. Tā arī nenorāda uz nepieciešamību pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, kuri 2013. gada 30. jūlijā ir ieviesti ar iepriekš šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos. Šajos paziņojumos Eurogrupa būtībā vienīgi īsumā apraksta un atzinīgi novērtē konkrētus Kipras iestāžu pieņemtus pasākumus, kā arī pauž viedokli, ka šie pasākumi var sekmēt Kipras Republikas risināmo finanšu grūtību mazināšanu. Šajos paziņojumos Eurogrupa arī apraksta iepriekšējos un nākamos finanšu palīdzības procedūras posmus un tostarp pauž savu atbalstu nākamajam palīdzības daļas pārskaitījumam.
Tāpēc nevar uzskatīt, ka ar 2013. gada 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra paziņojumiem Eurogrupa ir pieprasījusi saglabāt spēkā vai turpināt īstenot kaitējumu radošos pasākumus, vai arī pieņemt kaitējumu radošos pasākumus, kuri 2013. gada 30. jūlijā ir ieviesti ar iepriekš šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos.
Ceturtkārt, runājot par Lēmumu 2013/236 (skat. šī sprieduma 156. punkta ceturto ievilkumu), ar kuru Padome esot “apstiprināj[usi] un iekļāv[usi] [Savienības] tiesību aktu kopumā” apgalvoti nelikumīgos FPI piešķiršanas nosacījumus, ir jānorāda, ka pretēji tam, ko būtībā apgalvo prasītāji, šajā lēmumā konkrēti nav minēti visi kaitējumu radošie pasākumi. Proti, vienīgi šī lēmuma 5. un 9. apsvērumā un 2. panta 6. punktā, kuri tieši neattiecas uz lielāko daļu no kaitējumu radošiem pasākumiem, tiek skarti ar tiem saistītie jautājumi.
Lēmuma 2013/236 5. apsvērumā ir ietverta šādi formulēta teksta daļa:
“Eurogrupa 2013. gada 25. martā panāca politisku vienošanos ar Kipras iestādēm par makroekonomikas korekciju programmas pamatelementiem. Banku nozare bija jāpārstrukturē un jāracionalizē [..]. Turklāt divu lielāko banku rekapitalizācija bija jāveic vienīgi no pašu minēto banku līdzekļiem (t. i., no akcionāru, obligāciju turētāju un noguldītāju līdzekļiem).”
Lēmuma 2013/236 9. apsvērums ir formulēts šādi:
“Ir būtiski uzlabot Kipras banku nozares ilgtermiņa noturību, lai atjaunotu finanšu stabilitāti Kiprā un, attiecīgi, ņemot vērā spēcīgo saikni, saglabātu finanšu stabilitāti eurozonā kopumā. Šobrīd notiek Kipras banku nozares būtiska racionalizēšana un pārstrukturēšana. Kipras Pārstāvju palāta pieņēma tiesību aktus, kas nosaka visaptverošu pamatu kredītiestāžu sanācijai un noregulējumam. Izmantojot minēto jauno pamatu, Kipras banku nozare tika nekavējoties un būtiski racionalizēta. Lai saglabātu Kipras banku nozares likviditāti, tika ieviesti pagaidu administratīvie pasākumi, tostarp kapitāla kontrole.”
Abos šajos apsvērumos Padome vispārīgi apraksta Kipras iestāžu jau īstenotos centienus pārstrukturēt finanšu sektoru, bet nekonkretizē 2013. gada 29. martā ieviesto kaitējumu radošo pasākumu, saturu, izņemot vispārīgu atsauci uz konkrēto banku akcionāru un noguldītāju lomu šo banku rekapitalizācijā, nedz arī norāda, ka šie pasākumi ir jāsaglabā spēkā vai ka Kipras iestādēm ir jāturpina tos īstenot. Padome arī konkrēti nenorāda kaitējumu radošos pasākumus, kuri ir 2013. gada 30. jūlijā ir ieviesti ar iepriekš šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos.
Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punktā ir noteikts:
“Lai atjaunotu tās finanšu sektora stabilitāti, [Kipras Republika] turpina rūpīgi reformēt un pārstrukturēt banku nozari un nostiprināt dzīvotspējīgās bankas, atjaunojot to kapitālu, risinot to likviditātes jautājumus un pastiprinot to uzraudzību. Programmā paredz šādus pasākumus un rezultātus:
a)
nodrošināt, ka likviditātes problēmas banku sektorā tiek stingri uzraudzītas. Nesen ieviestie pagaidu ierobežojumi kapitāla brīvai apritei [..] tiek stingri kontrolēti. Mērķis ir panākt, ka kontrole tiek veikta tikai tik ilgi, cik tas ir absolūti nepieciešams [..]. Vidēja termiņa finansējumam un to vietējo banku kapitāla plāniem, kuras atkarīgas no centrālās bankas finansējuma vai saņem valsts atbalstu, būtu reāli jāatspoguļo sagaidāmo parādsaistību samazināšanās banku nozarē un jāsamazina atkarība no aizņēmumiem no centrālajām bankām, vienlaikus izvairoties no aktīvu pāragras pārdošanas un kredītresursu trūkuma. Likviditātes minimālo prasību noteikumi tiek atjaunināti, lai turpmāk novērstu pārmērīgu emitentu koncentrāciju nākotnē;
b)
veikt [konkrēto banku] aktīvu neatkarīgu novērtēšanu un ātri integrēt [
Laïki
] darbības [
BoC
] darbībās. Novērtēšanu pabeidz ātri, lai dotu iespēju [
BoC
] pabeigt noguldījumu aizstāšanu ar pašu kapitālu;
c)
pieņemt vajadzīgās normatīvās prasības attiecībā uz 1. līmeņa pamatkapitāla pietiekamības rādītāja palielināšanu līdz 9 % līdz 2013. gada beigām;
d)
veikt pasākumus, lai mazinātu banku pārstrukturēšanas rezultātā radītās izmaksas nodokļu maksātājiem. Pirms tiek piešķirti valsts atbalsta pasākumi, nepietiekami kapitalizētas komerciālās un kooperatīvās kredītiestādes piesaista kapitālu, ciktāl iespējams, no privātiem avotiem. Jebkādus pārstrukturēšanas plānus oficiāli apstiprina saskaņā ar valsts atbalsta noteikumiem, pirms šāds valsts atbalsts tiek piešķirts [..];
e)
nodrošināt, ka tiek izveidots kredītu reģistrs [..];
f)
nostiprināt banku pārvaldību, tostarp aizliedzot izsniegt aizdevumus neatkarīgiem valdes locekļiem vai ar tiem saistītām personām;
g)
palielināt ienākumus nenesošu aizdevumu atgūšanu, vienlaikus samazinot stimulus aizņēmējiem principā nepildīt saistības [..];
h)
saskaņot kooperatīvo kredītiestāžu regulējumu un uzraudzību ar komercbanku regulējumu un uzraudzību;
i)
noskaidrot kooperatīvo kredītiestāžu dzīvotspēju un, apspriežoties ar Komisiju, ECB un SVF, attīstīt stratēģiju par kooperatīvo kredītiestāžu nozares struktūru, darbību un dzīvotspēju nākotnē [..] līdz 2015. gada vidum;
j)
pastiprināt uzraudzību pār uzņēmumu un mājsaimniecību parādsaistībām un izveidot pamatu mērķtiecīgai privātā sektora parādu pārstrukturēšanai [..];
k)
[..] pastiprināt pasākumus pret noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizāciju un nodrošināt pilnīgu uzņēmumu [..] pārredzamību [..];
l)
ieviest obligātu uzraudzību, kuras pamatā ir kapitalizācijas līmeņi;
m)
[..] banku uzraudzībā iekļaut stresa testus un
n)
ieviest vienotu datu ziņošanas sistēmu bankām un kredītiestādēm.”
No šiem “pasākumiem un rezultātiem” par tādiem, kam ir saistība ar kaitējumu radošajiem pasākumiem, var uzskatīt vienīgi tos, kuri ir minēti, pirmkārt, Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktā par [
Laïki
] iekļaušanu [
BoC
] un par tās noguldījumu aizstāšanu ar [
BoC
] akcijām un, otrkārt, šī paša lēmuma 2. panta 6. punkta d) apakšpunktā par banku pārstrukturēšanas rezultātā radušos izmaksu samazināšanu nodokļu maksātājiem.
Vispirms, attiecībā uz
Laïki
integrēšanu
BoC
ir jāuzsver, ka Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktā ir tikai vispārīgi identificēts pasākums, kas bija jāveic Kipras Republikai. Šajā normā nav norādīts, ka
Laïki
integrēšana
BoC
ir jāveic saskaņā ar īpašiem noteikumiem. Kipras iestādēm bija vismaz plaša rīcības brīvība šo noteikumu definēšanā. Taču pašā
Laïki
integrēšanā
BoC
kā tādā nevarēja būt pieļauts kāds no pārkāpumiem, par kuriem sūdzas prasītāji. Šāds pārkāpums varēja būt ietverts vienīgi šī pasākuma īstenošanas noteikumos. Līdz ar to, pat ja tiku konstatēts kaitējums, kas prasītāju ieskatā tiem nodarīts
Laïki
integrēšanas
BoC
rezultātā, tas neizrietētu no Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunkta, bet gan no Kipras Republikas pieņemtajiem piemērošanas pasākumiem šīs integrēšanas īstenošanai.
Turpinot, attiecībā uz banku pārstrukturēšanas rezultātā radušos izmaksu mazināšanu nodokļu maksātājiem, ir jānorāda, ka Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta d) apakšpunktā, pirmkārt, ir vispārīgi noteikts, ka tā nodrošināšanai ir jāveic pasākums, un, otrkārt, paredzēts, ka pirms valsts atbalsta pasākumu piešķiršanas nepietiekami kapitalizētas komerciālās un kooperatīvās kredītiestādes piesaista kapitālu, ciktāl iespējams, no privātiem avotiem. Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta d) apakšpunktā nav atsauces ne uz vienu konkrētu šim mērķim īstenojumu pasākumu, tātad šajā ziņā piešķirot Kipras Republikai plašu rīcības brīvību. Šādu interpretāciju apstiprina tas, ka minētā tiesību norma attiecas gan uz komerciālām, gan kooperatīvām kredītiestādēm, lai gan kaitējumu radošie pasākumi skar tikai pirmās minētās. Līdz ar to minēto tiesību normu nevar interpretēt kā tādu, ar kuru Kipras Republikai tiek pieprasīts, lai tā saglabā spēkā vai turpina īstenot kaitējumu radošos pasākumus.
Visbeidzot, runājot par
BoC
noguldījumu aizstāšanu ar akcijām, ir jānorāda, ka Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktā ir paredzēts veikt konkrēto banku aktīvu neatkarīgu novērtēšanu tādā termiņā, kas ļautu īstenot šo aizstāšanu. No tā netieši, bet noteikti izriet, ka, neskarot šāda pasākuma praktisko lietderību, Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunkts neļauj Kipras iestādēm atsaukt
BoC
noguldījumu aizstāšanu ar pašu akcijām. Taču tādos apstākļos kā šajā lietā, un it īpaši ņemot vērā konkrēto banku finansiālo stāvokli, prasība saglabāt spēkā vai turpināt īstenot šo aizstāšanu neatkarīgi no tās konkrētajiem noteikumiem varēja ietvert vienu vai vairākus pārkāpumus, uz kuriem norāda prasītāji.
Līdz ar to jāuzskata, ka Padome ar Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu ir pieprasījusi, lai Kipras Republika saglabā spēkā vai turpina īstenot kaitējumu radošo pasākumu, kas ietver
BoC
negarantēto noguldījumu aizstāšanu ar akcijām. Turpretī Padome, pieņemot Lēmumu 2013/236, nav pieprasījusi Kipras Republikai saglabāt spēkā vai turpināt īstenot pārējos kaitējumu radošos pasākumus, kuri ieviesti 2013. gada 29. martā, vai pieņemt pasākumus, kuri pēc šī datuma ir ieviesti ar šī sprieduma 33. un 34. punktā izklāstītajiem grozījumiem kaitējumu radošajos dekrētos.
Tātad atbilstoši šī sprieduma 103. punktā izklāstītajiem apsvērumiem ir jāizvērtē, vai Kipras Republikai bija rīcības brīvība, lai izvairītos no prasības saglabāt spēkā vai turpināt īstenot kaitējumu radošo pasākumu, kas vismaz netieši ir norādīts Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktā saistībā ar
BoC
noguldījumu aizstāšanu ar pašu akcijām.
b)

Par to, vai Kipras Republikai bija rīcības brīvība, lai izvairītos no prasības saglabāt spēkā vai turpināt īstenot pasākumu saistībā ar “BoC” noguldījumu aizstāšanu ar akcijām
Padome pieņēma Lēmumu 2013/236 pēc Komisijas priekšlikuma, pamatojoties uz “Līgumu par Eiropas Savienības darbību un jo īpaši tā 136. panta 1. punktu saistībā ar 126. panta 6. punktu”. Šis lēmums ir publicēts
Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša
L sērijā, kurā tiek publicēti saistoši tiesību akti.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka LESD 136. panta 1. punktā ir noteikts:
“Lai nodrošinātu pienācīgu ekonomiskās un monetārās savienības darbību, saskaņā ar attiecīgiem Līgumu noteikumiem Padome, ievērojot kādu no 121. un 126. pantā minētajām atbilstīgajām procedūrām, izņemot to, kas noteikta 126. panta 14. punktā, pieņem noteikumus attiecībā uz [ESM dalībniecēm]:
a)
lai stiprinātu to budžeta disciplīnas koordināciju un uzraudzību;
b)
lai tām noteiktu ekonomikas politikas pamatnostādnes, vienlaikus nodrošinot to atbilstību visai Savienībai pieņemtajām pamatnostādnēm, kā arī to uzraudzību.”
LESD 126. panta 6. punktā, kas attiecas uz procedūru, saskaņā ar kuru ir pieņemts Lēmums 2013/236, ir paredzēts, ka Padome, izskatījusi apsvērumus, ko var būt sniegusi attiecīgā dalībvalsts, un pēc Komisijas priekšlikuma, pamatojoties uz vispārēju novērtējumu, “pieņem lēmumu” par to, vai šajā dalībvalstī pastāv pārmērīgs budžeta deficīts.
Lēmums 2013/236 tātad ir lēmums LESD 288. panta ceturtās daļas izpratnē. Kā tāds šis lēmums tā spēkā esamības laikā bija pilnībā saistošs Kipras Republikai, ieskaitot tā 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu.
Lēmuma 2013/236 saistošo raksturu apstiprina gan tā formulējums un saturs, gan tā konteksts un tā izdevēja nolūks. Proti, pirmkārt, lai arī šī lēmuma 7., 10., 11., 13. un 14. apsvērums ir formulēts vēlējuma izteiksmē, visas lēmuma normas ir formulētas imperatīvā izteiksmē, kā to liecina tagadnes laika īstenības izteiksmes sistemātisks lietojums 1. un 2. pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu,2012. gada 5. septembris, Rahman u.c.,
C‑83/11
,
EU:C:2012:519
,
21.
punkts). Tādējādi Lēmuma 2013/236 1. panta 1. punktā ir noteikts, ka Kipras Republika “stingri īsteno makroekonomikas korekciju programmu [..], kuras galvenie elementi ir izklāstīti šā lēmuma 2. pantā”. Konkrēti, kā tas jau ir minēts šī sprieduma 176. punktā, šī lēmuma 2. panta 6. punktā ir noteikts, ka, “[Kipras Republika] turpina [rūpīgi] reformēt un pārstrukturēt banku nozari un nostiprināt dzīvotspējīgas bankas, atjaunojot to kapitālu, risinot to likviditātes jautājumus un pastiprinot to uzraudzību”. Šim mērķim makroekonomikas korekciju programmā “ir paredzēti”, kā tas ir norādīts šī sprieduma 176. un 177. punktā, “pasākumi un rezultāti”, tostarp pasākums, kura ietvaros tiek ātri veikta konkrēto banku aktīvu neatkarīga novērtēšana, lai dotu iespēju
BoC
ietvaros veikt noguldījumu aizstāšanu ar pašu akcijām.
Otrkārt, no Padomes procesuālajiem rakstiem Vispārējai tiesai izriet, ka Lēmums 2013/236 bija domāts, lai radītu juridiski saistošas sekas, un ka Padomes nodoms bija piešķirt tam tādas sekas. Šajā ziņā, pirmām kārtām, Padome skaidri atzīst, ka, pieņemot šo lēmumu, tā uzskatīja, ka “Kipra[s] [Republikai] ir jābūt juridiski saistoša tiesību akta adresātam”.
Otrām kārtām, ir jāatgādina, ka Lēmums 2013/236 ir pieņemts 2013. gada 25. aprīlī, proti, pirmkārt, nākamajā dienā pēc 2013. gada 24. aprīļa sanāksmes, kurā ESM valde tostarp nolēma piešķirt Kipras Republikai stabilitātes atbalstu FPI formā un apstiprināja jaunu saprašanās memoranda projektu, un, otrkārt, iepriekšējā dienā pirms 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanas (skat. šī sprieduma 39.–41. punktu).
Šādā kontekstā saskaņā ar Komisijas atbildi uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Lēmums 2013/236 atspoguļoja “kopš eurozonas krīzes sākuma iedibināto vispārpieņemto praksi, saskaņā ar kuru nosacījumus attiecībā uz palīdzību, par kuru starpvaldību līmenī vienojusies saņēmējdalībvalsts un ESM, papildina saskaņā ar LESD 136. pantu pieņemti Padomes lēmumi”, lai “garantētu starpvaldību un Savienības darbības jomu atbilstību un saskaņotību”.
No iepriekš minētā izriet, ka saskaņā ar Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu Kipras Republikai nebija nekādas rīcības brīvības, lai atsauktu
BoC
noguldījumu aizstāšanu ar akcijām.
c)

Secinājums par atbildības par kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu, saglabāšanu spēkā vai īstenošanas turpināšanu attiecināmību uz atbildētājām
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka uz Savienību vismaz daļēji ir attiecināma atbildība par to, ka Kipras Republika saglabāja spēkā vai turpināja īstenot kaitējumu radošo pasākumu, kura ietvaros
BoC
negarantētie noguldījumi tika aizstāti ar akcijām. Līdz ar to konkrētās lietas izskatīšana ietilpst Vispārējās tiesas kompetencē tiktāl, ciktāl tā attiecas uz šo pasākumu, kā tas ir formulēts Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktā.
Turpretī, neizvērtējot, vai Kipras Republikai šajā ziņā bija rīcības brīvība, ir jāuzskata, ka uz atbildētājām nevar attiecināt atbildību par pārējo kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu, saglabāšanu spēkā vai īstenošanas turpināšanu. Tātad šī jautājuma izlemšana šīs prasības ietvaros neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē.
2.

Par Savienības atbildības iestāšanos atbildētāju konkrētu aktu un rīcības dēļ
Prasītāju argumentus var interpretēt tādējādi, ka neatkarīgi no tā, vai uz atbildētājām var attiecināt atbildību par kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu vai, iespējams, to saglabāšanu spēkā vai īstenošanas turpināšanu, atsevišķi to akti un rīcība saistībā ar FPI piešķiršanu ir izraisījusi Savienības atbildības iestāšanos. Pirmkārt, tie ir akti un rīcība, ar kuriem prasītāju ieskatā “Komisija, ECB, Eurogrupa un Padome ir apstiprinājušas” kaitējumu radošos pasākumus, otrkārt, tā ir Komisijas un ECB rīcība saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, treškārt, tās ir atbildētāju, it īpaši Eurogrupas, paziņotas konkrētas garantijas par to, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks pieņemti, un, ceturtkārt, tie ir dažādi ECB pieņemtie lēmumi saistībā ar
ELA
, kuras saņēmējs bija
Laïki
.
Ir jānosaka – attiecībā uz katru aktu vai rīcību –, vai tas var izraisīt Savienības atbildības iestāšanos.
Pirmām kārtām, runājot par apgalvojumu, ka atbildētājas esot apstiprinājušas kaitējumu radošos dekrētus (skat. šī sprieduma 194. punktu), ir jākonstatē, ka prasītāji precīzi neapraksta viņu norādītos aktus un rīcību, bet vienīgi atsaucas uz “nosacījumiem, kurus atbildētājas iestādes ir atbalstījušas un apstiprinājušas, piekrītot finanšu palīdzības sniegšanai”. Tomēr no viņu argumentācijas struktūras var secināt, ka tādējādi viņi norāda vispirms uz Komisijas un ECB uzraudzību pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu, pēc tam – uz makroekonomikas korekciju programmas uzraudzību saskaņā ar Lēmuma 2013/236 1. panta 2. punktu, un visbeidzot – uz Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa un 13. maija paziņojumiem. Šīs argumentācijas pamatojumam prasītāji balstās uz 1967. gada 14. jūlija spriedumu lietā Kampffmeyer u.c./Komisija (
5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66
, nav publicēts,
EU:C:1967:31
, 317. lpp.), no kura izrietot, ka Savienības atbildība var iestāties, ja Savienības iestādes ir apstiprinājušas aktus, ar kuriem prasītājam ir radīti zaudējumi.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa vispirms norāda, ka Komisijas un ECB uzraudzība pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu tiks izvērtēta kopā ar citu šo iestāžu rīcību saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu (skat. šī sprieduma 201.–204. punktu).
Turpinot ir jānorāda, ka pārraudzība, ko Komisija un ECB veic saskaņā ar Lēmuma 2013/236 1. panta 2. punktu pār makroekonomikas korekciju programmas īstenošanu, ir Savienības iestāžu kompetencē, kas tām ir piešķirta ar Savienības tiesībām, un tātad tā var būt Savienības atbildības iestāšanās pamats.
Visbeidzot, runājot par Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa un 13. maija paziņojumiem, ir jāatgādina, ka atbilstoši šī sprieduma 113. punktā uzsvērtajam, 2012. gada 26. oktobra protokola Nr. 14 par Eurogrupu 1. pantā ir noteikts, ka Eurogrupa tiekas, lai “pārrunā[tu] jautājumus, kas saistīti ar konkrētiem pienākumiem, kādus [tās sastāvā esošie ministri] kopīgi uzņemas saistībā ar vienoto valūtu”. Saskaņā ar LESD 119. panta 2. punktu šie jautājumi ir saistīti ar Savienības rīcību LES 3. pantā noteikto mērķu sasniegšanai, tostarp ekonomikas un monetārās savienības izveidošanai, kuras valūta ir euro.
2013. gada 12. aprīļa un 13. maija paziņojumos Eurogrupa tikai ļoti īsi apraksta un atzinīgi novērtē konkrētus Kipras iestāžu veiktos pasākumus, kā arī pauž viedokli, ka šie pasākumi it īpaši var palīdzēt samazināt finansiālās grūtības, kuras ir jārisina Kipras Republikai (skat. šī sprieduma 170. punktu). Tomēr, ņemot vērā šī sprieduma 199. punktā atgādinātos apsvērumus, nevar uzskatīt, ka šāda Eurogrupas viedokļa paušana nebūtu saistāma ar pienākumiem, kas tai ir uzticēti saskaņā ar Savienības tiesībām. Līdz ar to tā var būt Savienības atbildības iestāšanās pamats.
Otrām kārtām, prasītāji norāda uz Komisijas un ECB rīcību saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, proti, uz Komisijas rīcību, panākot vienošanos par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu un parakstot to, un uz ECB un Komisijas, saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu veikto pārraudzību pār kaitējumu radošo pasākumu veikšanu. Šajā ziņā jānorāda, ka ar ESM līguma ietvaros Komisijai un ECB uzticētajiem uzdevumiem netiek sagrozītas pilnvaras, kas šīm iestādēm ir piešķirtas ar LES un LESD. Konkrēti runājot par Komisiju, ar ESM līguma 13. panta 3. un 4. punktu tai ir noteikts pienākums nodrošināt ESM noslēgto saprašanās memorandu atbilstību Savienības tiesībām, tādējādi ESM līguma ietvaros tā saglabā savu Līgumu izpildes uzraudzītājas lomu, kas izriet no LES 17. panta 1. punkta, saskaņā ar kuru tā “sekmē vispārējās Savienības intereses” un “uzrauga Savienības tiesību piemērošanu”. Tādējādi tai ir pienākums atturēties parakstīt saprašanās memorandu, par kura saderību ar Savienības tiesībām tai ir šaubas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
56.
–
59.
punkts).
Līdz ar to prasītājai prasībā par zaudējumu atlīdzību pret Komisiju ir tiesības atsaukties uz tās prettiesisku rīcību saistībā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda pieņemšanu ESM vārdā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
55.
punkts).
Pretēji tam, ko apgalvo ECB, no 2016. gada 20. septembra sprieduma lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) nevar izdarīt secinājumu, ka Komisijas prettiesiska rīcība saistībā ar saprašanās memoranda pieņemšanu ir vienīgā Savienības iestādes prettiesiskā rīcība ESM līguma ietvaros, kas var būt Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās pamats. Proti, vispirms, Tiesa šajā spriedumā nosprieda, ka ESM aktu juridiskā daba, ar ko saistības tiek radītas tikai ESM un kas nav daļa no Savienības tiesiskā regulējuma, nav šķērslis tam, lai prasībā par ārpuslīgumisko atbildību pret Komisiju un ECB atsauktos uz konkrētu prettiesisku rīcību, kas konkrētajā gadījumā ir saistīta ar saprašanās memoranda pieņemšanu ESM vārdā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
53.
–
55.
punkts). Turpinot, lai arī LES 17. panta 1. punktā un ESM līguma 13. panta 3. un 4. punktā Komisijai ir noteikti pienākumi, kas neattiecas uz ECB (skat. šī sprieduma 201. punktu), tomēr, pildot savas funkcijas ESM līguma ietvaros, ECB atbalsta vispārējo ekonomikas politiku Savienībā saskaņā ar LESD 282. panta 2. punktu (spriedums, 2012. gada 27. novembris, Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
,
165.
punkts). Visbeidzot, jāuzsver, ka, tāpat kā Komisijai, arī ECB, kad tā darbojas ārpus Savienības tiesību sistēmas, ir jāievēro Eiropas Savienības Pamattiesību harta (turpmāk tekstā – “Harta”) (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
67.
punkts). No tā izriet, ka prasībā par zaudējumu atlīdzību pret ECB un Komisiju var atsaukties uz to prettiesisku rīcību, pārraugot kaitējumu radošo pasākumu veikšanu.
Komisijas sarunu vešana par 2013. gada 26. aprīļa protokolu un tā parakstīšana, kā arī ECB un Komisijas pārraudzība pār kaitējumu radošo pasākumu veikšanu saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu var būt Savienības atbildības rašanās pamats.
Trešām kārtām, runājot par atbildētāju, it īpaši Eurogrupas, paziņojumu par konkrētām garantijām, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks pieņemti, jāatgādina, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir augstākā ranga Savienības tiesību vispārējs princips privātpersonu aizsardzībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1992. gada 19. maijs, Mülder u.c./Padome un Komisija,
C‑104/89 un C‑37/90
,
EU:C:1992:217
,
15.
punkts), kuru pārkāpums ar Savienības iestādes rīcību var būt Savienības atbildības rašanās pamats (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 26. jūnijs, Sofrimport/Komisija,
C‑152/88
,
EU:C:1990:259
,
26.
punkts).
Līdz ar to atbildētāju, it īpaši Eurogrupas, paziņojums par konkrētām garantijām, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks pieņemti, var būt Savienības atbildības rašanās pamats.
Ceturtām kārtām, ECB pieņemtie lēmumi attiecībā uz
ELA
ir akti, kurus Savienības iestāde ir pieņēmusi, īstenojot savu Savienības tiesībās noteikto kompetenci, un tātad tie var būt Savienības atbildības rašanās pamats.
3.

Secinājumi par Vispārējās tiesas kompetenci
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Vispārējai tiesai ir kompetence izskatīt konkrēto lietu, ciktāl tā attiecas, pirmkārt, uz to, ka atbildētājas, iespējams, ir apstiprinājušas kaitējumu radošos dekrētus, otrkārt, uz pienākumu saglabāt spēkā vai turpināt īstenot
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanu akcijās, ievērojot Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu, treškārt, uz Komisijas vestajām sarunām par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu un tā parakstīšanu, ceturtkārt, uz pārraudzību, ko Komisija un ECB veica saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu, piektkārt, uz to, ka atbildētājas, un it īpaši Eurogrupa, iespējams, ir paziņojušas par konkrētām garantijām, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks pieņemti, un, sestkārt, uz ECB pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz
ELA
.
B.

Par pieņemamību
Padome, Komisija un ECB apgalvo, ka šī prasība ir pilnībā vai daļēji nepieņemama. To argumentācija attiecas, pirmkārt, uz piemērojamo formas prasību ievērošanu (skat. šī sprieduma 210.–234. punktu) un, otrkārt, uz to, ka nav izsmelti iekšējie tiesību aizsardzības līdzekļi (skat. šī sprieduma 235.–242. punktu).
1.

Par formas prasību ievērošanu
Padome un ECB norāda, ka prasība neatbilst piemērojamām formas prasībām. Pirmkārt, ECB pauž, ka prasības pieteikumā nav ievērotas 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punktā paredzētās prasības. Vispirms prasītāji neesot pierādījuši jebkādu cēloņsakarību starp atbildētājām pārmesto iespējami prettiesisko rīcību un apgalvoto kaitējumu. Prasītāji neesot it īpaši paskaidrojuši, kā ECB varētu būt atbildīga par apgalvotajiem zaudējumiem, ņemot vērā tās tīri konsultatīvo lomu attiecībā uz kaitējumu radošo pasākumu veikšanu. Turpinot, prasītāji nepietiekami aprakstot savus iespējami ciestos zaudējumus, jo viņi nepierādot, ka ar konkrēto banku likvidāciju viņi būtu zaudējuši mazāku savu noguldījumu daļu, nekā viņi zaudēja kaitējumu radošo pasākumu rezultātā. Visbeidzot, prasītāju juridiskie argumenti esot tik vāji, ka ECB īstenoto pasākumu apgalvotais prettiesiskums neesot pietiekami pamatots.
Otrkārt, Padome apgalvo, ka prasības pieteikums, ciktāl tas skar Lēmumu 2013/236, neatbilstot Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmās daļas un 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasībām. Proti, prasības pieteikumā nevarot prasītajā konkrētības pakāpē identificēt ne pārkāpumu, kādēļ prasītāju ieskatā šis lēmums ir prettiesisks, ne iemeslus, kādēļ viņu ieskatā pastāv cēloņsakarība starp šo pārkāpumu un viņu iespējami ciesto kaitējumu, ne konkrētu Padomes saistību ar šī kaitējuma rašanos. Padome no tā secina, ka prasība ir nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz minēto lēmumu.
Prasītāji lūdz noraidīt šīs iebildes par nepieņemamību.
Pirmkārt, viņi apgalvo, ka prasības pieteikumā ir konstatēta tieša cēloņsakarība starp atbildētāju iestāžu prettiesisko rīcību un prasītāju ciestajiem zaudējumiem. Runājot konkrētāk par ECB argumentu saistībā ar zaudējumu aprakstu, prasītāji uzskata, ka tas ir jautājums pēc būtības, nevis par prasības pieņemamību.
Otrkārt, viņi norāda, ka ir izklāstījuši iemeslus, kādēļ Lēmums 2013/236, ar kuru FPI nosacījumus integrēja Savienības tiesībās, ir prettiesisks un ar to ir radīti apgalvotie zaudējumi.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta pirmo daļu un 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktu visās prasībās ir jābūt norādītam strīda priekšmetam, prasījumiem un kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Vispārējai tiesai spriest par prasību, attiecīgā gadījumā – bez papildu informācijas. Lai nodrošinātu tiesisko drošību un pareizu tiesvedību, lai prasība būtu pieņemama, ir nepieciešams, lai galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem prasība tiek pamatota, izrietētu vismaz īsumā, bet loģiski un saprotami no paša prasības pieteikuma teksta (rīkojums, 1993. gada 28. aprīlis, De Hoe/Komisija,
T‑85/92
, Krājums,
EU:T:1993:39
,
20.
punkts, un spriedums, 1999. gada 15. jūnijs, Ismeri Europa/Revīzijas palāta,
T‑277/97
,
EU:T:1999:124
,
29.
punkts).
Lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā par zaudējumu, ko, iespējams, nodarījusi Savienības iestāde vai struktūra, vai arī kāds tās darbinieks, pildot savas funkcijas, atlīdzināšanu ir jābūt ietvertiem elementiem, kas ļauj noteikt rīcību, kuru prasītājs pārmet iestādei, iemeslus, kuru dēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un zaudējumiem, kas, kā prasītājs apgalvo, tam ir nodarīti, kā arī šo zaudējumu raksturu un apmēru (spriedumi, 1996. gada 18. septembris, Asia Motor France u.c./Komisija,
T‑387/94
EU:T:1996:120
,
107.
punkts, un 1998. gada 29. janvāris, Dubois et Fils/Padome un Komisija,
T‑113/96
,
EU:T:1998:11
,
30.
punkts).
Pirms šīs judikatūras gaismā tiek izvērtēti lietas dalībnieku argumenti, kas ir minēti šī sprieduma 210.–214. punktā, un pat pieņemot, ka prasītāju apgalvojumi par iekšējo pārstrukturēšanu, kas skāra
Laïki
akcionārus, attiecas uz tiesību aktiem vai rīcību, kuru izvērtēšana ir Vispārējās tiesas kompetencē, ir jānorāda, ka šie apgalvojumi ir pārāk neprecīzi, lai Vispārējā tiesa varētu tos novērtēt. Proti, prasītāji būtībā tikai apgalvo, ka kaitējumu radošo pasākumu dēļ
Laïki
akcijas ir “dzēstas” bez finansiālas atlīdzības un to ekonomiskā vērtība ir “pilnībā dzēsta”.
Taču no lietas materiāliem un it īpaši no šī sprieduma 30.–36. punktā sniegtajiem apstākļiem izriet, ka kaitējumu radošos dekrētos nebija paredzēts, ka uz
Laïki
akcijām attieksies jebkāds iekšējās rekapitalizācijas pasākums. Šādā situācijā no prasītāju argumentācijas nevar saprast, kādā veidā atbildētājas, atbalstot kaitējumu radošos dekrētos minētos kaitējumu radošos pasākumus, būtu varējušas piedalīties zaudējumu nodarīšanā
Laïki
akcionāriem. No tā izriet, ka atbilstoši šī sprieduma 215. un 216. punktā minētajai judikatūrai šī prasība ir acīmredzami nepieņemama, ciktāl tā attiecas uz zaudējumu atlīdzināšanu, kuri nodarīti prasītājiem ar
Laïki
akciju iespējamu dzēšanu.
Paturot šo prātā, ir jāpārbauda, vai šī prasība atbilst šī sprieduma 215. un 216. punktā aprakstītajām formas prasībām, ciktāl tā attiecas uz tiesību aktiem un rīcību, kuru izvērtēšana ir Vispārējās tiesas kompetencē, proti, pirmkārt, uz to, ka atbildētājas, iespējams, ir apstiprinājušas kaitējumu radošos dekrētus, otrkārt, uz pienākumu saglabāt spēkā vai turpināt īstenot
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanu akcijās, ievērojot Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu, treškārt, uz Komisijas vestajām sarunām par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu un tā parakstīšanu, ceturtkārt, uz pārraudzību, ko Komisija un ECB veica saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu, piektkārt, uz to, ka atbildētājas, un it īpaši Eurogrupa, iespējams, ir sniegušas konkrētas garantijas, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks īstenoti, un, sestkārt, uz ECB pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz
ELA
.
Pirmkārt, runājot par to, ka atbildētājas, iespējams, ir apstiprinājušas kaitējumu radošos dekrētus, ir jānorāda, ka cēloņsakarības pierādīšanai starp makroekonomikas korekciju programmas pārraudzību saskaņā ar Lēmuma 2013/236 1. panta 2. punktu un Eurogrupas 2013. gada 12. aprīļa un 13. maija paziņojumiem, no vienas puses, un apgalvoto kaitējumu, no otras puses, prasītāji atsaucas tikai uz 1967. gada 14. jūlija spriedumu lietā Kampffmeye u.c./Komisija (
5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66
, nav publicēts,
EU:C:1967:31
, 317. lpp.), no kura izrietot, ka Savienības atbildības rašanās var tikt pamatota ar to, ka Savienības iestādes ir apstiprinājušas tiesību aktus, ar kuriem prasītājai ir nodarīti zaudējumi.
Šajā sakarā jākonstatē, ka 2013. gada 12. aprīļa un 13. maija paziņojumos Eurogrupa, kurai nav pilnvaru pieņemt saistošus lēmumus, tikai ļoti īsi apraksta un atzinīgi novērtē konkrētus Kipras iestāžu veiktus pasākumus, kā arī pauž viedokli, ka šie pasākumi var it īpaši sniegt ieguldījumu, lai mazinātu finansiālos sarežģījumus, kuri Kipras Republikai ir jāatrisina (skat. šī sprieduma 170. punktu). Tātad ar šiem paziņojumiem Eurogrupa pauda Kipras Republikai viedokli, kam nav saistoša spēka un kas nesaistīja kompetentās valsts iestādes.
Attiecībā uz Komisijas un ECB pārraudzību pār makroekonomikas korekciju programmas īstenošanu ir jāatgādina, ka Lēmuma 2013/236 1. panta 2. punktā ir tostarp noteikts, ka Komisija saziņā ar ECB un, vajadzības gadījumā, ar SVF pārrauga Kipras progresu programmas īstenošanā. Šī lēmuma 1. panta 3. punktā ir paredzēts, ka Komisija, vispirms, saziņā ar ECB un, ja vajadzīgs, ar SVF kopā ar Kipras iestādēm pārbauda jebkuras izmaiņas un atjauninājumus programmā, pēc tam pastāvīgi sniedz padomus un norādījumus par fiskālajām, finanšu tirgu un strukturālajām reformām un, visbeidzot, regulāri izvērtē programmas ietekmi uz ekonomiku un sniedz ieteikumus par nepieciešamajiem labojumiem ar mērķi veicināt izaugsmi un darba vietu radīšanu, nodrošināt nepieciešamo fiskālo konsolidāciju un mazināt negatīvās sociālās sekas. Nevienā no šiem Komisijai uzticētajiem pienākumiem nav ietvertas tiesības kā tādas pieņemt lēmumu vai izmantot saistošu spēku. Komisijas apstiprinājumam, ko tā varētu sniegt, pildot savus pienākumus saskaņā ar Lēmuma 2013/236 1. panta 2. punktu, tātad nebūtu saistoša spēka, un līdz ar to tas nesaistītu Kipras iestādes.
No tā izriet, ka Kipras Republikai, kurai nebija pienākuma veikt kaitējumu radošos pasākumus (skat. šī sprieduma 105.–155. punktu), nebija arī jāprasa Komisijai, ECB vai Eurogrupai atļauja tos veikt. No šī sprieduma 221. un 222. punkta izriet, ka jebkurā gadījumā Komisija, ECB un Eurogrupa ar šajos punktos minētajiem aktiem vai rīcību nav sniegusi Kipras iestādēm šāda rakstura atļauju.
Turpretī 1967. gada 14. jūlija spriedumā lietā Kampffmeyer u.c./Komisija (
5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66
, nav publicēts,
EU:C:1967:31
, 317. lpp.) Tiesa nosprieda, ka Eiropas Kopienas atbildības rašanās pamatā ir tas, ka Komisija bija kļūdījusies, atļaujot Vācijas Federatīvajai Republikai īstenot konkrētus aizsardzības pasākumus lauksaimniecības jomā. Šajā lietā Komisijas atļauja bija nosacījums, lai šādu pasākumu varētu veikt. Tātad Kopienas atbildības rašanās pamatā nebija vis apstāklis, ka kāda no tās iestādēm ir vienkārši apstiprinājusi dalībvalsts īstenotus pasākumus, bet gan atļaujas sniegšana šiem pasākumiem, bez kā tos nevarētu īstenot.
Līdz ar to vienkārša atsauce uz 1967. gada 14. jūlija spriedumu lietā Kampffmeyer u.c./Komisija (
5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66
, nav publicēts,
EU:C:1967:31
, 317. lpp.) neļauj saprast, kādā veidā kaitējumu radošo pasākumu veikšanas apstiprināšana būtu varējusi radīt prasītāju norādīto mantisko zaudējumu.
No tā izriet, ka šī prasība ir nepieņemama, ciktāl tā skar atbildētāju iespējamu apstiprinājumu kaitējumu radošo dekrētu pieņemšanai.
Otrkārt attiecībā uz pienākumu saglabāt spēkā vai turpināt īstenot
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanu akcijās, kāds izriet no Lēmuma Nr. 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunkta, ir jānorāda, ka prasītāji pietiekoši precīzi identificē, pirmām kārtām, Padomei pārmesto rīcību, proti, ka tā ar šo lēmumu ir “apstiprināj[usi] un iekļāv[usi] S[avienības] tiesību aktu kopumā” iespējami prettiesiskus FPI nosacījumus, un, otrām kārtām, apgalvoto zaudējumu raksturu un apjomu, tos abus detalizēti aprakstot prasības pieteikuma Vispārējā tiesā tekstā un tā pielikumā. No šī sprieduma 159. punkta izriet, ka prasītāji arī pietiekoši precīzi paskaidro cēloņsakarību, kāda, viņuprāt, pastāv starp Padomes rīcību, uz kuras prettiesiskumu viņi norāda, un apgalvotajiem zaudējumiem.
Treškārt, attiecībā uz 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda parakstīšanu prasītāju argumentus var interpretēt tādējādi, ka viņi uzskata, ka gadījumā, ja Komisija nebūtu piekritusi parakstīt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, tad ESM un Kipras Republika nebūtu varējuši vienoties par to, ka 2013. gada 29. martā noteikto kaitējumu radošo pasākumu saglabāšana spēkā vai nepārtraukta īstenošana un kaitējumu radošo pasākumu, kuri ir noteikti 2013. gada 30. jūlijā ar grozījumiem šī sprieduma 33. un 34. punktā norādītajos kaitējumu radošajos dekrētos, īstenošana ir nepieciešams nosacījums FPI piešķiršanai.
Tātad lēmums parakstīt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu vismaz daļēji esot norādīto zaudējumu rašanās pamatā. Šajā sakarā prasītāji ir identificējuši iemeslus, kuri, viņuprāt, pamato cēloņsakarības pastāvēšanu starp rīcību, parakstot 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, no vienas puses, un apgalvotajiem zaudējumiem, no otras puses.
Turpretī prasītāju apgalvojumi saistībā ar sarunu vešanu par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu netiek konkrēti un detalizēti izklāstīti juridiskajai argumentācijai veltītajās sadaļās prasītāju rakstveida apsvērumos. Konkrēti, nekas šajos rakstveida apsvērumos neļauj konstatēt iemeslus, kādēļ prasītāji uzskata, ka Komisijas vai ECB rīcība sarunu vešanā par 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu ir iesaistīta apgalvoto zaudējumu radīšanā.
Ceturtkārt, attiecībā uz Komisijas un ECB pārraudzību pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu saskaņā ar ESM 13. panta 7. punktu šī sprieduma 228. un 229. punktā izklāstītie apsvērumi ir piemērojami
mutatis mutandis
.
Piektkārt, tas, ka atbildētājas, un it īpaši Eurogrupa, ir ziņojušas par konkrētām garantijām tam, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks pieņemti, prasītāju ieskatā ir bijis pamats, lai viņiem rastos tiesiska paļāvība, kas tika pārkāpta ar šo pasākumu pieņemšanu. To darot, prasītāji ir pietiekami precīzi identificējuši pārkāpumu, ko viņi pārmet atbildētājām, un iemeslus, kādēļ viņi uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un norādītajiem zaudējumiem.
Sestkārt, prasītāji norāda, ka ECB pieņemtie lēmumi attiecībā uz
ELA
ir iesaistīti tiesiskās paļāvības principa un īpašuma tiesību pārkāpumā, kā arī ir pasliktinājuši
Laïki
ekonomiska rakstura sarežģījumus, un līdz ar to arī prasītāju ciestos zaudējumus. Viņi tātad ir pietiekami precīzi identificējuši šo lēmumu pamatā esošo pārkāpumu un iemeslus, kādēļ viņi uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp rīcību un norādītajiem zaudējumiem.
No tā izriet, ka šī prasība atbilst piemērojamajām formas prasībām, ciktāl tā attiecas, pirmkārt, uz pienākumu saglabāt spēkā vai turpināt īstenot
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanu akcijās, kāda tā izriet no Lēmuma Nr. 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunkta, otrkārt, uz to, ka Komisija ir parakstījusi 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, treškārt, uz pārraudzību, ko Komisija un ECB veica saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu, ceturtkārt, uz to, ka atbildētājas, un it īpaši Eurogrupa, iespējams, ir paziņojušas konkrētas garantijas par to, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks īstenoti, un, piektkārt, uz ECB pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz
ELA
.
2.

Par iespējamu iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšanu
Savā argumentācijā par apgalvotajiem zaudējumiem Komisija būtībā apgalvo, ka, ciktāl šo zaudējumu tiešais cēlonis ir valsts līmeņa pasākumi, nekādus papildu zaudējumus nevar piedēvēt tikai Savienībai un norādītie pārkāpumi ir tikai netieši saistīti ar iespējamām Savienības darbībām, prasītājiem ir jāizsmeļ iekšējie tiesību aizsardzības līdzekļi, pirms Savienības tiesa var izlemt par viņu prasību atlīdzināt zaudējumus.
Prasītāji iebilst, ka saskaņā ar judikatūru viņiem nav jāceļ prasība valsts tiesā pirms prasības celšanas Vispārējā tiesā, jo, pirmkārt, kaitējumu radošie pasākumi ir attiecināmi uz Savienību un, otrkārt, valsts tiesa nevar viņiem nodrošināt efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Ciktāl Komisijas argumentāciju varētu interpretēt, ka tā attiecas uz šīs prasības pieņemamību, nevis tikai uz apgalvotajiem zaudējumiem, tā ir jānoraida.
Saskaņā ar judikatūru prasība par zaudējumu atlīdzību atbilstoši LESD 268. pantam un 340. panta otrajai un trešajai daļai ir jāvērtē, ņemot vērā indivīdiem paredzēto tiesu aizsardzības sistēmu kopumā, un līdz ar to prasības pieņemamība atsevišķos gadījumos var būt atkarīga no tā, vai ir izmantoti tie pieejamie iekšējie tiesību aizsardzības līdzekļi, kas ir paredzēti valsts iestādes lēmuma atcelšanai, pieņemot, ka šādiem valsts iekšējiem tiesību aizsardzības līdzekļiem jāspēj efektīvi nodrošināt attiecīgo indivīdu tiesību aizsardzību un jāpastāv iespējai, ka šāda tiesību aizsardzības līdzekļa izmantošanas rezultātā tiek saņemta atlīdzība par, iespējams, radītajiem zaudējumiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1989. gada 30. maijs, Roquette frères/Komisija,
20/88
,
EU:C:1989:221
,
15.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2006. gada 13. decembris, É. R. u.c./Padome un Komisija,
T‑138/03
,
EU:T:2006:390
,
40.
punkts).
2014. gada 18. septembra spriedumā lietā Holcim (Rumānija)/Komisija (
T‑317/12
,
EU:T:2014:782
,
73.
–
77.
punkts) Vispārējā tiesa precizēja, ka prasība var būt nepieņemama iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšanas dēļ tikai tādā gadījumā, kad iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšana liegtu Savienības tiesai identificēt prasībā apgalvoto zaudējumu raksturu un apjomu un tādējādi nebūtu izpildītas 1991. gada 2. maija Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunkta prasības, kā tās ir interpretētas šī sprieduma 215. un 216. punktā minētajā judikatūrā.
Taču šajā lietā Vispārējā tiesa var identificēt apgalvoto zaudējumu raksturu un apjomu, ko prasītāji ir pietiekami precīzi aprakstījuši savos procesuālajos rakstos un to pielikumos. Līdz ar to, bez nepieciešamības noteikt, vai par šī sprieduma 234. punktā minētajiem tiesību aktiem un rīcību varēja celt prasību valsts tiesās, šo prasību nevar uzskatīt par nepieņemamu tikai tādēļ, ka prasītāji neesot izsmēluši iekšējos tiesību aizsardzības līdzekļus.
Labākajā gadījumā šādā situācijā varētu uzskatīt, ka viena vai vairāku prasītāju valsts tiesā uzsākta tiesvedība par to pašu zaudējumu atlīdzināšanu, par ko ir celta šī prasība, var ietekmēt šīs prasības pamatotības pārbaudi. Saskaņā ar judikatūru, pirmkārt, ja viena persona ceļ divas prasības par vienu un to pašu zaudējumu atlīdzību, kur viena prasība ir celta valsts tiesā pret valsts iestādi un otra – Savienības tiesā pret Savienības iestādi, un, otrkārt, ja pastāv risks, ka abu šo tiesu atšķirīgā vērtējuma par zaudējumiem dēļ minētā persona saņemtu nepietiekamu vai pārmērīgu atlīdzību, tad Savienības tiesai, pirms tā lemj par zaudējumiem, ir jānogaida, kamēr valsts tiesa ar galīgu nolēmumu izspriež tajā celto prasību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1967. gada 14. jūlijs, Kampffmeyer u.c./Komisija,
5/66, 7/66, no 13/66 līdz 16/66 un no 18/66 līdz 24/66
, nav publicēts,
EU:C:1967:31
, 344. lpp., un 2006. gada 13. decembris, É. R. u.c./Padome un Komisija,
T‑138/03
,
EU:T:2006:390
,
42.
punkts). Šādā gadījumā Savienības tiesai ir jānogaida, kamēr valsts tiesa pieņems lēmumu, pirms tā var lemt par zaudējumu pastāvēšanu un apmēru. Turpretī tā pirms valsts tiesas nolēmuma pieņemšanas var noteikt, vai pārmestā rīcība ir tāda, kuras dēļ var iestāties Savienības ārpuslīgumiskā atbildība (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. septembris, Holcim (Rumānija)/Komisija,
T‑317/12
,
EU:T:2014:782
,
80.
punkts).
Līdz ar to, kaut arī viens vai vairāki prasītāji šajā lietā būtu cēluši Kipras tiesā prasību par to pašu zaudējumu atlīdzināšanu, par ko ir celta šī prasība, Vispārējai tiesai nekas neliegtu izlemt par apgalvotajiem pārkāpumiem pirms [Kipras] tiesas nolēmuma.
C.

Secinājumi par Vispārējās tiesas kompetenci un prasības pieņemamību
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka Vispārējai tiesai ir kompetence izskatīt konkrēto prasību un šī prasība ir pieņemama, ciktāl tā attiecas, pirmkārt, uz pienākumu saglabāt spēkā vai turpināt īstenot
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanu akcijās saskaņā ar Lēmuma 2013/236 2. panta 6. punkta b) apakšpunktu, otrkārt, uz to, ka Komisija ir parakstījusi 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandu, treškārt, uz pārraudzību, ko Komisija un ECB veica saskaņā ar ESM līguma 13. panta 7. punktu pār kaitējumu radošo pasākumu īstenošanu, ceturtkārt, uz to, ka atbildētājas, un it īpaši Eurogrupa, iespējams, ir paziņojušas par konkrētām garantijām, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks īstenoti, un, piektkārt, uz ECB pieņemtajiem lēmumiem attiecībā uz
ELA
.
Turpretī attiecībā uz pārējiem tiesību aktiem un rīcību, ko prasītāji pārmet atbildētājām, ir jāsecina, ka prasība ir daļēji nepieņemama un ka Vispārējai tiesai daļēji nav kompetences to izskatīt. Tātad pēc būtības tiks izvērtēti tikai tie lietas dalībnieku pamati un argumenti, kas attiecas uz šī sprieduma 243. punktā minētajiem tiesību aktiem un rīcību.
D.

Par lietas būtību
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ir piemērojama
mutatis mutandi
s attiecībā uz LESD 340. panta trešajā daļā paredzēto ECB ārpuslīgumisko atbildību, Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, Savienības iestādei pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp iestādes rīcību un apgalvoto kaitējumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
65.
punkts). Tā kā šiem trim nosacījumiem ir jābūt kumulatīvi izpildītiem, ja nav izpildīts viens no trim nosacījumiem, zaudējumu atlīdzības prasība ir noraidāma (spriedums, 1999. gada 9. septembris, Lucaccioni/Komisija,
C‑257/98 P
,
EU:C:1999:402
,
14.
punkts).
Šajā lietā ir jāsāk ar pārbaudi par to, vai ir izpildīts pirmais no šiem nosacījumiem attiecībā uz atbildētājām pārmestās rīcības prettiesiskumu.
Šajā ziņā Tiesa jau daudzkārt ir precizējusi, ka, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, ir jābūt pierādītam pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, ar kuru ir piešķirtas tiesības privātpersonām (skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Savā prasības pieteikumā prasītāji apgalvo, ka atbildētājas ir rīkojušās, neņemot vērā noslēgtas grupas, kurā ir apvienoti konkrēto banku noguldītāji un akcionāri, intereses, pieļaujot smagu un būtisku trīs Savienības tiesību noteikumu pārkāpumu, kuru mērķis ir privātpersonu aizsardzība, proti tiesību uz īpašumu, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Padome un ECB būtībā iebilst, ka ne ar šī sprieduma 243. punktā minētajiem aktiem un rīcību, ne ar kaitējumu radošajiem pasākumiem nav pieļauts Savienības tiesību pārkāpums.
Komisija, uzskatot, ka par norādītajiem zaudējumiem var vainot tikai Kipras Republiku, sistemātiski atturas no Kipras Republikas vienpusēji veiktu pasākumu aizstāvēšanas un būtībā pauž tikai apsvērumus, kas konkrēti attiecas uz prasītāju norādītajiem pārkāpumiem.
Vispārējā tiesa secīgi pārbaudīs, pirmkārt, tiesību uz īpašumu (skat. šī sprieduma 252.–402. punktu), otrkārt, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa (skat. šī sprieduma 404.–439. punktu) un, treškārt, vienlīdzīgas attieksmes principa (skat. šī sprieduma 440.–508. punktu) iespējamos pārkāpumus.
1.

Par iespējamo tiesību uz īpašumu pārkāpumu
Prasītāji uzskata, ka viņiem ir atņemtas īpašuma tiesības uz noguldījumiem, kurus tie uzticēja konkrētajām bankām, vai uz šo banku akcijām, kas bija viņu turējumā, tādējādi pārkāpjot Hartas 17. panta 1. punktu un Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) judikatūru.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Hartas 17. panta 1. punktā garantētās tiesības uz īpašumu nav absolūtas. No Hartas 52. panta 1. punkta izriet, ka šo tiesību izmantošanu var ierobežot ar nosacījumu, ka šie ierobežojumi atbilst vispārējo interešu mērķiem, ko Savienības vēlas sasniegt, un attiecībā uz sasniedzamo mērķi nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas skar šādi garantēto tiesību pašu būtību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
69.
un
70.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā no ESM līguma 12. panta izriet, ka tāda kā 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorands pieņemšana atbilst Savienības izvirzītam vispārējo interešu mērķim, proti, nodrošināt banku sistēmas un visas eurozonas stabilitāti. Proti, finanšu pakalpojumiem Savienības ekonomikā ir centrālā loma. Tā kā bankas, kas ir būtisks finansējuma avots uzņēmumiem, bieži vien ir savstarpēji cieši saistītas, vienas vai vairāku banku maksātnespēja rada risku, ka tā ātri izplatīsies uz citām bankām – gan attiecīgajā dalībvalstī, gan citās dalībvalstīs, kas savukārt rada negatīvas ietekmes risku citās tautsaimniecības nozarēs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 20. septembris, Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB, no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
71.
un
72.
punkts un tajos minētā judikatūra; ECT spriedums, 2012. gada 10. jūlijs,
Grainger
un citi pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:2012:0710DEC003494010, 39. un 42. punkts, un 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
un citi pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 103. punkts).
2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
73.
–
75.
punkts) Tiesa nosprieda, ka, ņemot vērā iepriekš 255. punktā minēto vispārējo interešu mērķi un nenovēršamo finansiālo zaudējumu risku, kāds abu konkrēto banku noguldītājiem draudētu to maksātnespējas gadījumā, šī sprieduma 31.–35. punktā aprakstītie trīs kaitējumu radošie pasākumi tādā veidā, ka tie izriet no 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.23.–1.27. punkta, nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas skartu šo noguldītāju tiesību uz īpašumu pašu būtību, un tādējādi tie nevar tikt uzskatīti par nepamatotiem šo tiesību ierobežojumiem. Šie pasākumi tostarp paredz, pirmkārt, ka
BoC
pārņem
Laïki
nodrošinātos noguldījumus un
Laïki
saglabā savus nenodrošinātos noguldījumus, gaidot savu likvidāciju, otrkārt, 37,5 % no nenodrošinātajiem
BoC
noguldījumiem tiek pārvērsti akcijās, kurām ir piesaistītas pilnas balsstiesības un tiesības uz dividendēm, un, treškārt, daļa atlikušo
BoC
nenodrošināto noguldījumu uz laiku tiek iesaldēti, precizējot, ka, ja
BoC
tiktu pārmērīgi kapitalizēta attiecībā pret mērķi, kurš paredz minimālo 9 % pašu kapitāla līmeni krīzes apstākļos, tiks veikta akciju atpirkšana, lai depozītu noguldītājiem atmaksātu pārmērīgajai kapitalizācijai atbilstošo summu (turpmāk tekstā kopā – “pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu”).
Savukārt 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) Tiesa nepārbaudīja, vai abi pārējie kaitējumu radošie pasākumi atbilst tiesībām uz īpašumu. Būtībā runa ir, pirmkārt, par pasākumu, kas ietver Grieķijas filiāļu pārdošanu saskaņā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.24. punktu un ir paredzēta Dekrētā Nr. 96 un Dekrētā Nr. 97 (skat. šī sprieduma 31. punktu), un, otrkārt, par pasākumu, kas ietver visu
BoC
parasto akciju nominālās vērtības samazināšanu no viena euro uz vienu centu, kas ir paredzēts Dekrētā Nr. 103 un tā 2013. gada 30. jūlija grozījumos un kas ir daļa no 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktā minētās
BoC
rekapitalizācijas (skat. šī sprieduma 34. punktu) (turpmāk tekstā kopā – “otrās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu”).
Vispārējā tiesa pārbaudīs, pirmkārt, vai pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, atbilst prasītāju tiesībām uz īpašumu (skat. šī sprieduma 259.–324. punktu) un, otrkārt, vai tām atbilst otrās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu (skat. šī sprieduma 326.–360. punktu). Treškārt, Vispārējā tiesa pārbaudīs argumentus, kas attiecas uz ECB statūtu 14.4. panta, tiesību uz labu pārvaldību un taisnīguma un saskaņotības prasību pārkāpumu, kurus prasītāji izvirza, lai pamatotu savu iebildumu par tiesību uz īpašumu pārkāpumu (skat. šī sprieduma 362.–402. punktu).
a)

Par pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu
Šajā lietā prasītāji neapstrīd to, ko Tiesa ir atzinusi 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) (skat. iepriekš 255. un 256. punktu), ka pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, mērķis atbilst vispārējām interesēm. Tomēr prasītāji apstrīd, ka šajā lietā var piemērot minētajā spriedumā izdarīto Tiesas secinājumu, ka pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, nav bijuši pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās konkrēto banku noguldītāju tiesību uz īpašumu pašā būtībā un tātad tos nevar uzskatīt par nepamatotiem šo tiesību ierobežojumiem. Šajā ziņā viņi izvirza trīs argumentus, no kuriem pirmais ir par Tiesas minētajā spriedumā veiktās pārbaudes raksturu (skat. turpmāk 260.–262. punktu), otrais – par pierādījumiem, uz kuriem atsaucas prasītāji lietā, kurā ir pieņemts minētais spriedums (skat. turpmāk 263.–266. punktu), un trešais – par prasību ievērošanu, saskaņā ar kurām tiesību uz īpašumu ierobežojumi ir jānosaka likumā un tiem ir jābūt samērīgiem attiecībā pret sasniedzamo mērķi (skat. turpmāk 267.–324. punktu).
1)

Par Tiesas veiktās pārbaudes raksturu 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā “Ledra Advertising”u.c./Komisija un ECB (no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P)
Prasītāji norāda, ka 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) Tiesa ir tikai pārbaudījusi noguldītāju tiesību uz īpašumu iespējamo pārkāpumu, ņemot vērā 1.23.–1.27. punkta iekļaušanu 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memorandā, kuri it īpaši attiecas uz pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu. Tiesa tātad neesot pārbaudījusi atbildētāju rīcību, uz kuras prettiesiskumu tiek norādīts šajā lietā. Šī rīcība esot daļa no nepārtrauktiem notikumiem, kas ir sākušies ar atbildētāju darbībām pirms saprašanās memoranda parakstīšanas un turpinājušies ar viņu darbībām pēc tā parakstīšanas. Tātad 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.23.–1.27. punktā esot aprakstīti pasākumi, kas ir veikti pirms tā parakstīšanas un par kuriem atbildētājas ir atbildīgas.
Šāds arguments izriet no 2016. gada 20. septembra sprieduma lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) kļūdainas interpretācijas. Protams, Tiesa izdarīja secinājumu minētā sprieduma 75. punktā, ka nevar atzīt, ka, atļaujot pieņemt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.23.–1.27. punktu, Komisija būtu piedalījusies prasītāju tiesību uz īpašumu pārkāpumā. Lai to secinātu, Tiesa tā paša sprieduma 73. un 74. punktā tomēr pārbaudīja, vai ar pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, kuri izriet no šī memoranda 1.23.–1.27. punkta, ir pārkāptas prasītāju tiesības uz īpašumu. Minētajos punktos izklāstītā argumentācija tātad skāra pašu pasākumu tiesiskumu. Prasītāju apgalvojums, ka inkriminētā rīcība ir daļa no turpinātiem notikumiem, jau ir noraidīts šī sprieduma 158. punktā.
Līdz ar to ir jānoraida prasītāju pirmais arguments.
2)

Par prasītāju iesniegtajiem pierādījumiem lietā, kurā ir pieņemts 2016. gada 20. septembra spriedums “Ledra Advertising” u.c./Komisija un ECB (no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P)
Prasītāji apgalvo, ka Tiesas izdarītais secinājums 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) attiecībā uz tiesību uz īpašumu aizskārumu ir jāskata kontekstā ar prasītāju šaurajām prasībām minētajā lietā. Esot acīmredzami, ka lietā, kurā ir pieņemts šis spriedums, ne Vispārējā tiesa, ne Tiesa neesot pārbaudījušas ne vismazāko pierādījumu attiecībā uz tiesību uz īpašumu pārkāpuma konstatēšanu. Taču šajā lietā prasītāji esot iesnieguši daudzus pierādījumus par apstākļiem, kuru rezultātā ir pieņemts “Eurogrupas paziņojums” un ar kuriem tiek izskaidrota atbildētāju rīcība pirms un pēc šī paziņojuma. Šie pierādījumi, kurus Tiesa neesot pārbaudījusi 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
), esot detalizēti jāpārbauda šajā lietā, lai noteiktu, vai ar kaitējumu radošajiem pasākumiem ir notikusi pārmērīga iejaukšanās prasītāju tiesībās uz īpašumu, un lai nodrošinātu viņu tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā.
Šajā ziņā jānorāda, ka pierādījumi, uz kuriem atsaucas prasītāji, vispirms attiecas uz atbildētāju atbildību par kaitējumu radošajiem pasākumiem un uz norādīto zaudējumu īstumu. Šie pierādījumi paši par sevi nepierāda, ka šajā lietā nav piemērojami Tiesas izdarītie secinājumi 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
) par šāda pārkāpuma esamību.
Līdz ar to jānoraida prasītāju otrais arguments, ciktāl tas attiecas uz pierādījumiem saistībā ar kaitējumu radošo pasākumu attiecināmību uz atbildētājām un norādīto zaudējumu īstumu.
Tomēr, ciktāl konkrētus pierādījumus, uz kuriem prasītāji atsaucas, var uzskatīt par tādiem, ar ko pierāda, ka pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, rezultātā ir pārkāptas tiesības uz īpašumu, šie pierādījumi, cik vien nepieciešams, tiks pārbaudīti, novērtējot prasītāju argumentus attiecībā uz prasību noteikt likumā īpašuma tiesību ierobežojumus un to samērīgumu attiecībā pret sasniedzamo mērķi.
3)

Par prasību ievērošanu, ka īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem likumā un samērīgiem attiecībā pret sasniedzamo mērķi
Prasītāji būtībā apgalvo, ka ar pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, ir acīmredzami pārkāptas viņu tiesības uz īpašumu, jo šie pasākumi nebija paredzēti likumā un tika pieņemti bez iespējas prasītājiem izmantot savas tiesības uz aizstāvību un neņemot vērā, ka pastāv tādi mazāk ierobežojoši pasākumi kā progresīvs noguldījumu samazinājums atkarībā no noguldījumu summas. Šajā ziņā prasītāji prasības pieteikumā jau norādīja, ka no Hartas 17. panta 1. punkta izrietot, ka tiesības uz īpašumu var ierobežot, ja ierobežojums ir gan paredzēts likumā, gan ir samērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi.
Vispārējā tiesa secīgi pārbaudīs pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, atbilstību prasībām, ka tiesības uz īpašumu var ierobežot, ja, pirmkārt, ierobežojums ir noteikts likumā un, otrkārt, tas ir samērīgs pret sasniedzamo mērķi. To darot, Vispārējā tiesa ņems vērā, ka atbilstoši 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.27. punktam iesaldētos
BoC
nenodrošinātos noguldījumus varēja pārvērst akcijās, kā tas ir noticis šajā lietā (skat. šī sprieduma 32. un 33. punktu).
i)

Par prasību, ka īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem likumā
Pamatojot apgalvojumu, ka kaitējumu radošie pasākumi nebija noteikti likumā, prasītāji norāda uz ECT judikatūru attiecībā uz 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk tekstā – “ECPAK”) 1. papildprotokola 1. pantu, kurā esot prasīts, lai katrs tiesību uz īpašumu ierobežojums būtu balstīts skaidrā, paredzamā un pieejamā tiesiskajā ietvarā.
Tomēr prasītāju ieskatā faktisko apstākļu laikā nevienā Savienības tiesību normā atbildētājām nebija atļauts veikt kaitējumu radošos pasākumus, kuri turklāt neatbilst “prasībām par tiesisko drošību, procedūras likumību un paredzamību”. Tādējādi kaitējumu radošos pasākumus esot veicis KCB prezidents, izmantojot rīcības brīvību, kas viņam ir piešķirta ar nekonkrētu likumu, kurā neesot paredzēta ne skaidra atlīdzināšanas procedūra, ne tiesības uz tiesas aizsardzību, savukārt ne Kipras, ne Savienības līmenī nebija nekas paredzēts, lai uzklausītu ieinteresētās personas vai lai sniegtu konkrēto banku akcionāriem un noguldītājiem iespēju paust savu viedokli.
Padome un ECB apstrīd prasītāju argumentus.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Hartas 17. panta 1. punktu un 52. panta 1. punktu nevienam nedrīkst atņemt īpašumu, ja vien tas nav jādara sabiedrības interesēs tādos gadījumos un apstākļos, kuri ir paredzēti tiesību aktos, ar noteikumu, ka par zaudējumiem laikus izmaksā taisnīgu kompensāciju. Lai noteiktu pamattiesību uz īpašumtiesību piemērošanas jomu, ņemot vērā Hartas 52. panta 3. punktu, ir jāņem vērā ECPAK 1. papildprotokola 1. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
356.
punkts). Atbilstoši ECT judikatūrai formulējumā “noteikti ar likumu” tiek prasīts ne tikai, lai inkriminētajam pasākumam būtu pamatojums valsts tiesībās, bet tas attiecas arī uz konkrētā likuma kvalitāti, prasot tā pieejamību ieinteresētajām personām un tā seku paredzamību (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2010. gada 13. jūlijs,
Kurić
un citi pret Slovēniju, CE:ECHR:2010:0713JUD 002682806, 363. punkts).
Tātad ir jāpārbauda, vai pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, tika veikti bez skaidra, pieejama un paredzama tiesiskā ietvara, kurā ir noteikta atlīdzināšanas sistēma un pietiekama tiesiskā aizsardzība.
Pirmkārt, šajā ziņā jāatgādina, ka KCB prezidents veica kaitējumu radošos pasākumus saskaņā ar Kipras parlamentā pieņemto 2013. gada 22. marta likumu.
Prasītāji būtībā pareizi apgalvo, ka ar 2013. gada 22. marta likumu KCB tiek piešķirtas plašas pilnvaras. Tā var tostarp pārstrukturēt noregulējuma procedūrā esošas institūcijas parādus un saistības (2013. gada 22. marta likuma 12. panta 1. punkts, skat. šī sprieduma 24. punktu), neatkarīgi no citām normatīvo aktu un statūtu normām pieprasīt šādas institūcijas kapitāla palielināšanu (2013. gada 22. marta likuma 8. panta 1. punkts) un noteikt konkrētu tās darbību jomu pārdošanu bez nepieciešamības saņemt tās padomes vai akcionāru piekrišanu (2013. gada 22. marta likuma 9. panta 1. punkts). Tomēr tikai tas apstāklis, ka saskaņā ar 2013. gada 22. marta likumu var veikt daudzus plaša tvēruma pasākumus, nenozīmē, ka šim likumam trūkst skaidrības, konkrētības un paredzamības.
Otrkārt, jākonstatē, ka 2013. gada 22. marta likumā ir paredzēta virkne garantiju konkrēto banku kreditoriem un akcionāriem. Pirmām kārtām, šī likuma 3. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka iestādes, kura ir pakļauta noregulējuma procedūrai, akcionāri ir pirmie, kuri cieš zaudējumus no noregulējuma pasākumu īstenošanas, kamēr šādas iestādes kreditoriem zaudējumi rodas tikai pēc tam, kad tādi ir radušies akcionāriem. Minētā likuma 3. panta 2. punkta d) apakšpunktā ir paredzēts, ka saskaņā ar šo likumu veikto pasākumu rezultātā kreditori nevar nonākt nelabvēlīgākā finansiālajā situācijā nekā tā, kādā viņi atrastos gadījumā, ja konkrēto [finanšu] iestādi likvidētu. Konkrētā likuma 12. panta 14. punktā ir precizēts, ka noregulējuma procedūrai pakļautas finanšu iestādes parādu un saistību pārstrukturēšanas gadījumā, kas tiek veikta saskaņā ar šī paša likuma 12. panta 1. punktu, skartās personas atlīdzībā par saviem prasījumiem saņem vismaz tādu pašu summu, kādu būtu saņēmušas saskaņā ar Kipras tiesībām šīs iestādes likvidēšanas gadījumā (skat. šī sprieduma 24. punktu).
Otrām kārtām, pat pieņemot, ka prasība, ka īpašuma tiesību ierobežojumam ir jābūt noteiktam likumā, nozīmē arī to, ka no šī ierobežojuma izrietošo zaudējumu atlīdzības procedūrai nepieciešamības gadījumā arī ir jābūt paredzētai likumā, no 2013. gada 22. marta likuma 26. panta 1. punkta izriet, ka ikviens, kura ieskatā ar noregulējuma pasākumiem ir aizskartas tā tiesības uz īpašumu, saglabā tiesības celt valsts tiesā prasību par zaudējumu atlīdzību. Šī likuma 26. panta 2. un 3. punktā ir precizēts, ka gadījumā, ja skartā persona uzskata, ka tās finansiālā situācija ir būtiski pasliktinājusies salīdzinājumā ar to, kādā šī persona atrastos, ja nebūtu veikts neviens noregulējuma pasākums un konkrētā banka tiktu nepastarpināti likvidēta, tad šī persona var prasīt atlīdzību tikai par tai nodarītajiem zaudējumiem, neskarot noslēgto darījumu vai citu tiesību aktu vai pasākumu, kas ir veikts saskaņā ar šo likumu.
No vienas puses, šajā jautājumā prasītāji apgalvo, ka atbilstoši 2013. gada 22. marta likuma 26. panta 3. punktam pretenzijas nevar vērst ne pret noregulējuma iestādi, izņemot šī likuma 29. pantā paredzētos gadījumus, ne pret personu, kura noregulējuma pasākuma īstenošanas rezultātā ir pārņēmusi darbības jomu, mantu vai aktīvus. Prasītāji uzskata, ka līdz ar to nav iespējams saprast, pret kuru varētu celt prasību.
Šajā ziņā jānorāda, ka jautājums, pret kuru var celt prasību par zaudējumu atlīdzību, kuri ir prettiesiski nodarīti ar noregulējuma pasākumu, kas ir īstenots saskaņā ar 2013. gada 22. marta likumu, attiecas uz Kipras tiesībām. Lietas materiāli neļauj atbildēt uz šo jautājumu, kurš Vispārējai tiesai šajā procesā jebkurā gadījumā nav jāizlemj. Tomēr jākonstatē, ka ne 2013. gada 22. marta likuma 26. panta 3. punkta teksts, ne lietas materiāli neļauj atzīt, ka ir praktiski neiespējami iesniegt prasību atlīdzināt zaudējumus, kuri ir prettiesiski nodarīti, īstenojot noregulējuma pasākumu saskaņā ar šo likumu. Turklāt, kā atzīst paši prasītāji, 2013. gada 22. marta likuma 29. pantā ir paredzēts, ka noregulējuma iestādes atbildība var rasties krāpšanas, ļaunticības vai rupjas nolaidības gadījumā.
No otras puses, prasītāji apgalvo, ka 2013. gada 22. marta likuma 22. pantā vispirms ir paredzēts, ka noregulējuma iestādei, lai varētu īstenot noregulējuma pasākumus, ir jāveic novērtējums, un pēc tam tai tiek piešķirta ļoti liela novērtējuma brīvība. Prasītāji norāda, ka saskaņā ar šī likuma 22. panta 7. punktu minēto novērtējumu nevar atsevišķi pārbaudīt tiesā, bet tas ir jāpārbauda kopā ar lēmumu, kas ir pieņemts saskaņā ar “šo sadaļu”. Prasītāju ieskatā no tā izriet, ka personām, kuras uzskata, ka noregulējuma pasākuma rezultātā ir pasliktinājusies to finansiālā situācija, ir jāapstrīd novērtējums, kura veikšana ir bijusi pilnīgā noregulējuma iestādes ziņā. Taču esot grūti saprast, kādā veidā šo novērtējumu varētu efektīvi apstrīdēt, ja vien pašā novērtējumā nav norādīts uz pārāk zemu vērtējumu.
Šajā ziņā pietiek norādīt, ka 2013. gada 22. marta likuma 22. pants neļauj uzskatīt, ka šāds novērtējums var saistīt valsts tiesu, kurā ir iesniegta prasība par zaudējumu atlīdzību. Tātad ir jāatzīst, ka prasītāji nav varējuši pierādīt, ka šī tiesību norma praksē ir padarījusi šādas prasības iesniegšanu par neiespējamu vai nelietderīgu.
Trešām kārtām, nevar uzskatīt, ka kaitējumu radošajos pasākumos nebūtu ietvertas nekādas garantijas, kas ļautu prasītājiem paust savu viedokli. Šajā ziņā jāatgādina, ka piemērojamām procedūrām ir jāsniedz konkrētajai personai pienācīga iespēja aizstāvēt savas intereses kompetentajās iestādēs. Lai nodrošinātu šī nosacījuma, kas ir ECPAK 1. papildprotokola 1. pantam raksturīga prasība, ievērošanu, jāaplūko piemērojamās procedūras vispārīgi (šajā nozīmē skat. 2008. gada 3. septembra spriedumu, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
368.
punkts un tajā minētā judikatūra, un ECT spriedumu, 2004. gada 20. jūlijs,
Bäck
pret Somiju, CE:ECHR:2004:0720JUD003759897, 56. punkts). Tātad šo prasību nevar interpretēt tādējādi, ka ieinteresētajai personai ir jāvar visos gadījumos aizstāvēt kompetentajās iestādēs savas intereses, pirms tiek veikti pasākumi, ar ko tiek aizskartas tās tiesības uz īpašumu (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2006. gada 19. septembris,
Maupas
un citi pret Franciju, CE:ECHR:2006:0919JUD001384402, 20. un 21. punkts). Tas tā ir it īpaši, ja, kā šajā lietā, konkrētajiem pasākumiem nav sankcijas rakstura un tie tiek veikti īpašos ārkārtas apstākļos. Šajā pēdējā sakarā ir jānorāda, kā ECB atgādināja tiesas sēdē, ka runa bija par to, lai novērtu konkrēto banku neizbēgamā sabrukuma risku, lai saglabātu Kipras finanšu sistēmas stabilitāti, kā arī lai izvairītos no kaitējuma citām eurozonas dalībvalstīm. Tādējādi iepriekšējas apspriešanas procedūras īstenošana, kuras ietvaros vairāki tūkstoši konkrēto banku noguldītāju un akcionāru būtu varējuši lietderīgi aizstāvēt savas intereses KCB, pirms tiek pieņemti kaitējumu radošie dekrēti, būtu nenovēršami novilcinājusi pasākumus, kuru mērķis bija novērst šādu sabrukumu. Tādējādi tiktu būtiski apdraudēts mērķis saglabāt Kipras finanšu sistēmas stabilitāti un tādējādi izvairīties no kaitējuma pārējām eurozonas dalībvalstīm (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. ECT spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
un citi pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 139. punkts).
Tomēr šādā situācijā ieinteresētajai personai ir jābūt pieejai tiesas procesam ar nepieciešamajām procesuālajām garantijām, lai valstu tiesas varētu efektīvi un taisnīgi izlemt strīdus par apgalvoto īpašuma tiesību pārkāpumu. Kā izriet no šī sprieduma 277. punkta un 279.–281. punkta, šajā lietā tā tas ir.
Ceturtām kārtām, Komisija pareizi norāda, ka apstāklis, ka faktisko apstākļu laikā nepastāvēja Savienības saskaņošanas pasākumi banku iekšējās rekapitalizācijas jomā, nekādā veidā nenozīmē, ka dalībvalstīm bija aizliegts īstenot iekšējās rekapitalizācijas pasākumus. No [šādu Savienības saskaņošanas pasākumu] neesamības neizriet arī tas, ka Savienības iestādēm bija aizliegts atbalstīt Kipras iestādes [iekšējās rekapitalizācijas] pasākumu īstenošanā vai arī prasīt to saglabāšanu spēkā vai nepārtrauktu īstenošanu.
No iepriekš minētā izriet, ka prasītāji nav varējuši pierādīt, ka pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, nebija noteikti likumā.
ii)

Par prasību, ka visiem īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt samērīgiem attiecībā pret sasniedzamo mērķi
Prasītāji norāda, ka pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, nav samērīgi attiecībā pret sasniedzamo mērķi, jo tādējādi viņiem esot uzlikts pārmērīgs slogs. Pirmkārt, viņiem esot bijis jāsamaksā par kļūdām, kuras ir attiecināmas uz Kipras Republikas valdību, to, ka Savienības iestādes iepriekš neiejaucās, un ECB neapdomību, kuras “liberālā politika” saistībā ar
ELA
esot būtiski piedalījusies
Laïki
parāda palielināšanā. Otrkārt, atbildētājas neesot ņēmušas vērā alternatīvus pasākumus, kas mazāk ierobežotu prasītāju tiesības uz īpašumu.
Padome un ECB apstrīd prasītāju argumentus.
Pirmām kārtām, jāatgādina, ka 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
73.
–
75.
punkts) Tiesa jau ir tieši lēmusi par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, samērīgumu ar sasniedzamo mērķi, izdarot secinājumu, ka tie nav pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas aizskartu konkrēto banku noguldītāju tiesību uz īpašumu pašu būtību. Prasītāji nav paskaidrojuši iemeslus, kuru dēļ šo secinājumu nevarētu attiecināt arī šajā lietā. Tātad jāatzīst, ka tas ir attiecināms
mutatis mutandis
uz šo iebildumu.
Otrām kārtām un jebkurā gadījumā, prasītāju izvirzītie argumenti, pamatojot viņu iebildumu par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, nesamērīgumu, neļauj šajā lietā izdarīt secinājumu, kas atšķirtos no tā, pie kāda Tiesa nonāca šajā ziņā 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā Ledra Advertising u.c./Komisija un ECB (no
C‑8/15 P līdz C‑10/15 P
,
EU:C:2016:701
,
73.
–
75.
punkts).
Šajā ziņā jāatgādina, ka īpašuma tiesību ierobežojums nevar būt pārmērīgs. Pirmkārt, ierobežojumiem ir jāatbilst sasniedzamajam vispārējo interešu mērķim un attiecībā pret to ir jābūt nepieciešamiem un samērīgiem. Otrkārt, “būtiskais saturs”, proti tiesību uz īpašumu būtība, nevar tikt skarts (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2008. gada 3. septembris, Kadi un Al Barakaat International Foundation/Padome un Komisija,
C‑402/05 P un C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
,
355.
un
360.
punkts, un 2017. gada 13. jūnijs, Florescu u.c.,
C‑258/14
,
EU:C:2017:448
,
53.
un
54.
punkts, un 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
200.
punkts).
Tad, kad Savienības iestādēm sarežģītos un mainīgos apstākļos ir jāveic tehniska rakstura izvēle un sarežģītas prognozes un vērtējumi, kā tas ir šajā lietā, tad šajā ziņā tām ir jāatzīst plaša rīcības brīvība attiecībā uz pasākumu raksturu un apjomu, kuriem tās sniedz savu atbalstu vai kurus prasa saglabāt spēkā vai turpināt īstenot. Šādos apstākļos saskaņā ar nosacījumu par pārmestās darbības prettiesiskumu ir jāpierāda, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2014. gada 10. jūlijs, Nikolaou/Revīzijas palāta,
C‑220/13 P
,
EU:C:2014:2057
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
68.
punkts).
Prasītāju argumenti ir jāpārbauda šo principu gaismā. Konkrētāk, Vispārējā tiesa pārbaudīs vispirms pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, piemērotību, lai panāktu sasniedzamā mērķa īstenošanu (skat. šī sprieduma 293.–299. punktu), pēc tam to samērīgumu un nepieciešamību šī mērķa sasniegšanai (skat. šī sprieduma 300.–313. punktu) un visbeidzot, vai to radītās neērtības nav pārmērīgas, ņemot vērā minēto mērķi (skat. šī sprieduma 317.–323. punktu).
–
Par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, piemērotību sasniedzamā mērķa īstenošanai
Atbilstoši judikatūrai ir jāpārliecinās par pārbaudāmo īpašuma tiesību ierobežojumu piemērotību nospraustā vispārējo interešu mērķa īstenošanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
203.
punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, jāatgādina, ka pasākumi, kas rada kaitējumu, tika pieņemti, reaģējot uz situāciju, kad konkrētajām bankām bez rekapitalizācijas, beidzoties 2013. gada 18. martā noteiktajām banku brīvdienām, bija masveida naudas izņemšanas apdraudējums, kā rezultātā pastāvēja operāciju pārtraukšanas risks, un tās apdraudētu haotisks bankrots. ECB uzsver atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ka šādu trūkumu sekām varētu būt sistēmisks raksturs, apdraudot Kipras Republiku maksātspēju un riskējot ātri izplatīties uz citām, it īpaši Kipras, bankām. Tādējādi tiktu ietekmēta šo banku noguldītāju uzticība un Kipras Republikas maksātspēja, kas garantēja atsevišķus
Laïki
parādus, un tiktu apdraudēta Kipras finanšu sistēmas stabilitāte kopumā. Komisija un ECB norādīja, ka tādējādi nevarētu izslēgt kaitējuma risku pārējām dalībvalstīm vai pat visai eurozonas banku sistēmai.
Ņemot vērā lietas materiālus, nevar secināt, ka šī analīze par Kipras un Savienības ekonomikas un finansiālo situāciju laikā, kad tika pieņemti kaitējumu radošie pasākumi, būtu acīmredzami kļūdaina vērtējumā. Šajā ziņā jākonstatē, ka nekādā veidā netiek pamatoti prasītāju neskaidrie apgalvojumi par to, ka, ņemot vērā Kipras ekonomikas ierobežoto apjomu, tās maksātnespējai būtu tikai ierobežota ietekme uz eurozonu. Turklāt ar šādiem apgalvojumiem tiek ignorēts Kipras finanšu sektora izmērs, kas faktisko apstākļu laikā astoņas reizes pārsniedza Kipras IKP, kā arī kaitējuma izplatīšanās attiecībā uz pārējām dalībvalstīm risks.
Taču saskaņā ar 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktu mērķis, pārvēršot 37,5 % no
BoC
nenodrošinātajiem noguldījumiem, bija ļaut, lai “programmas beigās tiktu panākts [
BoC
] minimālais pamata kapitāla rādītājs 9 % apmērā spriedzes testa nelabvēlīga iznākuma gadījumā”. Saskaņā ar šī saprašanās memoranda 1.27. punktu noguldījumu papildu pārvēršanu, kas ir minētas šī sprieduma 33. punktā, uzdevums bija nodrošināt šī mērķa sasniegšanu programmas beigās. Līdz ar to šī sprieduma 294. punktā aprakstītajā situācijā nebija acīmredzami nesaprātīgi uzskatīt, ka ar šiem pasākumiem varētu stabilizēt finanšu sistēmu, it īpaši pieļaujot “uzticības atjaunošan[u] un finansēšanas nosacījumu normalizācij[u]”, kas izriet arī no 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punkta.
Kaitējumu radošā pasākuma, saskaņā ar ko
Bo
C bija jāpārņem
Laïki
nodrošinātie noguldījumi, kamēr nenodrošinātie noguldījumi tika saglabāti iepriekšējā uzņēmumā, gaidot tā likvidāciju, mērķis bija ļaut
Laïki
sadalīt “sliktajā” bankā un “labajā” bankā, kā tas izriet no KCB 2013. gada 26. marta paziņojuma presei. Līdz ar to šī sprieduma 294. punktā aprakstītajā situācijā nebija acīmredzami nesaprātīgi uzskatīt, ka šis pasākumus varētu stabilizēt finanšu situāciju, novēršot haotisku
Laïki
bankrotu.
Otrkārt, jāuzsver, ka Kipras finanšu sektora pārmērīgais apjoms bija viens no galvenajiem banku krīzes iemesliem. No SVF 2013. gada maija ziņojuma izriet, ka būtisku iekšējā un ārējā līdzsvara trūkumu, kas ietekmēja Kipras ekonomiku jau pirms krīzes, pasliktināja vājš un nesamērīgi liels finanšu sektors. Ar lielu atvērtību pret Grieķiju tas, kā jau bija minēts, par vairāk nekā 800 % pārsniedza Kipras IKP (skat. šī sprieduma 295. punktu).
Tādējādi starp pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, ir
BoC
nenodrošināto noguldījumu diskonts un tam vajadzēja ļaut samazināt Kipras finanšu sektoru. Līdz ar to šī sprieduma 298. punktā aprakstītajos apstākļos nebija acīmredzami nesaprātīgi uzskatīt, ka šāds diskonts varētu sniegt ieguldījumu eurozonas banku sistēmas stabilitātes nodrošināšanā.
–
Par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, samērīgumu un nepieciešamību
Saskaņā ar judikatūru ir jāpārliecinās, vai pārbaudītie īpašuma tiesību ierobežojumi pārsniedz to, kas ir samērīgi un nepieciešami, lai īstenotu ar konkrēto tiesisko regulējumu sasniedzamos mērķus. Konkrētāk, ja ir izvēle starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāīsteno mazāk ierobežojošais (skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
205.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, šajā lietā prasītāji būtībā norāda, ka netika ņemtas vērā alternatīvas pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, kuras būtu mazāk ierobežojošas attiecībā pret viņu tiesībām uz īpašumu. Prasītāji uzskata, ka Kipras Republikas ekonomiku varēja glābt, viņiem piemērojot mazāku slogu nekā uzliktais. Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka pret viņiem ir bijusi vērsta ekspropriācija un viņi šajā sakarā nav saņēmuši atlīdzību, ko varētu uzskatīt par taisnīgu Hartas 17. panta 1. punkta izpratnē.
Pirmām kārtām, attiecībā uz mazāk ierobežojošu alternatīvu ņemšanu vērā no lietas materiāliem izriet, uz ko pareizi norāda Padome, ka visas pieejas, izņemot beigās atzīto, vai nu nebija īstenojamas, vai arī nebūtu ļāvušas sasniegt gaidītos rezultātus. Vispirms, jāatgādina, ka Kipras iestādes veica kaitējumu radošos pasākumus tikai pēc tam, kad Kipras parlaments bija noraidījis pasākumu, kas prasītāju intereses ierobežo mazāk, salīdzinot ar pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, proti, nodokļa izveidošanu par visiem Kipras banku noguldījumiem (skat. šī sprieduma 22. punktu).
Turpinot, saskaņā ar SVF 2013. gada maija ziņojumu, ja Kipras Republikas budžets uzņemtos konkrēto banku rekapitalizācijas izmaksas, tā rezultātā Kipras valsts parāds palielinātos līdz neiespējamam līmenim. Proti, no šī ziņojuma 11. punkta izriet, ka, iepludinot publisko kapitālu konkrētajās bankās, šis parāds sasniegtu līmeni, kas tuvotos 150 % no Kipras IKP, ar risku pieaugt. SVF uzskata, ka Kipras nodokļu maksātāju slogs palielinātos; vienlaikus banku sektora apmērs, kas bija viens no galvenajiem krīzes iemesliem (skat. šī sprieduma 298. punktu), saglabātos nesamērīgi liels un turpinātu apdraudēt Kipras Republiku.
Visbeidzot, saskaņā ar šī sprieduma 303. punktā minētā ziņojuma 11. punktu nebija pieejami risinājumi, kas nerada parādsaistības, tādi kā ESM veikta konkrēto banku tieša rekapitalizācija vai to vienkārša pārdošana. Izstāšanās no eurozonas tikai daļēji atrisinātu Kipras Republikas grūtības un radītu ievērojamus zaudējumus gan nodokļu maksātājiem, gan nodrošinātajiem noguldītājiem.
Tomēr prasītāji uzskata, pirmkārt, ka esot bijis jāizskata vēl citi pasākumi, un, otrkārt, atbildētājas nav izpildījušas savu pienākumu ņemt vērā Kipras Republikas situācijai līdzīgas situācijas, proti četrās citās ESM dalībvalstīs, kuras iepriekš bija saņēmušas finansiālo palīdzību – Īrijā, Grieķijas Republikā, Spānijas Karalistē un Portugāles Republikā.
Pirmkārt, runājot par alternatīviem, mazāk ierobežojošiem pasākumiem, prasītāji apgalvo, ka pat tādos termiņos, kādos vajadzēja vienoties par glābšanas pasākumiem, bija pilnīgi iespējams sagatavot alternatīvu diskonta programmu, kas ņemtu vērā konkrētajām bankām uzticēto noguldījumu apjomu. Prasītāji uzskata, ka it īpaši bija iespējams paredzēt vai nu procentuāli aprēķinātu diskontu attiecībā uz noguldījumu, kuri pārsniedz 100000 EUR, summu, vai nu progresīvu sistēmu, kurā diskonta likme pieaugtu procentuāli, pārsniedzot noteiktus sliekšņus.
Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāji nesniedz ne vismazāko pierādījumu, lai pamatotu savus apgalvojumus, kuri turklāt nekādā veidā nav izteikti skaitļos. Nevienā brīdī prasītāji nekonkretizē, kāda būtu procentu likme vai slieksnis, virs kura piemērot diskontu, nedz arī pierāda to, ka viņu ieteiktā pieeja būtu ļāvusi
BoC
sasniegt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktā paredzēto minimālo pamatkapitāla līmeni.
Neraugoties uz minēto, no prasītāju apgalvojumiem var secināt, ka, sekojot šai pieejai,
BoC
rekapitalizācijai būtu bijis iespējams veltīt mazāk līdzekļu nekā tie, kas tika atbrīvoti ar pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu. Proti, ņemot vērā prasību aizsargāt nodrošinātos noguldījumus, prasītāju atzītā diskonta likme, tāpat kā pirmās grupas pasākumi, kas rada kaitējumu, būtu varējusi attiekties tikai uz noguldījumiem, kas pārsniedz 100000 EUR. Tomēr, pretēji minētajiem pasākumiem, šis diskonts attiektos tikai uz attiecīgo noguldījumu procentuālo daļu.
Taču vai nu ar šo procentuālo daļu nepietiktu, lai
BoC
varētu sasniegt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. un 1.27. punktā minēto pamatkapitāla līmeni, un tādā gadījumā prasītāju atzītā pieeja neļautu sasniegt izvirzīto mērķi, vai arī šī procentuālā daļa būtu pietiekoša, lai to sasniegtu, un tādā gadījumā prasītājiem rastos zaudējumi, par kuriem nav pierādīts, ka tie būtu ievērojami mazāki nekā tie, kuri tiem radās no pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu. Tā tas būtu arī gadījumā, ja faktiski piemērotais diskonts pārsniegtu strikti nepieciešamo, lai
BoC
sasniegtu pamatkapitāla līmeni virs 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. un 1.27. punktā minētā. Proti, šī memoranda 1.27. punktā, kurā būtībā ir pārņemts Dekrēta Nr. 103 6. panta 5. punkts, ir paredzēts, ka gadījumā, ja
BoC
tiks pārmērīgi kapitalizēta attiecībā pret mērķi sasniegt 9 % pašu kapitāla līmeni krīzes apstākļos, tiks veikta akciju atpirkšana, lai nenodrošināto depozītu turētājiem atmaksātu pārmērīgajai kapitalizācijai atbilstošo summu.
Jebkurā gadījumā ir jāņem vērā, ka Kipras iestādēm, veicot kaitējumu radošos pasākumus, bija jārīkojas ātri. Ātrums, ar kādu tika veikti kaitējumu radošie pasākumi, nepavisam neliecina par to, ka ir pārkāptas prasītāju tiesības uz labu pārvaldību, uz ko viņi būtībā norāda, bet gan par Kipras Republikas situācijas faktisko apstākļu laikā neatliekamo raksturu. Proti, kā ir norādīts šī sprieduma 282. punktā, runa bija par to, ka ir jānovērš konkrēto banku sabrukuma neizbēgamais risks, lai saglabātu Kipras finanšu sistēmas stabilitāti, kā arī lai izvairītos no kaitējuma citām eurozonas dalībvalstīm. Šādā situācijā prasītāju atzītās diferencētās diskonta programmas izstrādāšana prasītu Kipras iestādēm spert īpaši uzmanīgus un nedrošus soļus, lai panāktu, ka izvēlētie sliekšņi ļauj
BoC
sasniegt 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. un 1.27. punktā minēto pašu kapitāla minimālo līmeni, tādējādi pakļaujot
BoC
rekapitalizāciju būtiskam riskam (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. ECT spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
un citi pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 139. punkts).
Otrkārt, runājot par salīdzināmām situācijām, jānorāda, ka pasākumi, no kuriem var būt atkarīga ESM (vai citu starptautisko organizāciju, Savienības vai valstu, struktūru un institūciju) sniegtās finansiālās palīdzības piešķiršana, lai atrisinātu valsts finansiālās grūtības, kurai ir jāīsteno sava banku sektora rekapitalizācija, var būtiski atšķirties atkarībā no iegūtās pieredzes un īpašo apstākļu kopuma katrā konkrētajā gadījumā. Tostarp tie var būt palīdzības saņēmējas valsts ekonomiskā situācija, palīdzības apmērs, salīdzinot ar tās tautsaimniecību, konkrēto banku izredzes atkal kļūt ekonomiski dzīvotspējīgām un iemesli, kādēļ tās nonāca konkrētajās grūtībās, tostarp attiecīgajā gadījumā – pārmērīgi liels banku sektors palīdzības saņēmējas valsts tautsaimniecībā, starptautiskās ekonomikas konjunktūras attīstība un paaugstināta ESM (vai citu starptautisko organizāciju, Savienības vai valstu, struktūru vai institūciju) pasākumu iespējamība citu grūtībās esošu valstu atbalstam, kas var prasīt katram pasākumam paredzēto līdzekļu preventīvu ierobežošanu.
Taču šajā lietā prasītāji tikai salīdzina Kipras Republikas saņemto finansiālās palīdzības apjomu (absolūto un relatīvo), no vienas puses, ar to, kādu saņēma Īrija, Grieķijas Republika, Spānijas Karaliste un Portugāles Republika, no otras puses. Tādējādi prasītāji nepierāda un pat neapgalvo, ka pārējo finansiālo palīdzību saņēmušo ESM dalībnieču, tostarp Grieķijas Republikas, attiecīgos finanšu sektorus, tāpat kā Kipras Republikas finanšu sektoru (skat. šī sprieduma 298. punktu), raksturotu pārmērīgais apjoms pret šo ESM dalībnieču attiecīgo tautsaimniecību apjomu. No lietas materiāliem tieši pretēji izriet, ka šo dalībvalstu attiecīgie finanšu sektori nebija tik nelīdzsvaroti kā Kipras Republikai. Tādējādi 2013. gada 20. martā presē ir publicēts ECB valdes locekļa teiktais, ka Kipras banku sektors atradās “unikālā situācijā”, jo nevienā citā Eiropas valstī banku sektors pat tuvu nebija tik lielā mērā nelīdzsvarots.
Prasītāji arī nepierāda, kādēļ iegūtā pieredze un atšķirības attiecīgo ESM dalībnieču ekonomiskajās situācijās vai attiecīgo banku izredzēs atgūt dzīvotspēju, starptautiskās ekonomikas konjunktūras attīstība vai arī palielinātā iespējamība, ka ESM nākotnē veiks pasākumus citu grūtībās esošu valstu atbalstam, kas var prasīt preventīvi ierobežot katram pasākumam paredzētos līdzekļus, nevarētu pamatot atšķirīgu attieksmi pret Kipras Republiku, no vienas puses, un pret Īriju, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti un Portugāles Republiku, no otras puses.
Otrām kārtām, runājot par taisnīgas atlīdzības piešķiršanu prasītājiem un pieņemot, ka pirmās grupas pasākumus, kas rada kaitējumu, var uzskatīt par tādiem, ar ko tiek atņemtas prasītāju tiesības uz īpašumu, jāatgādina, ka īpašuma atņemšana, nesamaksājot summu, kas pienācīgi atbilst konkrētā īpašuma vērtībai, parasti ir pārmērīgs īpašuma tiesību aizskārums (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 1986. gada 21. februāris,
James
un citi pret Apvienoto Karalisti, CE:ECHR:1986:0221JUD000879379, 54. punkts). Runājot par akcijas vērtību, maksājamā atlīdzības summa tiek noteikta attiecībā pret šīs akcijas patieso tirgus vērtību strīdīgo normatīvo aktu pieņemšanas brīdī, nevis attiecībā pret tās nominālo vērtību vai summu, kādu tās turētājs cerēja saņemt, iegādājoties akciju (šajā nozīmē skat. ECT spriedumu, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
un citi pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 112. punkts). Šajā lietā Vispārējai tiesai nav vispārīgi jānovērtē hipotētiska atlīdzības summa, kāda prasītājiem būtu bijusi jāsaņem konkrētajos apstākļos. Tomēr jāatgādina, ka, neveicot rekapitalizāciju, konkrētajām bankām pastāvēja to operāciju pārtraukšanas nepieciešamības un haotiska bankrota risks (skat. šī sprieduma 294. punktu). Tādējādi prasītāji nav pierādījuši, ka šajos apstākļos viņu īpašumu patiesā tirgus vērtība bija tāda, ka viņiem bija jāsaņem atlīdzība.
Otrkārt un jebkurā gadījumā, ir jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 277., 279. un 281. punkta, ka 2013. gada 22. marta likuma 26. pantā ir paredzēts, ka ikviena persona, kas uzskata, ka ar noregulējuma pasākumiem ir nepamatoti aizskartas tās tiesības uz īpašumu, saglabā tiesības kompetentajā valsts tiesā celt prasību par zaudējumu atlīdzību. Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka viņiem ir prettiesiski liegta iespēja saņemt taisnīgu atlīdzību.
Tātad nevar uzskatīt, ka ar pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, ir pārsniegta samērīguma un nepieciešamības robeža attiecībā pret īstenojamā mērķa sasniegšanu.
–
Par apgrūtinājumiem, kas izriet no pirmās grupas pasākumiem, kuri rada kaitējumu
Atbilstoši judikatūrai ir jāpārliecinās, vai apgrūtinājumi, kas izriet no pārbaudāmā īpašuma tiesību ierobežojuma, nav pārmērīgi attiecībā pret sasniedzamajiem mērķiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 27. februāris, Ezz u.c./Padome,
T‑256/11
,
EU:T:2014:93
,
205.
un
209.
punkts).
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka noguldījumi bankās nav pilnībā atbrīvoti no riska. Proti, faktisko apstākļu laikā Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/19/EK (1994. gada 30. maijs) par noguldījumu garantiju sistēmām (
OV 1994, L 135, 5. lpp.
), kurā grozījumi ir izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2005/1/EK (2005. gada 9. marts), ar ko groza Padomes Direktīvas 73/239/EEK, 85/611/EEK, 91/675/EEK, 92/49/EEK un 93/6/EEK, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 94/19, 98/78/EK, 2000/12/EK, 2001/34/EK, 2002/83/EK un 2002/87/EK, lai izveidotu finanšu pakalpojumu komiteju jaunu organizatorisko struktūru (
OV 2005, L 79, 9. lpp.
), 7. panta 1.a punktā un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2009/14/CE (2009. gada 11. marts) (
OV 2009, L 68, 3. lpp.
) bija uzdots dalībvalstīm nodrošināt, ka katra noguldītāja noguldījumu kopapjoma seguma līmenis ir 100000 EUR, ja noguldījumi nav pieejami. Šādos apstākļos noguldītājiem bija jāapzinās risks noguldījumu nepieejamības gadījumā zaudēt visu vai daļu no konkrētajām bankām uzticētās summas, kas pārsniedz 100000 EUR.
Otrkārt, ir jānorāda, ka 2013. gada 22. marta likuma 3. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka iestādes, kura ir pakļauta noregulējuma procedūrai, akcionāri ir pirmie, kurus skar zaudējumi no noregulējuma pasākumu īstenošanas, kamēr šādas iestādes kreditorus zaudējumi skar tikai pēc akcionāriem. No tā izriet, ka zaudējumi, kas radās, īstenojot kaitējumu radošos pasākumus, konkrēto banku noguldītājus skāra tikai pēc šo banku akcionāriem.
Treškārt, ir jāatgādina, ka 2013. gada 22. marta likumā konkrēto banku noguldītājiem ir garantēts vismaz tāds pats aizsardzības līmenis, kāds tiem būtu bijis banku likvidācijas gadījumā. Proti, no šī likuma 3. panta 2. punkta d) apakšpunkta izriet, ka saskaņā ar šo likumu veikto pasākumu rezultātā konkrēto banku kreditori nevar nonākt nelabvēlīgākā finansiālajā situācijā par to, kādā tie atrastos banku likvidācijas gadījumā. Šī likuma 12. panta 14. punktā ir precizēts, ka, saskaņā ar šī paša likuma 12. panta 1. punktu pārstrukturējot noregulējuma procedūrai pakļautas finanšu iestādes parādus un saistības, skartās personas atlīdzībā par saviem prasījumiem saņem vismaz tādu summu, kādu saskaņā ar Kipras tiesībām tās būtu saņēmušas minēto banku likvidācijas gadījumā (skat. šī sprieduma 24. punktu).
Šajā lietā lietas dalībnieki neapstrīd, ka bez valsts iejaukšanās konkrētās bankas visticamāk būtu bijis jālikvidē. Šādos apstākļos 2013. gada 22. marta likuma 3. panta 2. punkta d) apakšpunkts un 12. panta 14. punkts tātad ļauj nodrošināt, lai, veicot pirmās grupas pasākumus, kas rada kaitējumu, to skartās personas nenonāktu nelabvēlīgākā situācijā nekā tā, kādā tās atrastos, ja Kipras iestādes nebūtu iesaistījušās (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. ģenerāladvokāta N. Vāla [
N. Wahl
] secinājumus lietā Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:102
,
90.
punkts).
Ceturtkārt, ir jāatgādina, ka 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.27. punktā un Dekrēta Nr. 103 6. punkta 5. apakšpunktā ir paredzēts, ka, ja nenodrošināto noguldītāju līdzekļi pārsniedz to, cik ir nepieciešams, lai atjaunotu
BoC
pašu kapitālu, noregulējuma iestāde nosaka pārmērīgai kapitalizācijai atbilstošo summu un ar to rīkojas tā, it kā pārvēršana nekad nebūtu notikusi.
Tātad jāsecina, ka, arī ņemot vērā sasniedzamo mērķu nozīmi (skat. šī sprieduma 254. un 255. punktu), pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, veikšanas rezultātā prasītājiem radušies apgrūtinājumi nav acīmredzami pārmērīgi.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka pirmās grupas pasākumus, kas rada kaitējumu, nevar uzskatīt par pārmērīgu un nepieļaujamu iejaukšanos, kas skartu prasītāju īpašuma tiesību pašu būtību. Tātad nevar uzskatīt, ka Padome, pieņemot Lēmumu 2013/236, būtu prasījusi saglabāt spēkā vai nepārtraukti īstenot pasākumu, ar ko tiek pārkāptas prasītāju īpašuma tiesības, un ka Komisija un ECB, atbalstot pirmās grupas pasākumus, kas rada kaitējumu, būtu veicinājušas šādu pārkāpumu.
Tagad ir jāpārbauda, vai, atbalstot otrās grupas pasākumus, kas rada kaitējumu, Komisija un ECB ir veicinājušas prasītāju īpašuma tiesību pārkāpumu.
b)

Par otrās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu
Vispārējā tiesa pārbaudīs, vai prasītāju tiesības uz īpašumu tika ievērotas, pirmām kārtām, samazinot visu viņiem piederošo parasto akciju nominālvērtību no viena euro uz vienu centu (skat. šī sprieduma 327.–331. punktu) un, otrām kārtām, pārdodot Grieķijas filiāles (skat. šī sprieduma 332.–359. punktu).
1)

Par “BoC” parasto akciju nominālvērtības samazināšanu
Prasītāji neapstrīd, ka arī Dekrētā Nr. 103 paredzētā katras
BoC
parastās akcijas nominālvērtības samazināšana no viena euro uz vienu centu, lai sniegtu ieguldījumu 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktā minētajā
BoC
rekapitalizācijā, tāpat kā
BoC
nenodrošināto noguldījumu pārvēršanas mērķis bija atjaunot
BoC
pašu kapitālu, kā arī nodrošināt Kipras un eurozonas finanšu sistēmas stabilitāti kopumā atbilstoši šī sprieduma 255. punktā minētajai judikatūrai.
Prasītāji tomēr apgalvo, ka šī sprieduma 267., 269., 270., 301., 305. un 306. punktā izklāstīto iemeslu dēļ pasākums, kura ietvaros ir samazināta
BoC
akciju nominālvērtība, netika veikts saskaņā ar likumā paredzētajiem nosacījumiem un nav samērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka šī sprieduma 272.–284. punktā izklāstītajiem iemesliem līdzīgu iemeslu dēļ šis Dekrētā Nr. 103 tieši paredzētais pasākums tika veikts atbilstoši likumā paredzētajiem nosacījumiem.
Šis pasākums arī ir samērīgs attiecībā pret sasniedzamo mērķi, jo šī sprieduma 289.–325. punktā atzītie iemesli ir uz to attiecināmi
mutatis mutandis
. Vispirms, jānorāda, it īpaši, ka
BoC
akciju nominālvērtības samazināšanas mērķis bija sniegt ieguldījumu
BoC
rekapitalizācijā, kāda tā bija paredzēta 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktā. Pats par sevi un, ņemot vērā šī sprieduma 294.–296. punktā izklāstītos apsvērumus, šis pasākums varēja palīdzēt sasniegt mērķi nodrošināt Kipras un eurozonas finanšu sistēmas stabilitāti kopumā. Turpinot, ir jāatzīst, ka minētais pasākums nepārsniedz to, kas ir samērīgi un nepieciešami šī mērķa sasniegšanai. Proti, šī sprieduma 302.–313. punktā atzīto iemeslu dēļ mazāk ierobežojošas alternatīvas, uz kurām atsaucas prasītāji, vai nu nebija īstenojamas, vai arī nebūtu ļāvušas sasniegt gaidītos rezultātus. Visbeidzot, jāatzīst, ka, ņemot vērā arī sasniedzamā mērķa svarīgumu, konkrētais pasākums nerada pārmērīgus apgrūtinājumus. Proti, pirmkārt, ja noguldīšana tādās kredītiestādēs kā konkrētās bankas nav bez riska, tad vēl jo vairāk tāda nav šādu iestāžu akciju iegāde. Pretēji noguldītājiem, kuru noguldījumi ir vismaz daļēji aizsargāti noguldījumu nepieejamības gadījumā, banku akcionāri principā pilnībā uzņemas risku par saviem ieguldījumiem. Turklāt jāuzsver, ka 2013. gada 22. marta likuma 3. panta 2. punkta a) un b) apakšpunktā ir paredzēts, ka iestādes, kura ir pakļauta noregulējuma procedūrai, akcionāri ir pirmie, kurus skar zaudējumi no noregulējuma pasākumu īstenošanas, savukārt šādas iestādes kreditorus zaudējumi skar tikai pēc akcionāriem.
BoC
akcionāriem tātad bija jāapzinās risks zaudēt savus ieguldījumus. Otrkārt, jāatgādina, ka, tāpat kā uz
BoC
noguldītājiem, arī uz akcionāriem attiecas 2013. gada 22. marta likuma 12. panta 14. punktā paredzētās garantijas.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka
BoC
akciju nominālvērtības samazināšana ir pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, kas aizskar prasītāju īpašuma tiesību pašu būtību.
2)

Par Grieķijas filiāļu pārdošanu
Prasītāji apgalvo, ka Grieķijas filiāļu pārdošanu nevar uzskatīt par objektīvi pamatotu, ne arī par likumā paredzētu vai samērīguma principam atbilstošu.
Tomēr jākonstatē, ka 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.24. punktā minētā un Dekrētā Nr. 96 un Dekrētā Nr. 97 paredzētā Grieķijas filiāļu pārdošana, tāpat kā iepriekš pārbaudītie pasākumi, kas rada kaitējumu, ir pamatota ar vispārējo interešu mērķi nodrošināt Kipras un eurozonas finanšu sistēmas stabilitāti kopumā atbilstoši šī sprieduma 255. punktā minētajai judikatūrai.
No lietas materiāliem būtībā izriet, ka šīs pārdošanas mērķis, ņemot vērā Grieķijas un Kipras savstarpējo atvērtību, bija novērst abu dalībvalstu finanšu sistēmu vispārēju nestabilitāti.
Šajā ziņā, pirmkārt, no Komisijas Lēmuma (ES) 2015/455 (2014. gada 23. jūlijs) par valsts atbalstu SA.34826 (2012/C), SA.36005 (2013/NN), ko īstenojusi Grieķija par labu
Piraeus Bank Group
saistībā ar
Piraeus Bank S.A
. rekapitalizāciju un pārstrukturēšanu (
OV 2015, L 80, 49. lpp.
), 302. apsvēruma izriet, ka trīs Kipras banku Grieķijas darbību, tostarp konkrēto banku Grieķijas filiāļu, pārdošanas mērķis bija nosargāt Grieķijas banku sistēmas stabilitāti un nodrošināt, ka Kipras bankas var pārdot minētos uzņēmumus, pirms tiem zūd jebkāda vērtība.
Protams, no Lēmuma Nr. 2015/455 skaidri neizriet iemesli, kādēļ Komisija uzskatīja, ka filiāļu pārdošana bija nepieciešama, lai nodrošinātu Grieķijas banku sistēmas stabilitāti. Tomēr, kā prasītāji tam ir būtībā ir piekrituši savā atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, šie iemesli ir izklāstīti ECB 2013. gada 27. janvāra iekšējā ziņojumā. No šī dokumenta būtībā izriet, ka iespējamās Grieķijas filiāļu pārdošanas mērķis bija novērst jebkādu Kipras banku sistēmas kaitējumu Grieķijas finanšu sistēmai un tādējādi saglabāt šīs pēdējās stabilitāti. Runa bija par to, lai novērstu vispārēju naudas izņemšanu no bankām Grieķijā gadījumā, ja
Laïki
bankrotētu, vai ja tiktu diskontēti
BoC
uzticētie noguldījumi. Proti, kā ECB precizēja atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, bija bažas par to, ka, ņemot vērā Kipras Republikas vispārējo situāciju un to, ka viņu noguldījumiem ir piemērojama Kipras noguldījumu garantiju sistēma (skat. šī sprieduma 456. punktu), noguldītāji ar depozītiem Grieķijas filiālēs varētu izņemt savus noguldījumus.
Tādējādi tiktu negatīvi ietekmēta Grieķijas filiāļu, arī konkrēto banku, kurām tās piederēja, dzīvotspēja, jo līdz ar to samazinātos to aktīvu vērtība. Šāda notikumu attīstība draudēja iznīcināt atgūto sabiedrības uzticību Grieķijas banku sektoram, kurā noguldījumi sāka pieaugt pēc nepārtraukta krituma divu gadu garumā. Bija paaugstināts risks, ka Grieķijā sekotu rindas pie kasēm, kas savukārt pasliktinātu Grieķijas banku vājās finansēšanas iespējas un prasītu tām piešķirtā
ELA
palielināšanu līdz līmenim, kas, iespējams, pārsniegtu Eurosistēmas centrālo banku faktiskās iespējas.
Otrkārt, no prasītāju, Komisijas un ECB atbildēm uz Vispārējas tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem izriet, ka Grieķijas filiāļu pārdošanas mērķis bija arī aizsargāt Kipras banku sistēmu no kaitējuma, kāds rastos it īpaši Grieķijas ekonomiskās situācijas iespējamas pasliktināšanās rezultātā. Proti, kā tas ir norādīts Komisijas 2013. gada maija ziņojumā, uz kuru tā atsaucas savā atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Kipras banku sistēma un tostarp
Laïki
bija īpaši neaizsargāta pret Grieķijas ekonomikas grūtībām.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāpārbauda, pirmām kārtām, vai Grieķijas filiāļu pārdošana bija paredzēta likumā un, otrām kārtām, vai, ņemot vērā šī sprieduma 333. un 334. punktā norādīto vispārējo interešu mērķi, tā bija pārmērīgs un nepieļaujams pasākums, ar kuru bija aizskarta prasītāju īpašuma tiesību pati būtība.
Šajā ziņā, pirmkārt, jākonstatē, ka Grieķijas filiāļu pārdošana bija paredzēta likumā šī sprieduma 272.–284. punktā izklāstītajiem iemesliem līdzīgu iemeslu dēļ.
Otrkārt, runājot par Grieķijas filiāļu pārdošanas samērīgumu, vispirms jāatzīst, ka ar to varēja īstenot sasniedzamo mērķi, samazinot Grieķijas un Kipras banku sistēmu savstarpējo ietekmi.
Turpinot, no lietas materiāliem neizriet, ka īstenojamos mērķus būtu bijis iespējams sasniegt ar mazāk ierobežojošiem pasākumiem nekā Grieķijas filiāļu pārdošana. Savā iebildumā, kas attiecas uz nediskriminācijas principa pārkāpumu, prasītāji, protams, apgalvo, ka šos mērķus būtu bijis iespējams sasniegt, “sadalot iekšējās rekapitalizācijas izmaksas starp Kipras nodokļu maksātājiem”.
Tomēr jānorāda, kā to arī tiesas sēdē prasītāji būtībā apstiprināja, ka šāds pasākums būtu ekvivalents konkrēto banku rekapitalizācijas un pārstrukturēšanas izdevumu vienkāršai segšanai no Kipras Republikas budžeta. Taču, pirmkārt, šādu pieeju nevarētu īstenot. Kā Komisija to pamatoti norādīja atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, Kipras Republikai faktisko apstākļu laikā nebija šādam mērķim nepieciešamo līdzekļu. Tai nebija arī pieejas starptautiskajiem finanšu tirgiem. Prasītāji atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem arī piekrīt, ka šādos apstākļos ir grūti iedomāties, kā Kipras Republika būtu spējusi rekapitalizēt konkrētās bankas bez finansiālas palīdzības no ārpuses.
Ir jāatgādina, ka FPI summa 10 miljardu EUR robežās bija aprēķināta, ņemot vērā Kipras Republikas finanšu vajadzības, tajās neiekļaujot nekādu valsts līdzekļu ieguldījumu par labu bankām. Ciktāl saskaņā ar
Pacific Investment Management Company
(
PIMCO
) 2013. gada marta ziņojumu (turpmāk tekstā – “
PIMCO
ziņojums”) konkrēto banku rekapitalizācijai 2012. gada beigās nepieciešamā kopējā summa būtu bijusi gandrīz 7,8 miljardi EUR, prasītāju aizstāvētajam risinājumam būtu bijis nepieciešams vai nu palielināt FPI summas, vai nu ievērojamu tā daļu izmantot konkrēto banku rekapitalizācijai.
Pirmā no šīm iespējām sastaptos ar divām būtiskām grūtībām, attiecībā uz kurām prasītāji nevienā brīdī nepaskaidro, kā Kipras Republika būtu varējusi tās atrisināt. Pirmkārt, ESM nebija pienākuma piešķirt Kipras Republikai FPI summu, kas pārsniegtu 10 miljardus EUR. Tieši pretēji, ESM varēja pamatoti uzskatīt, ka šo pasākumu paketes apmērs ir ierobežojams, it īpaši, lai saglabātu savu spēju veikt pasākumus nākotnē. Otrkārt, FPI summas pieaugums konkrēto banku rekapitalizācijai palielinātu Kipras valsts parādu līdz neiespējamam līmenim (skat. šī sprieduma 303. punktu).
Balstoties uz lietas materiāliem, dzīvotspējīga nebūtu arī otrā no abām iespējām. Pirmkārt, ievērojamas FPI ietvaros piešķirto 10 miljardu EUR daļas veltīšana konkrēto banku rekapitalizācijai nebūtu savietojama ar FPI piešķiršanas nosacījumiem, kuros bija paredzēts, ka FPI netiek izlietots šādam mērķim. Otrkārt, jākonstatē, neatkarīgi no šiem nosacījumiem, ka atbilstoši šādai pieejai būtu bijis jāpārdala ievērojama daļa no Kipras Republikai FPI ietvaros piešķirtajām summām. Tādējādi visus vai daļu no 7,8 miljardiem EUR, ko tātad piešķirtu konkrēto banku rekapitalizācijai, vairs nevarētu izmantot Kipras Republikas budžeta vajadzībām, parādzīmju atpirkšanai no citām Kipras bankām, kas nav konkrētās bankas, un to rekapitalizācijai. Prasītāji paši atzīst, ka bez finansiālās palīdzības Kipras Republika, iespējams, nebūtu spējusi izpildīt savas finansiālās saistības un tādējādi rastos apdraudējums tās maksātspējai. Ņemot vērā tādējādi radīto apdraudējumu visas eurozonas finansiālajai stabilitātei, FPI, iespējams, neļautu īstenot sasniedzamo vispārējo interešu mērķi.
Otrkārt, pretēji iznākumam no Grieķijas filiāļu pārdošanas, konkrēto banku rekapitalizācijas un pārstrukturēšanas izdevumu segšana no Kipras Republikas budžeta nesamazinātu Grieķijas Republikas un Kipras Republikas savstarpējo ietekmi. Proti, šāds pasākums neskartu saikni starp konkrētajām bankām un Grieķijas banku sistēmu.
Visbeidzot, runājot par apgrūtinājumiem no Grieķijas filiāļu pārdošanas, no Lēmuma 2015/455 294. apvēruma, protams, izriet, ka
Piraeus Bank
iegādājās aizdevumu portfeļus, kas saistīti ar triju Kipras banku, tostarp konkrēto banku, darbībām Grieķijā, par cenu, kas bija zemāka nekā to nominālās summas. No šī apsvēruma arī izriet, ka šo filiāļu pirkuma cena tika samazināta, lai ņemtu vērā zaudējumus nākotnē, ko
PIMCO
bija aplēsis spriedzes testā. Atbilstoši ECB sniegtajai atbildei uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem ar šo testu bija paredzēts noteikt attiecīgo banku pašu kapitāla vajadzības un tas bija daļa no Kipras banku sistēmas audita, ko ECB bija uzdevusi veikt
PIMCO
un ko šī sabiedrība veica komitejas vadībā, kurā bija apvienoti pārstāvji no KCB, Komisijas, ECB, ESM, Eiropas Banku iestādes un no SVF novērotāja statusā. No šī testa izrietēja, ka risks, ka aizdevumu zaudējumi pārsniegtu tos, kuri jau ir ņemti vērā, samazinot pirkuma cenu, ir ierobežots.
Lēmuma 2015/455 298. apsvērumā Komisija arī norādīja, ka atlīdzība, ko
Piraeus Bank
galu galā samaksāja par trīs attiecīgo Kipras banku darbību Grieķijā, ieskaitot Grieķijas filiāles, iegādi, bija daudz mazāka nekā iegādātā portfeļa bilances vērtība un pat mazāka par aizdevumu vērtību pēc tam, kad tā bija koriģēta uz leju, lai ņemtu vērā zaudējumus nākotnē, kas bija aplēsti spriedzes testā. Komisija no tā secināja, ka iegādes cenu varētu uzskatīt par negatīvu, ko pamato fakts, ka
Piraeus Bank
pēc iegādes iegrāmatoja lielu negatīvu materiālo vērtību, kas palielināja tās kapitālu.
Tātad nevar izslēgt, ka Grieķijas filiāļu pārdošanas rezultātā konkrētajām bankām radās ievērojami mantiski zaudējumi. Kā tas izriet no Lēmuma 2015/455 74. apsvēruma:
“[
Piraeus Bank
] nodoto aktīvu vērtība bija aptuveni [..] 18,9 miljardi [EUR], bet saistību vērtība bija aptuveni [..] 15 miljardi [EUR]. Tomēr darījuma puses vienojās ņemt vērā zaudējumu summu, kas bija prognozēta [
PIMCO
] ziņojumā par Kipras bankām atbilstoši nelabvēlīgajam scenārijam. Saskaņā ar
PIMCO
ziņojumu [
Piraeus Bank
] nodoto aktīvu vērtība bija aptuveni [..] 16,5 miljardi EUR. Nodoto saistību vērtība bija aptuveni [..] 14,5 miljardi EUR.”
Tomēr no Lēmuma 2015/455 75. un 303. apsvēruma izriet, ka šis pārdošanas process bija atklāts, pārredzams un nediskriminējošs, kura ietvaros trīs pretendenti iesniedza piedāvājumus, no kuriem tikai
Piraeus Bank
piedāvājums izrādījās derīgs.
Prasītāji nesniedz nevienu argumentu, lai pierādītu, ka šis pārdošanas process bija ar trūkumiem. Viņi tikai norāda, ka Grieķijas filiāļu cena tika aprēķināta, pamatojoties uz
PIMCO
novērtējumu, kas bija ietverts ziņojumā, kura loma būtībā bija pārspīlēt konkrēto banku pašu kapitāla vajadzības, bez valdes, akcionāru un noguldītāju līdzdalības, lai gan attiecīgās padomes tam nepiekrīt, pilnīgi necaurspīdīgā procesā un pārkāpjot starptautiskos finanšu pārskatu standartus (SFPS).
Šajā ziņā, pirmām kārtām, ir jākonstatē, ka prasītāju argumentācija izriet no apgalvojuma, ka Grieķijas filiāļu pārdošanas cena tika “aprēķināta”. Taču šāds apgalvojums ir kļūdains, jo šī cena izrietēja no labākā piedāvājuma, kāds tika iesniegts atklātā piešķiršanas procedūrā (skat. šī sprieduma 351. punktu).
Otrām kārtām, pat pieļaujot, ka
PIMCO
ziņojuma, kā mērķis nebija konkrēti novērtēt Grieķijas filiāles pārdošanas vajadzībām, bet gan vispār novērtēt Kipras banku vērtību pamatscenārija un nelabvēlīga scenārija gadījumā, rezultāts būtu bijis kļūdains, pati filiāļu pārdošana tādēļ nebūtu bijusi kļūdaina. Proti, nekādā veidā nav pierādīts, ka pretendentiem, kuri piedalījās Grieķijas filiāļu pārdošanas procedūrā, būtu bijis aizliegts piedāvāt cenu, kas atšķīrās no tās, kāda izrietēja no
PIMCO
ziņojuma.
Trešām kārtām, prasītāji savā atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem atsaucas uz KCB 2013. gada 7. jūnija paziņojumu, saskaņā ar ko Grieķijas Republika un Kipras Republika Eurogrupas divās sanāksmēs 2013. gada martā esot “politiskā līmenī” noteikušas Grieķijas filiāļu pārdošanas cenu un nosacījumus. Tiesas sēdē prasītāji precizēja, ka uz šo paziņojumu atsaucās, lai parādītu, ka Grieķijas filiāļu pārdošana izrietēja no necaurspīdīgas procedūras un notika par tirgus cenai neatbilstošu cenu.
Prasītāju secinājumus, ko tie izdara no KCB 2013. gada 7. jūnija paziņojuma, tomēr nevar atzīt. Proti, bez vajadzības lemt par konkrētā paziņojuma pierādījuma spēku, pietiek norādīt, ka nekas lietas materiālos nenorāda uz to, ka cena un nosacījumi, par kādiem Grieķijas un Kipras iestādes esot vienojušās “politiskā līmenī”, saistītu pretendentus, kuri piedalījās Grieķijas filiāļu pārdošanas procedūrā.
Prasītāju izdarītie secinājumi no 2015. gada 19. februāra publikācijas presē “
Did the troika defraud billions at the expense of thousands of depositors in Cyprus
?” (Vai trijotne ir izkrāpusi miljardus uz Kipras noguldītāju tūkstošu rēķina?) arī neapstiprina viņu apgalvojumu. Proti, pretēji prasītāju apgalvojumiem, no šī raksta nekādā veidā neizriet, ka Eurogrupa būtu “saskaņojusi” Grieķijas filiāļu pārdošanu par cenu, kas būtu ievērojami mazāka par to vērtību. No tā neizriet arī, ka ECB ir “iecerējusi un noteikusi” šo pārdošanu un, vēl jo mazāk, ka tā ir noteikusi pārdošanas cenu. Protams, minētajā publikācijā ir minēts, ka “ECB un Komisijas ierēdņi ir izplānojuši pārdrošu plānu”, atbilstoši kuram Kipras bankas būtu spiestas nodot “visas savas Grieķijas darbības, lai aizsargātu grieķus no Kipras šoka”. Tomēr, lai to apgalvotu, konkrētā publikācija balstās uz šī sprieduma 336. punktā minēto ECB 2013. gada 27. janvāra iekšējo ziņojumu, kurā tiek izvērtēti dažādi scenāriji, kā atdalīt Grieķijas filiāles no konkrētajām bankām, ņemot vērā kaitējuma risku Grieķijas finanšu sistēmai. Taču, kā pareizi norāda ECB, apstāklis, ka tās dienesti iekšējā dokumentā ir izvērtējuši šādus scenārijus, nenozīmē, ka tā ir “iecerējusi un noteikusi” Grieķijas filiāļu pārdošanu, ne arī to, ka tai būtu bijusi loma cenas noteikšanā. Tieši pretēji, no šī sprieduma 351.–356. punkta izriet, ka cena ir noteikta atklātas, pārredzamas un nediskriminējošas procedūras rezultātā.
Līdz ar to, ņemot vērā arī sasniedzamo mērķu nozīmi, nevar uzskatīt, ka apgrūtinājumi no Grieķijas filiāļu pārdošanas ir pārmērīgi.
Prasītāji tātad nav pierādījuši, ka Dekrētā Nr. 96 un Dekrētā Nr. 97 paredzētā un 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.24. punktā minētā Grieķijas filiāļu pārdošana ir bijusi pārmērīga un nepieļaujama iejaukšanās, aizskarot viņu īpašuma tiesību pašu būtību.
Ņemot vērā iepriekš minēto, nevar uzskatīt, ka ar otrās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, tiek pārkāptas tiesības uz īpašumu. No tā izriet, ka Komisija un ECB, sniedzot savu atbalstu šī sprieduma 256. un 257. punktā minētajiem otrās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu, nav veicinājušas prasītāju īpašuma tiesību pārkāpumu. Padome turklāt Lēmumā 2013/236 nav prasījusi saglabāt spēkā vai nepārtraukti īstenot šādā ziņā prettiesisku pasākumu.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar prasītāju argumentiem, kas attiecas uz ECB statūtu 14.4. panta un tiesību uz labu pārvaldību pārkāpumu, kā arī uz taisnīguma un saskaņotības trūkumu.
c)

Par ECB statūtu 14.4. panta, tiesību uz labu pārvaldību, kā arī saskaņotības un taisnīguma prasību iespējamu pārkāpumu
Lai pierādītu savu īpašuma tiesību pārkāpumu, prasītāji atsaucas uz to, ka ir pārkāpts ECB statūtu 14.4. pants un taisnīguma un saskaņotības prasības, kā arī labas pārvaldības princips, kuri raksturo samērīguma principu, kurš ir daļa no nosacījumiem, kas ir jāievēro saistībā ar visiem īpašuma tiesību ierobežojumiem. Šī apgalvojuma atbalstam prasītāji būtībā izvirza trīs argumentu grupas.
Pirmkārt, prasītāji apgalvo, ka Eurogrupa ir pārkāpusi labas pārvaldības principu, nolemjot par kaitējumu radošajiem pasākumiem, neievērojot “demokrātijas pamatprincipus”. Prasītāji uzskata, ka atbilstoši šiem principiem valsts iestādes principā var vislabāk novērtēt sabiedrības intereses tādēļ, ka tās tieši pārzina sabiedrību un tās vajadzības. Prasītāji uzskata, ka patiesībā Kipras iestādes neizlēma veikt kaitējumu radošos pasākumus, bet to faktiski noteica Eurogrupa, kura neatbild nevienam vēlētājam, kuru neskar Kipras Republikas valsts intereses, un kurai nav tiešu zināšanu par sabiedrību un tās vajadzībām. Eurogrupa, tieši pretēji, esot pieņēmusi uz aizdevēju bažām un prasībām balstītu lēmumu.
ECB apstrīd prasītāju argumentāciju.
Šajā ziņā pietiek atgādināt, kā tas izriet no šī sprieduma 105.–133. punkta, ka nevar uzskatīt, ka Eurogrupa ir prasījusi Kipras Republikai veikt kaitējumu radošos pasākumus. Šo argumentu tātad var tikai noraidīt, bez nepieciešamības pārbaudīt, vai “demokrātijas pamatprincipu” iespējamais pārkāpumam ir kaut mazākā nozīme, novērtējot, vai ir pārkāptas prasītāju tiesības uz īpašumu.
Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka ECB ir pārkāpusi taisnīguma un saskaņotības prasības, nolemjot atbalstīt konkrēto banku iekšējo rekapitalizāciju, lai gan konkrēto banku izpilddirektoriem attiecīgi nosūtītā 2013. gada 11. februāra vēstulē KCB prezidenta biroja direktors Eurosistēmas vārdā apliecināja, ka viņu noguldītāju tiesības netiks ierobežotas.
Atbildētājas nav paudušas nostāju attiecībā pret šo argumentu.
Šajā ziņā, neskarot jautājumu par to, vai taisnīguma un saskaņotības iespējamajam trūkumam ir kaut mazākā nozīme, novērtējot prasītāju īpašuma tiesību pārkāpumu, pietiek konstatēt, ka šis arguments pārklājas ar vienu no argumentiem, kurus viņi norāda sava iebilduma pamatojumam attiecībā uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, ar kuru līdz ar to tas tiks pārbaudīts kopā (skat. šī sprieduma 407.–423. punktu).
Treškārt, prasītāji kritizē ECB rīcību saistībā ar
ELA
. Prasītāji uzskata, ka šī rīcība ir netaisnīga, nesaskaņota un ar to tiek pārkāpts ECB statūtu 14.4. punkts, kā arī labas pārvaldības princips, ko ECB apstrīd.
Pirmām kārtām, savas argumentācijas pamatojumam prasītāji būtībā apgalvo, ka tiesiskais ietvars, kas nosaka ECB iesaistīšanos
ELA
jomā, pārkāpj labas pārvaldības principu un prasību par saskaņotību, kas ir samērīguma principa neatņemamas sastāvdaļas, kā arī pārkāpj prasību par to, ka īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem likumā. Šajā ziņā prasītāji norāda uz
ELA
piešķiršanas nosacījumu, ka saņēmējam ir jābūt maksātspējīgam. Taču prasītāji uzskata, ka maksātspējas jēdziens
ELA
vajadzībām nav juridiski definēts. Tātad ECB neesot pienākuma noteikt, vai iespējamais saņēmējs atbilst likumā paredzētam konkrētam maksātspējas nosacījumam, bet, tieši pretēji, tā varot uzskatīt banku par maksātspējīgu un līdz ar to turpināt saskaņot
ELA
, rēķinoties ar finansiālās palīdzības piešķiršanas izredzēm.
Vienlaikus ECB varot, ņemot vērā tās dalību Eurogrupā un kā tā ir rīkojusies šajā lietā, konkrēti ietekmēt lēmumu par palīdzības piešķiršanu un tās piešķiršanas nosacījumus. Ņemot vērā tās piederību trijotnei, ECB arī piedaloties pārraudzībā pār to, kā Kipras Republika ievēro nosacījumus. No tā izrietot acīmredzams “morāls apdraudējums”, jo ECB varot brīvi piekrist
ELA
, uzskatot, ka varēs prasīt tā atmaksāšanu kā nosacījumu visa veida finansiālajam atbalstam.
Otrām kārtām, prasītāji apgalvo, ka ECB ir nesaskaņoti un netaisnīgi rīkojusies, līdz 2013. gada 21. martam neiebilstot pret
ELA
sniegšanu konkrētajām bankām, bet vienlaikus paziņojot, ka tā ir paredzēta tikai maksātspējīgām bankām. Proti, prasītāji uzskata, ka ECB jau pirms 2013. gada 21. marta ir zinājusi par
Laïki
maksātnespēju. Savas argumentācijas pamatojumam prasītāji norāda, pirmām kārtām, uz
PIMCO
ziņojumu, no kura izrietot, ka konkrētās bankas bija “ekonomiski maksātnespējīgas”, un, otrām kārtām, uz šī sprieduma 149. punktā minēto 2014. gada 17. oktobra publikāciju presē, no kuras it īpaši izrietot, ka
Bundesbank
prezidents jau padomes 2012. gada decembra sanāksmē ir norādījis uz
Laïki
maksātnespēju.
Treškārt, prasītāji būtībā sūdzas par nesaskaņotu, nesamērīgu un netaisnīgu ECB rīcības raksturu tādējādi, ka sākumā, laikā no 2011. gada oktobra un 2013. gada martam, tā demonstrēja liberālu attieksmi, pasteidzoties piešķirt
Laïki
būtībā neierobežotu piekļuvi
ELA
, lai pēc tam 2013. gada 21. martā pēkšņi to noslēgtu.
Ceturtkārt, prasītāji piebilst replikas raksta stadijā, ka viņiem neesot iespēju apstrīdēt analīzi, kuras rezultātā ECB padome pieņēma 2013. gada 21. marta lēmumu. Proti, prasītāji uzskata, ka šim lēmumam neesot nekāda pamatojuma un tas varot nebūt pieņemts patiesas analīzes iznākumā. Tādējādi, kā prasītāji to paskaidroja tiesas sēdē, minētais lēmums norādot uz
ELA
jomas tiesiskā ietvara nepiemērotību.
Piektkārt, prasītāji apgalvo, ka ar ECB rīcību saistībā ar
ELA
ir acīmredzami un smagi pārkāpta rīcības brīvība, kura ECB ir piešķirta saskaņā ar tās statūtu 14.4. punktu.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Šajā ziņā jāatgādina, ka kaitējumu radošo pasākumu veikšana var būt tiešais cēlonis prasītāju, iespējams, ciestajam mantiskajam zaudējumam (skat. šī sprieduma 86. punktu). Taču, kā tas izriet no šī sprieduma 134.–155. punkta, ECB nav prasījusi kaitējumu radošo pasākumu veikšanu ne savā 2013. gada 21. marta paziņojumā presei, ne šajā paziņojumā konstatētajā lēmumā, ne iepriekšējos lēmumos “turpināt piešķirt
ELA
”. Šādos apstākļos nevar uzskatīt, ka ar iespējamiem pārkāpumiem šo aktu pieņemšanā var konstatēt kaitējumu radošo pasākumu nesamērīgumu vai to neatbilstību prasībai par visu īpašuma tiesību ierobežojumu noteikšanu likumā. Šis secinājums īpaši skaidri attiecas uz prasītāju argumentiem par
ELA
jomas tiesiskā ietvara iespējamo nepiemērotību (skat. šī sprieduma 370., 371. un 374. punktu). Proti, tā kā kaitējumu radošie pasākumi nav pieņemti, pamatojoties uz šo tiesisko ietvaru (skat. šī sprieduma 272.–284., 329. un 340. punktu), tā iespējamā nepiemērotība nekādā veidā nevar norādīt uz to, ka šie pasākumi nav pieņemti atbilstoši likumā paredzētiem nosacījumiem.
Jebkurā gadījumā jākonstatē, ka prasītāju argumenti nenorāda uz to, ka ECB rīcība attiecībā uz
ELA
būtu prettiesiska.
Pirmām kārtām, nevar piekrist prasītāju kritikai attiecībā uz maksātspējas jēdziena konkrētības trūkumu. Proti, apstāklis, ka ECB saskaņā ar tās statūtu 14.4. punktu un tās plašo rīcības brīvību finanšu jēdziens ir jāinterpretē vai jāpiemēro sarežģītā ekonomiskā novērtējumā, pats par sevi nevar būt prettiesisks.
Nevar atzīt arī prasītāju argumentu, ka ECB daudzie uzdevumi esot pretrunā samērīguma principam, jo netiekot ievērota prasība par saskaņotību un tiekot pārkāpts labas pārvaldības princips. Šajā ziņā jāatgādina prasības par saskaņotību tvērums pasākuma nepieciešamības un samērīguma novērtējumā. Atbilstoši judikatūrai pats pasākums var nodrošināt izvirzītā mērķa sasniegšanu vienīgi tad, ja tas patiešām atbilst vēlmei to sasniegt saskanīgā un sistemātiskā veidā (spriedums, 2010. gada 12. janvāris, Petersen,
C‑341/08
,
EU:C:2010:4
,
53.
punkts). Taču prasītāji nekādā veidā nepaskaidro, kā iespējamais ECB uzdevumu daudzskaitlīgums un no tās izrietošais “morālais apdraudējums” varētu kavēt saskanīgā un sistemātiskā veidā īstenot mērķi nodrošināt eurozonas finansiālās sistēmas stabilitāti, kura sasniegšanai bija paredzēti kaitējumu radošie pasākumi. Viņi arī nekonstatē, kādā veidā šis apstāklis aizskar viņu tiesības uz labu pārvaldību.
Turklāt jākonstatē, ka lietas materiāli neapstiprina prasītāju argumentu par ECB pienākumu daudzskaitlīgumu. Attiecībā uz ECB dalību Eurogrupā ir jāatgādina, ka 2013. gada 25. marta (skat. šī sprieduma 105.–118. punktu), 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra (skat. šī sprieduma 170. un 171. punktu) paziņojumi ir vienīgie strīdīgie akti, kurus ir izdevusi Eurogrupa. Taču no šī sprieduma 116. un 117. punkta izriet, ka 2013. gada 25. marta paziņojumam ir tikai informatīvs raksturs un tajā netiek pausta galīgā nostāja ne par FPI piešķiršanu, ne par nosacījumiem, kādus Kipras Republikai būtu jāievēro, lai to saņemtu. 2013. gada 12. aprīļa, 13. maija un 13. septembra paziņojumos, atbilstoši šī sprieduma 170. punktā konstatētajam, ir tikai īsumā aprakstīti un atzinīgi novērtēti konkrēti Kipras iestāžu veiktie pasākumi, kā arī ir pausts viedoklis par to, ka šie pasākumi it īpaši var sniegt ieguldījumu finansiālo grūtību samazināšanā, ar kādām sastopas Kipras Republika. Šādos apstākļos nav iespējams uzskatīt, ka ECB piedalīšanās Eurogrupas sanāksmēs ir ļāvusi ECB izšķirīgi ietekmēt FPI piešķiršanu vai nosacījumus, kas Kipras Republikai bija jāievēro, lai to saņemtu.
Attiecībā uz ECB piederību trijotnei pietiek norādīt, ka nosacījumu ievērošanas pārraudzība nozīmē to, ka nosacījumi jau ir iepriekš noteikti. Pretēji tam, ko prasītāji būtībā apgalvo, ECB tātad nevar, pamatojoties uz ESM līguma 13. panta 7. punktā tai uzticēto pārrauga lomu, izmantot tiesības noteikt atmaksāšanu kā nosacījumu jebkādai finansiālai palīdzībai.
Otrām kārtām, nevar uzskatīt, ka ECB būtu rīkojusies nesaskanīgi, patvaļīgi vai netaisnīgi, līdz 2013. gada 21. martam neiebilstot pret
ELA
, lai gan tā, iespējams, jau iepriekš zināja par
Laïki
maksātnespēju.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar ECB statūtu 14.4. punktu ECB padome šajā lietā ir tikai pārbaudījusi, vai
ELA
nav pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem. It īpaši padomei, lai nodrošinātu LESD 123. pantā un ECB statūtu 21.1. pantā noteiktā monetārā finansējuma aizlieguma ievērošanu, bija jāpārbauda, vai
ELA
netiek piešķirta maksātnespējīgai bankai (skat. šī sprieduma 142. punktu). Atbilstoši tam, kas ir norādīts šī sprieduma 143. punktā, faktisko apstākļu laikā ECB nebija Savienības kredītiestāžu prudenciālās uzraudzības pilnvaru, kas bija valstu prudenciālās uzraudzības iestāžu ekskluzīvā kompetencē. Šādos apstākļos ECB balstījās uz šo iestāžu sniegto informāciju par banku, kuras saņem
ELA
, maksātspēju. Taču saskaņā ar ECB rakstveida procesuālajiem dokumentiem, kurus šajā ziņā prasītāji nav apstrīdējuši, sākot ar 2011. gada septembri, KCB sniedza ECB padomei savu novērtējumu par to, ka konkrētās bankas turpina būt maksātspējīgas. Šo banku finansiālajai stabilitātei pakāpeniski pasliktinoties, atbilstoši ECB apgalvotajam, ko prasītāji neapstrīd, KCB novērtējums par
Laïki
maksātspēju arvien lielākā mērā balstījās izredzēs, ka Kipras Republikai nenovēršami tiks piešķirta finansiāla palīdzība. Šīm izredzēm attālinoties tādēļ, ka Kipras parlaments 2013. gada 19. martā noraidīja nodokļa noteikšanu par visiem banku noguldījumiem, ECB padome iebilda pret
ELA
saglabāšanu attiecīgajām bankām līdzšinējā līmenī. Proti, kā tas izriet no ECB prezidenta apsvērumiem, kas tika pausti 2013. gada 4. aprīļa preses konferencē, padome uzskatīja, pieņemot 2013. gada 21. marta lēmumu, ka “bez programmas šīs bankas nebūtu maksātspējīgas un dzīvotspējīgas” un ka “šajā brīdī [..] netiek īstenota neviena programma”.
Vienīgi apstāklis, ka tāda privāta sabiedrība kā
PIMCO
vai ECB padomes loceklis jau bija pauduši no KCB atšķirīgu viedokli par
Laïki
maksātspēju, nav pietiekams, lai konstatētu, ka šai padomei jau iepriekš būtu bijis jānoraida KCB viedoklis un tātad bija jāiebilst pret
ELA
saglabāšanu līdzšinējā līmenī.
Trešām kārtām, nevar arī uzskatīt, ka ECB, 2013. gada 21. martā iebilstot pret
ELA
saglabāšanu līdzšinējā līmenī, neskatoties uz tā saskaņošanu kopš 2011. gada oktobra, būtu rīkojusies nesaskanīgi, nesamērīgi un netaisnīgi. Proti, ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmums, kas nepavisam nelīdzinās straujām nepamatotām izmaiņām, ir tikai reakcija uz šī sprieduma 384. punktā aprakstīto apstākļu maiņu.
Ceturtām kārtām, jāpārbauda prasītāju arguments, kas attiecas uz ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmuma pamatojuma trūkumu un nepietiekamību.
ECB lūdz šo argumentu noraidīt. Pirmkārt, tā norāda, ka šis ir jauns arguments, jo tas neesot bijis izvirzīts replikas raksta stadijā, un tātad tas ir nepieņemams.
Otrkārt, ECB atgādina, ka ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmums nav publisks. Tātad ECB uzskata, ka par šī lēmuma pamatojuma trūkumu nevar secināt, balstoties uz to, ka šis pamatojums nav publisks. Tā kā šis lēmums tika nosūtīts KCB, tad pietiekot ar to, ka ECB padomes sanāksmē KCB pārstāvis ir informēts par tā pamatojumu.
Iesākumā ir jānoraida ECB izvirzītā iebilde ar nepieņemamību, jo pamatojuma neesamība vai nepietiekamība ir uzskatāma par būtisku formas prasību pārkāpumu LESD 263. panta izpratnē un ir absolūts pamats, ko Kopienu tiesa var izvirzīt pēc savas ierosmes (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1997. gada 20. februāris, Komisija/Daffix,
C‑166/95 P
,
EU:C:1997:73
,
24.
punkts; 1998. gada 2. aprīlis, Komisija/Sytraval un Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
,
67.
punkts, un 2009. gada 2. decembris, Komisija/Īrija u.c.,
C‑89/08 P
,
EU:C:2009:742
,
34.
punkts).
Tādēļ ir jāpārbauda šī argumenta pamatotība.
Ir jāatgādina, ka gadījumā, ja tādai Savienības iestādei kā ECB ir plaša rīcības brīvība, pārbaudei saistībā ar atsevišķu procesuālo garantiju ievērošanu ir fundamentāla nozīme. Viena no šīm garantijām ir ECB pienākums atbilstoši pamatot savus nolēmumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
69.
punkts).
Atbilstoši judikatūrai saskaņā ar LESD 296. pantu prasītajam pamatojumam ir jāatbilst attiecīgā tiesību akta būtībai, un tajā skaidri un nepārprotami jābūt norādītai tās iestādes argumentācijai, kas pieņēmusi attiecīgo tiesību aktu, tādā veidā, kas ieinteresētajām personām ļautu iepazīties ar pieņemtā tiesību akta pamatojumu un Savienības tiesai īstenot savas kontroles pilnvaras. Šajā ziņā, vispirms, prasība norādīt pamatojumu ir izvērtējama, vadoties no attiecīgās lietas apstākļiem, it īpaši no attiecīgā tiesību akta satura un izvirzīto pamatu būtības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c.,
C‑341/06 P un C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
88.
punkts). Nav prasīts pamatojumā konkretizēt visus būtiskos faktiskos un tiesiskos apstākļus, jo tas, vai akta pamatojums atbilst LESD 296. pantā prasībām, ir jānovērtē, ne tikai ņemot vērā tā tekstu, bet arī kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. spriedumu, 2006. gada 6. septembris, Portugāle/Komisija,
C‑88/03
,
EU:C:2006:511
,
88.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpinot, pamatojums var būt netiešs, ar nosacījumu, ka tas ieinteresētajām personām ļauj uzzināt iemeslus, kuru dēļ tikuši veikti attiecīgie pasākumi, un kompetentajai tiesai – gūt pietiekamu informāciju pārbaudes veikšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2004. gada 7. janvāris, Aalborg Portland u.c./Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P un C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
372.
punkts, un 2007. gada 8. februāris, Groupe Danone/Komisija,
C‑3/06 P
,
EU:C:2007:88
,
46.
punkts).
Visbeidzot, pienākuma norādīt pamatojumu izpildes pārbaudi var veikt, tikai pamatojoties uz formāli pieņemtu lēmumu. Tomēr jānorāda, ka citi dokumenti, tādi kā paziņojums presei, var ļaut atklāt konkrētā lēmuma būtiskos elementus un ieinteresētajām personām uzzināt iemeslus, kuru dēļ tie ir pieņemti, kā arī tiesai īstenot to pārbaudi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
71.
punkts).
Šajā lietā ir jānorāda, ka 2013. gada 21. marta paziņojums presei ir vienīgais pamats prasītāju pārmetumam ECB, ka tā nav sniegusi nekādu pamatojumu savam tajā pašā dienā pieņemtajam lēmumam iebilst turpināt līdzšinējā
ELA
līmeņa saglabāšanu pēc 2013. gada 26. marta. Tomēr šis paziņojums un lēmums nav viens un tas pats. Atbilstoši šī sprieduma 145. un 146. punktam paziņojumā ir tikai konstatēts par šāda lēmuma pastāvēšanu. No ECB rakstveida apsvērumiem izriet, ka šīs lēmums nav publicēts un ka tā pamatojums tika paziņots KCB pārstāvim, kas bija vienīgais lēmuma adresāts. Šādos apstākļos ir jānosaka, vai no 2013. gada 21. marta paziņojuma presei ieinteresētajām personām bija iespēja uzzināt tajā minētā lēmuma pamatojumu un Vispārējai tiesai īstenot tā pārbaudi.
Vispirms, no 2013. gada 21. marta paziņojuma presei šajā ziņā izriet, ka “ECB padome ir nolēmusi saglabāt spēkā līdzšinējo ELA līmeni līdz [..] 2013. gada 25. martam” un ka “atmaksas pagarinājumu var paredzēt tikai tad, ja tiek īstenota [Savienības vai SVF] programma, kas garantētu konkrēto banku maksātspēju”. No tā netieši, bet noteikti izriet, ka konkrēto banku maksātspēju nevarētu nodrošināt bez šādas programmas. 2013. gada 4. aprīļa preses konferencē paustie ECB prezidenta apsvērumi (skat. šī sprieduma 384. punktu) par ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmumu apstiprina šo interpretāciju:
“[
ELA
] var tikt piešķirta tikai maksātspējīgām un dzīvotspējīgām bankām. Taču, izrādās, ka bez programmas šīs bankas nebūtu maksātspējīgas un dzīvotspējīgas. Konkrēti šajā brīdī padome uzskatīja, ka netiek īstenota neviena programma un tādēļ tai bija jārīkojas tā, kā tā rīkojās.”
Turpinot, ir jāuzsver, ka 2013. gada 21. marta paziņojuma presei publicēšanas laikā bija zināms par Kipras Republikas un konkrēto banku sarežģījumiem un to raksturu. Zināms bija arī tas, ka Kipras Republika ir iesniegusi Eurogrupas prezidentam pieprasījumu par finansiālo palīdzību, ka šī palīdzība tai tiks sniegta makroekonomikas korekciju programmas ietvaros, kura ir jākonkretizē saprašanās memorandā, un ka Kipras parlaments jau ir noraidījis pasākumu, kuru Kipras iestādes bija apņēmušās veikt iekšējo līdzekļu iegūšanai, lai ierobežotu ar šo programmu saistīto finanšu palīdzības apjomu (skat. it īpaši šī sprieduma 13.–15., 18. un 20.–22. punktu).
Visbeidzot, jāatgādina, kā tas izriet no šī sprieduma 142. punkta, ka saskaņā ar
ELA
reglamentējošiem noteikumiem tās piešķiršana maksātnespējīgām kredītiestādēm ir aizliegta.
Līdz ar to, jebkurā gadījumā, tādos apstākļos kā šajā lietā no 2013. gada 21. marta paziņojuma presei, lai arī cik tas nebūtu lakonisks, prasītāji varēja saprast, it īpaši ņemot vērā kontekstu, piemērojamās tiesību normas un 2013. gada 4. aprīļa preses konferencē ECB prezidenta pausto, ka bez atbilstošas korekciju programmas konkrēto banku maksātnespēja ir šķērslis līdzšinējā
ELA
līmeņa saglabāšanai spēkā. Pats paziņojums ļauj Savienības tiesai īstenot tā pārbaudi. Līdz ar to ir jānoraida prasītāju arguments attiecībā uz ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmuma pamatojumu.
Piektām kārtām, runājot par ECB statūtu 14.4. panta iespējamo pārkāpumu, pietiek konstatēt, ka prasītāji tikai izvirza apgalvojumu, nekādā veidā nepaskaidrojot, kā ar ECB rīcību saistībā ar
ELA
būtu pārkāpta šī tiesību norma.
Līdz ar to prasītājiem nav izdevies pierādīt, ka ar ECB rīcību saistībā ar
ELA
tiktu pārkāpts labas pārvaldības princips, ECB statūtu 14.4. punkts, kā arī taisnīguma un saskaņotības prasības. Prasītāju trešās grupas argumenti tātad ir jānoraida.
Ņemot vērā, ka prasītāju argumentu trīs grupas tādējādi ir noraidītas, ir jānoraida iebildums, kas attiecas uz ECB statūtu 14.4. panta, taisnīguma un saskaņotības prasību un labas pārvaldības principa pārkāpumu.
2.

Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa iespējamo pārkāpumu
Iesākumā jāatgādina, ka tiesiskās paļāvības aizsardzības princips ir viens no Savienības pamatprincipiem (spriedums, 2011. gada 24. marts, ISD Polska u.c./Komisija,
C‑369/09 P
,
EU:C:2011:175
,
122.
punkts). Tiesības atsaukties uz šo principu nozīmē, ka Savienības kompetentās iestādes ieinteresētajai personai ir devušas konkrētus, beznosacījuma un saskanīgus solījumus no pilnvarotiem un ticamiem avotiem. Proti, šādas tiesības ir ikvienai personai, kurai kāda Savienības iestāde vai struktūra, sniedzot tai precīzus solījumus, ir radījusi pamatotas cerības (skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
62.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā prasītāji uzskata, ka atbildētājas ir pieļāvušas būtisku tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu. Viņi apgalvo, ka atbildētājas viņiem esot sniegušas saskanīgus un konkrētus solījumus par to, ka Kipras Republikai nebūs noteikti kaitējumu radošie pasākumi. Šie solījumi izrietot, pirmkārt, no KCB prezidenta biroja direktora 2013. gada 11. februāra vēstules Eurosistēmas vārdā, kas ir nosūtīta konkrēto banku attiecīgajiem izpilddirektoriem, otrkārt, no Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra apņemšanās attiecībā uz iespēju piedāvāt FPI uz 2012. gada novembrī panāktas politiskas vienošanās pamata, treškārt, no attieksmes pret ESM dalībniecēm, kuras bija saņēmušas finansiālu palīdzību pirms Kipras Republikas, un ceturtkārt, no ECB lēmuma ievērojamu laika periodu atļaut
ELA
.
Prasītāji piebilst, ka šie akti un rīcība ne tikai individuāli, bet arī kopumā varēja viņiem radīt tiesisko paļāvību. Proti, prasītāji uzskata, ka šiem aktiem un rīcībai bija kumulatīvs iespaids, kas stiprināja apsolījumu, ka iekšējās rekapitalizācijas pasākumi netiks veikti.
a)

Par tiesisko paļāvību, kas izriet no 2013. gada 11. februāra vēstules
Prasītāji apgalvo, ka 2013. gada 11. februāra vēstulē, kas tika nosūtīta attiecīgi konkrēto banku rīkotājdirektoriem, KCB prezidenta biroja direktors Eurosistēmas vārdā tiem sniedza skaidrus, konkrētus, beznosacījuma un likumam atbilstošus apsolījums, ka viņu noguldītāju tiesības netiks ierobežotas (skat. šī sprieduma 366.–368. punktu). Šajā ziņā prasītāji atgādina, pirmkārt, ka saskaņā ar LESD 282. panta 1. punktu, Eurosistēmu veido ECB un ESM dalībnieču centrālās bankas un tā īsteno Savienības monetāro politiku, un, otrkārt, paziņojumā par Eurosistēmas uzdevumu ir norādīts, ka tā runā vienoti. Katrs saprātīgs vērotājs tātad varētu pieņemt, ka konkrētā vēstule ir saistoša Eurosistēmai, ieskaitot ECB, kura esot pārkāpusi prasītāju tiesisko paļāvību, pēc tam pieprasot, lai Kipras Republika saskaņotu vienošanos par nosacījumiem. Ja ECB tomēr uzskatīja, ka šajā vēstulē netiek pareizi pausta tās nostāja, tai tas esot bijis publiski jāpaziņo, lai labotu kļūdas. Taču ECB neesot paudusi nevienu šāda veida paziņojumu, tādējādi izraisot savu atbildību.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Pirmkārt, šajā ziņā jākonstatē, ka nekas 2013. gada 11. februāra vēstulē uzmanīgam un apdomīgam lasītājam neļauj secināt, ka tās saturs ir attiecināms uz Eurosistēmu vai uz ECB.
Proti, vispirms, šo vēstuli attiecīgajiem konkrēto banku izpilddirektoriem ir nosūtījusi persona, kura ir parakstījusies kā KCB prezidenta biroja komunikāciju direktors. Nevienā brīdi šī persona neapgalvo, ka tā izsakās Eurosistēmas vārdā. Tieši pretēji, kā tas izriet no minētās vēstules teksta, tā tikai pauž KCB viedokli un neatsaucas ne uz Eurosistēmas struktūrām, ne tās darbības noteikumiem:
“Pēc 2013. gada 10. februāra publikācijas
Financial Times
“Kiprai ieteiktā radikālā glābšana” [KCB] vēlas uzvērt, ka visas darbības ar mērķi samazināt vai ierobežot noguldītāju īpašuma tiesības vai tās atņemt ir pretrunā Kipras Republikas Konstitūcijas normām un [ECPAK] 1. papildprotokola 1. pantam, kas ir normas, kuras aizsargā tiesības uz īpašumu un kas ir izšķirošas tirgus ekonomikas darbībai.
Līdz ar to visi pretējie ierosinājumi ir ne tikai tiesiski nepamatoti, bet tie netiks arī nopietni izskatīti.”
Prasītājiem ir taisnība, kad tie uzsver, ka šī vēstule ir uz veidlapas ar KCB logotipu, zem kura ir teksts ar lielajiem burtiem “Central Bank of Cyprus” un “Eurosystem”.
Tomēr uzmanīgas un apdomīgs lasītājs tikai no šīs veidlapas nevar secināt, ka šī ir Eurosistēmai piedēvējama vēstule. Tieši pretēji, iespaids no šīs veidlapas ir tāds, ka, pirmkārt, šī vēstule ir rakstīta KCB, nevis Eurosistēmas vārdā, un, otrkārt, ka norādei “Eurosystem” ir tikai informatīvs raksturs, kas norāda tikai uz KCB kā ESM dalībnieces centrālās bankas piederību Eurosistēmai. Proti, pirmām kārtām, burti, kas veido vārdu “Eurosystem”2013. gada 11. februāra vēstules galvenē, atrodas zem tiem, kas veido norādi par “Central Bank of Cyprus”, un ir izteikti mazāki par tiem.
Otrām kārtām, kā prasītāji paši to atzina atbildē uz Vispārējās tiesas organizatoriskajiem pasākumiem, norāde “Eurosystem” visticamāk ir KCB logo neatņemama daļa un kā tāda tā tiek norādīta visās vai vismaz lielākajā daļā KCB vēstuļu un dokumentu. Tātad tikai no šīs norādes 2013. gada 11. februāra vēstulē nevar izdarīt nekādus secinājumus, ja vien neuzskata, ka uz Eurosistēmu attiecas visas vai vismaz lielākā daļa no KCB vēstulēm tikai tādēļ, ka tajās ir norāde par to, ka KCB ir tās daļa.
Trešām kārtām, 2013. gada 11. februāra vēstules kājenē, kurā ir norādīta KCB adrese un interneta vietne, nav atsauces uz Eurosistēmu.
Otrkārt, ir jāuzsver, ka valstu centrālajām bankām ir divu veidu uzdevumi, proti, pirmām kārtām, tie, kas ir paredzēti ECB statūtos, un, otrām kārtām, tie, kas tur nav paredzēti. Par šiem pēdējiem ECBS un Eurosistēma nevar atbildēt. Proti, ECB pareizi uzsver, ka saskaņā ar ECB statūtu 14.4. pantu valstu centrālās bankas var veikt arī uzdevumus, kas nav minēti ECB statūtos, ja vien ECB padome ar divu trešdaļu balsu vairākumu nenolemj, ka tie ir pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem. Turpretī uzdevumus, ko valstu centrālās bankas veic savas atbildības un savu risku robežās, nevar uzskatīt par daļu no ECBS uzdevumiem (skat. šī sprieduma 138.–140. punktu).
Tādējādi faktisko apstākļu laikā ECB statūtos finanšu iestāžu rekapitalizācijas vai noregulējuma nosacījumu noteikšana nav minēta kā ECB vai ECBS uzdevums. Tātad tie ir valstu centrālo banku uzdevumi, kurus tās veic savas atbildības robežās, pašas uzņemoties riskus. Šādos apstākļos uzmanīgs un apdomīgs lasītājs nevarētu saprātīgi uzskatīt, ka KCB apstiprinājums attiecībā uz finanšu iestāžu rekapitalizācijas vai noregulējuma nosacījumu noteikšanu būtu attiecināms uz Eurosistēmu un būtu tai saistošs. Tieši pretēji, šādam lasītājam būtu noteikti jāatzīst, ka 2013. gada 11. februāra vēstulē KCB ir izteikusies savā vārdā kā valsts centrālā banka.
Pretēji tam, ko būtībā apgalvo prasītāji, šāds secinājums netiek atspēkots ne ar LESD 282. panta 1. punktu, ne ar Eurosistēmas misijas paziņojumu.
Pirmkārt, runājot par LESD 282. panta 1. punktu, ir jānorāda, ka tas attiecas tikai uz Eurosistēmas lomu monetārajā politikā. Proti, šī tiesību norma ir formulēta šādi:
[ECB] kopā ar valstu centrālajām bankām veido [ECBS]. [ECB] kopā ar [ESM] dalībvalstu centrālajām bankām, [..] kas veido Eurosistēmu, īsteno Savienības monetāro politiku.”
No LESD 282. panta 1. punkta prasītāji tātad nevarēja pamatoti secināt, ka Eurosistēma nodrošinātu konkrētajām bankām uzticēto noguldījumu vērtības saglabāšanu šo banku rekapitalizācijas vai noregulējuma gadījumā.
Otrkārt, runājot par ECB un Eurosistēmas misijas paziņojumu, ir jānorāda, pirmām kārtām, ka tas līdzinās tikai nodoma izteikšanai, kam nav juridiska spēka (pēc analoģija skat. spriedumu, 2015. gada 23. septembris, ClientEarth un International Chemical Secretariat/ECHA,
T‑245/11
,
EU:T:2015:675
,
103.
punkts un tajā minētā judikatūra), un kā tāds tas nav publicēts ne
Eiropas Savienības Oficiālā Vēstneša
L sērijā, kurā tiek publicēti juridiski saistoši tiesību akti, ne C sērijā, kurā tiek publicēta ar Savienību saistītā informācija, ieteikumi un paziņojumi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 13. decembris, Expedia,
C‑226/11
,
EU:C:2012:795
,
30.
punkts). Proti, kā ECB to pareizi uzsvēra atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, šim paziņojumam pēc tā būtības ir tikai vēlējuma raksturs un ar to netiek noteiktas saistības tā autoriem, ne arī izsmeļoši uzskaitīti visi Eurosistēmas uzdevumi un pilnvaras.
Otrām kārtām, šī paziņojuma saturs neļauj uzskatīt, ka Eurosistēmai būtu jelkāda kompetence saistībā ar banku noguldījumu aizsardzību bankas rekapitalizācijas vai noregulējuma procedūras gadījumā. Turpretī no šī paziņojuma izriet, ka Eurosistēmas galvenais mērķis ir cenu stabilitātes saglabāšana. Protams, minētajā paziņojumā ir arī norādīts, ka Eurosistēmas kā galvenās finanšu iestādes mērķis ir saglabāt Savienības finansiālo stabilitāti un veicināt finanšu integrāciju. Tomēr uzmanīgs un apdomīgs lasītājs no tik nekonkrēta apgalvojuma nevar pamatoti secināt, ka Eurosistēmai bija pilnvaras noteikt nosacījumus, kādi būtu jāievēro konkrēto banku iespējamajā rekapitalizācijā vai noregulējuma procedūrā.
Tāpat arī norādes, ka, “ievērojot savu dalībnieku juridisko statusu, Eurosistēma un tās dienesti rīkojas tikai saskaņā un vienotībā”, un “šādā noskaņā un strādājot komandā, Eurosistēma pauž vienotu viedokli un ir tuvumā Eiropas iedzīvotājiem”, nevar pamatoti interpretēt kā tādas, kas nozīmē, ka visi vienas valsts centrālās bankas, kura ir daļa no Eurosistēmas, paziņojumi tiek sniegti Eurosistēmas vārdā. Drīzāk runa ir par vispārējā rakstura un nekonkrētu nodoma izteikšanu, kas labākajā gadījumā attiecas uz Eurosistēmas pilnvarojuma jomām.
Tātad ir jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka ar 2013. gada 11. februāra vēstuli viņiem ir varējusi tikt radīta tiesiskā paļāvība, ka netiks veikti kaitējumu radošie pasākumi. Tātad, vēl jo vairāk, nevar uzskatīt, ka ECB minēto paļāvību būtu pārkāpusi ar aktiem un rīcību, kas ir veikta pēc šīs vēstules.
b)

Par tiesisko paļāvību, kas izriet no “Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra apņemšanās attiecībā uz iespēju piedāvāt FPI, pamatojoties uz 2012. gada novembrī panāktu politisko vienošanos”
Prasītāji apgalvo, ka Eurogrupa radīja viņiem tiesisko paļāvību, ka netiks veikti kaitējumu radošie pasākumi, 2013. gada 21. janvārī apņemoties piešķirt Kipras Republikai FPI, pamatojoties uz 2012. gada novembrī panāktu politisko vienošanos, kurā nebija paredzēta kaitējumu radošo pasākumu veikšana. Atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem prasītāji apstiprināja, ka “apņemšanās”, uz kuru viņi atsaucas, ir šī sprieduma 18. punktā aprakstītais Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra paziņojums.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Pirmkārt, šajā ziņā ir jākonstatē, ka Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra paziņojumā nekas nelīdzinās konkrētam apsolījumam, ka FPI būs atkarīgs tikai no tiem nosacījumiem, kādi ir paredzēti saprašanās memoranda projektā, par ko šajā laikā notika sarunas starp Kipras Republiku, no vienas puses, un Komisiju, ECB un SVF, no otras puses. Proti, šajā paziņojumā Eurogrupa nekādā veidā neapņemas piešķirt Kipras Republikai tās prasīto FPI, bet tikai nenoteikti un vispārīgi apraksta sarunu norisi un aicina iesaistītās puses virzīties uz priekšu, lai konkretizētu saprašanās memoranda sastāvdaļas.
Otrkārt, atbilstoši šī sprieduma 123.–129. punktam FPI piešķiršana ir ESM, nevis Eurogrupas kompetencē, kura pat nepiedalījās sarunās ar Kipras Republiku par 2013. gada 21. janvāra paziņojumā minētā memoranda projekta pabeigšanu. Līdz ar to, pat ja tajā būtu apsolījumi attiecībā uz FPI piešķiršanu Kipras Republikai, tos nebūtu sniegusi kompetentā iestāde šī sprieduma 404. punktā minētās judikatūras izpratnē (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2009. gada 30. aprīlis, Nintendo un Nintendo of Europe/Komisija,
T‑13/03
,
EU:T:2009:131
,
208.
punkts, un 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
79.
punkts).
Treškārt, Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra paziņojumā minētais saprašanās memoranda projekts, kas tika sagatavots 2012. gada 29. novembrī, tā arī netika noslēgts. No Eurogrupas 2013. gada 16. marta paziņojuma izriet, ka Kipras iestādes bija apņēmušās šī memoranda noslēgšanai veikt pasākumus, kuriem bija nepieciešams Kipras parlamenta saskaņojums, tostarp nodokļa noteikšanu par visiem banku noguldījumiem (skat. šī sprieduma 19. un 20. punktu). Taču Kipras parlaments noraidīja šāda nodokļa noteikšanu (skat. šī sprieduma 22. punktu). Šādos apstākļos prasītāji nevarēja tiesiski pamatoti sagaidīt, ka, neskatoties ne uz ko, Kipras Republikai tiks piešķirts FPI, pamatojoties uz minēto saprašanās memoranda projektu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka, pamatojoties uz Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra paziņojumu, viņiem varēja rasties tiesiskā paļāvība.
c)

Par tiesisko paļāvību, kas izriet no attieksmes pret ESM dalībniecēm, kuras pirms Kipras Republikas bija saņēmušas finansiālo palīdzību
Prasītāji apgalvo, ka viņu tiesisko paļāvību, ka netiks veikt kaitējumu radošie pasākumi, pamato apstāklis, ka iekšējās rekapitalizācijas pasākumu veikšana nebija nosacījums finansiālās palīdzības piešķiršanai citām ESM dalībniecēm, proti Īrijai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei un Portugāles Republikai.
Atbildētājas nav formulējušas skaidru nostāju par šo argumentu.
Pirmām kārtām, šajā ziņā ir jāuzsver, ka vienīgi apstākli, ka starptautiskās finanšu krīzes iepriekšējos posmos kaitējumu radošajiem pasākumiem līdzīgu pasākumu veikšana nebija nosacījums finansiālās palīdzības piešķiršanai, pašu par sevi nevar uzskatīt par konkrētu, beznosacījuma un saskanīgu solījumu, kas konkrēto banku akcionāriem un noguldītājiem radītu tiesisku paļāvību, ka Kipras Republikai šāds nosacījums netiks izvirzīts (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 19. jūlijs, Kotnik u.c.,
C‑526/14
,
EU:C:2016:570
,
65.
un
66.
punkts).
Otrām kārtām, ir jāatgādina, ka pasākumi, no kuriem var būt atkarīga ESM (vai citu starptautisko organizāciju, Savienības vai valstu struktūru un institūciju) sniegtās finansiālās palīdzības piešķiršana, lai atrisinātu finansiālas grūtības, ar kurām sastopas valsts, kurai ir jāīsteno sava banku sektora rekapitalizācija, var būtiski atšķirties atkarībā no iegūtās pieredzes un no īpašo apstākļu kopuma katrā konkrētajā gadījumā (skat. šī sprieduma 311. punktu). Šādos apstākļos bez kompetento iestāžu skaidras un konkrētas apņemšanās nav iespējams uzskatīt, ka prasītāji varēja tiesiski pamatoti rēķināties ar to, ka FPI piešķiršana būs pakārtota tādiem pašiem vai līdzīgiem nosacījumiem, ar kādiem finansiālā palīdzība tika piešķirta Īrijai, Grieķijas Republikai, Spānijas Karalistei un Portugāles Republikai.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka to tiesiskās paļāvības rašanās pamatā varēja būtu apstāklis, ka FPI piešķiršana citām ESM dalībniecēm nebija pakārtota nosacījumam par tādu pasākumu veikšanu, kuri ir salīdzināmi ar kaitējumu radošajiem pasākumiem.
d)

Par tiesisko paļāvību, kas izriet no tā, ka ECB ilgstoši lēma par “ELA” atļaušanu
Prasītāji uzskata, ka viņu tiesiskās paļāvības rašanās pamatā var būt apstāklis, ka ECB ilgstoši bija pilnvarojusi KCB piešķirt
ELA
Laïki
.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Šajā ziņā pietiek konstatēt, ka prasītāji nekādā veidā nepaskaidro, kā fakts, ka ECB ilgstošā laika periodā atļāva, ka KCB piešķir
ELA Laïki
, varētu viņiem radīt tiesisko paļāvību par to, ka kaitējumu radošie pasākumi netiks veikti. Prasītāji tātad nepierāda, kā no šī apstākļa viņiem varētu būt radusies tiesiskā paļāvība.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāatzīst, ka prasītāju tiesiskā paļāvība nevarēja rasties ne no viena atsevišķa akta un rīcības, kas ir minēti šī sprieduma 405. punktā. Līdz ar to šie akti un rīcība arī kopumā, ar to kumulatīvo efektu, nevar būt pamats, lai viņiem rastos tiesiskā paļāvība.
No tā izriet, ka prasītāju iebildumu, kas attiecas uz tiesiskās paļāvības aizsardzības principa pārkāpumu, var tikai noraidīt.
3.

Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu
Vienlīdzīgas attieksmes princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas ietverts Hartas 20. un 21. pantā (spriedums, 2010. gada 14. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija u.c.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
54.
punkts). Savienības iestādēm ir jāievēro šis princips kā privātpersonas aizsargājošs pārāks Savienības tiesību noteikums (spriedumi, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
87.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
110.
punkts).
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai vienlīdzīgas attieksmes princips nosaka, ka salīdzināmas situācijas nevar aplūkot atšķirīgi un atšķirīgas situācijas savukārt nevar aplūkot vienādi, ja vien šāda pieeja nav objektīvi pamatota (skat. spriedumu, 2010. gada 14. septembris, Akzo Nobel Chemicals un Akcros Chemicals/Komisija u.c.,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
55.
punkts un tajā minētā judikatūra). Atšķirīgas situācijas raksturojošie elementi un to salīdzināmais raksturs cita starpā ir jānosaka un jānovērtē, ņemot vērā konkrēto tiesību aktu mērķi, ievērojot, ka ir jāņem vērā tās nozares principi un mērķi, uz kuru attiecas minētie akti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
,
26.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā prasītāji atsaucas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, viņiem ir konkrēti jānorāda uz salīdzināmām situācijām, kuras, viņuprāt, ir aplūkotas atšķirīgi, vai uz atšķirīgām situācijām, kuras, viņuprāt, ir aplūkotas identiski (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 12. aprīlis, Du Pont de Nemours (Francija) u.c./Komisija,
T‑31/07
, nav publicēts,
EU:T:2013:167
,
311.
punkts).
Šajā lietā prasītāji apgalvo, ka atbildētājas šo principu esot pārkāpušas piecos veidos, un atbildētājas to apstrīd.
a)

Par iespējamo diskrimināciju salīdzinot ar “Laïki” kreditoriem, kuru prasījumu pamatā ir “ELA”
Prasītāji apgalvo, ka
Laïki
nenodrošināto noguldījumu turētāji ir diskriminēti attiecībā pret tās kreditoriem, kuru prasījumi izriet no
ELA
. Ciktāl
Laïki
parāds, kas izriet no
ELA
, tika nodots
BoC
, tās kreditori būtībā varēja vērsties pret
BoC
, kamēr
Laïki
parāds nenodrošināto noguldījumu turētājiem tika dzēsts.
Prasītāji piebilst, ka
Laïki
parāda, kas izriet no
ELA
, nodošana
BoC
šai pēdējai minētajai uzlika ievērojamu slogu. Līdz ar to tika diskriminētas arī citas prasītāju grupas. Proti, šīs nodošanas rezultātā, pirmkārt,
BoC
noguldītāju prasījumiem esot noteikti stingri ierobežojumi un, otrkārt, esot samazinājusies konkrēto banku akciju vērtība. ECB, kas stāvot aiz
ELA
, kā arī pārējās atbildētājas tādējādi esot veicinājušas pašas savas intereses uz prasītāju interešu rēķina.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Pirmām kārtām, šajā ziņā jāuzsver, ka parāda, kas izriet no
ELA
, nodošana
BoC
ir viens no FPI piešķiršanas nosacījumiem. Proti, 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktā ir paredzēts:
“[
BoC
] ar pirkuma un pievienošanas procedūras palīdzību pārņem [
Laïki
] Kipras aktīvus par taisnīgu vērtību, kā arī tās nodrošinātos noguldījumus un tās [
ELA
] riska darījumus atbilstoši to nominālvērtībai. Nenodrošinātie [
Laïki
] noguldījumi tiek saglabāti agrākajā vienībā [..].”
Otrām kārtām, jāatgādina, kā prasītāji to atzina atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, ka
ELA
piešķiršana ir valstu centrālo banku kompetencē, jo ECB ir tiesības tām aizliegt
ELA
piešķiršanu tikai tad, ja tā ir pretrunā ECBS mērķiem un uzdevumiem (skat. šī sprieduma 137.–143. punktu). Atbilstoši šim kompetenču sadalījumam tikai KCB piešķīra
Laïki ELA
, un tātad tai bija prasījums pret [šo banku]. Šādos apstākļos, kā to pareizi norāda ECB, tikai KCB atbilstoši ar
Laïki
noslēgtajam aizdevuma līgumam ir tiesības uz parāda, kas ir radies no
ELA
piešķiršanas
Laïki
, atmaksu. Līdz ar to personu grupas, kuras saskaņā ar prasītāju argumentāciju (skat. šī sprieduma 444. un 445. punktu) varētu būt bijušas pakļautas atšķirīgai attieksmei sakarā ar
Laïki
parāda, kas izriet no
ELA
, nodošanas
BoC
, ir KCB, no vienas puses, un konkrēto banku nenodrošināto noguldījumu īpašnieki un akcionāri, no otras puses.
Trešām kārtām, jānorāda, ka šī sprieduma 441. punktā minētās judikatūras izpratnē atšķirīgos apstākļos atrodas, pirmkārt, privāts uzņēmējs – kādi ir konkrēto banku nenodrošināto noguldījumu īpašnieki un
BoC
akcionāri –, kurš ir rīkojies tikai savās privātās mantiskās interesēs, un, otrkārt, Eurosistēmas centrālā banka, kura lēmumu pieņemšanā ir vadījusies tikai pēc vispārējo interešu mērķiem. Šo secinājumu neatspēko vienīgi apstāklis, ka noguldītājiem un Eurosistēmas centrālajai bankai, kuras lēmumi tiek pieņemti, vadoties no šādiem mērķiem, pieder viena veida parādzīmes vienā bankā, tādējādi, ka vienlīdzīgas attieksmes princips neprasa, lai šīm abām personu grupām tiktu piemērota vienlīdzīga attieksme (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2015. gada 7. oktobris, Accorinti u.c./ECB,
T‑79/13
,
EU:T:2015:756
,
92.
punkts, un 2017. gada 24. janvāris, Nausicaa Anadyomène un Banque d’escompte/ECB,
T‑749/15
, nav publicēts,
EU:T:2017:21
,
108.
un
109.
punkts).
Šajā lietā KCB iegādājās parādu, kas bija radies no
ELA
, lai veicinātu vispārējo interešu mērķa sasniegšanu, stabilizējot vienu no nozīmīgākajām Kipras bankām un līdz ar to – valsts finanšu sistēmu. Proti, no šī sprieduma 138. un 139. punkta izriet, ka KCB
Laïki
piešķīra
ELA
, īstenojot valsts varas prerogatīvas, kuras tai ir piešķirtas saskaņā ar Kipras tiesībām. It īpaši no ECB atbildes uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem un no KCB vēstules tās pielikumā izriet, ka
ELA
ir instruments, kura mērķis ir ļaut KCB izpildīt uzdevumu nodrošināt finanšu sistēmas stabilitāti, kas tai ir uzticēts ar 2002. gada 19. jūlija likuma 6. panta 2. punkta e) apakšpunkta un 46. panta 3. punkta kopā piemērojamām normām.
Turklāt atbilstoši tam, ko pareizi norāda Komisija un ECB, ir jākonstatē, ka prasījums, kas izriet no
ELA
, bija nodrošināts ar
Laïki
aktīviem. Tātad KCB kā šāda prasījuma īpašniece, pretēji konkrēto banku nenodrošinātajiem noguldītājiem, bija priviliģētais kreditors. Ciktāl lietas dalībnieki neapstrīd, ka bankas likvidēšanas gadījumā tās noguldītāju prasījumi tiek izmaksāti prioritārā secībā no tās akcionāru mantas,
BoC
akcionāri vēl jo vairāk nevarētu apgalvot, ka viņi bija situācijā, kas bija salīdzināma ar KCB situāciju.
Ņemot vērā iepriekš minēto, jākonstatē, ka nebija salīdzināma KCB situācija, no viena puses, un konkrēto banku nenodrošināto noguldījumu īpašnieku un
BoC
akcionāru situācija, no otras puses. Prasītāji tātad nav pierādījuši, ka atbildētājas ir diskriminējušas šīs personu grupas attiecībā pret KCB.
b)

Par iespējamo diskrimināciju, salīdzinot ar noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs
Prasītāji uzskata, ka viņi ir diskriminēti pilsonības dēļ attiecībā pret noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs. Šajā ziņā prasītāji uzsver, ka, lai gan FPI piešķiršana esot bijusi pakārtota tam, ka Kipras iestādes veic iekšējās rekapitalizācijas pasākumu, kas skar noguldījumus konkrētajās bankās Kiprā, līdzīgs nosacījums neesot izvirzīts attiecībā uz noguldījumiem šajās pašās bankās Grieķijā. Tos esot bijis jānodod Grieķijas bankai pēc tam, kad tā bija iegādājusies Grieķijas filiāles, un tātad tie principā esot varējuši palikt neskarti. Taču šāda atšķirīga attieksme bez objektīva pamatojuma esot pretrunā Līgumā garantētajām pamatbrīvībām vai esot aizliegta ar LESD 18. pantu.
Atbildētājas apstrīd prasītāju argumentāciju.
Starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Grieķijas filiāles bija filiāles Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/48/EK (2006. gada 14. jūnijs) par kredītiestāžu darbības sākšanu un veikšanu (
OV 2006, L 177, 1. lpp.
) 4. panta 3. punkta izpratnē. Pirmkārt, kā tādas šīs filiāles bija konkrēto banku juridiski atkarīgas daļas, kurās tieši veica visus vai dažus darījumus, kuri raksturīgi kredītiestāžu uzņēmējdarbībai.
Otrkārt, saskaņā ar Direktīvas 94/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvām 2005/1 un 2009/14, 4. panta 1. punktu uz šo filiāļu noguldītājiem attiecās Kipras noguldījumu garantiju sistēma.
Treškārt, no Direktīvas 2006/48 21. apsvēruma un 40.–43. panta izriet, ka Kipras iestādes bija atbildīgas par uzraudzību pār Grieķijas filiāļu finansiālo stabilitāti un it īpaši to maksātspēju, Grieķijas iestādēm atbildot tikai par šo filiāļu likviditātes un monetārās politikas pārraudzību.
No tā izriet, ka prasītāji noguldījumu turētāji konkrētajās bankās Kiprā un noguldījumu turētāji Grieķijas filiālēs bija noguldījuši līdzekļus vienās un tajās pašās bankās, uz viņu noguldījumiem attiecās viena un tā pati noguldījumu garantiju sistēma un vieni un tie paši noteikumi. Šādos apstākļos, pretēji tam, ko apgalvo Padome, nav iemesla uzskatīt, ka tikai ar dažādām noguldījumu veikšanas vietām šādos lietas apstākļos pietiek, lai secinātu, ka konkrētās situācijas bija atšķirīgas. It īpaši nepieciešamība novērst kaitējuma izplatīšanos, uz kuru atsaucas Padome, neattiecas uz objektīvi atšķirīgām situācijām, bet gan uz atšķirīgas attieksmes pamatojumu salīdzināmās situācijās. Līdz ar to prasītāju, kas ir noguldījumu turētāji konkrētajās bankās Kiprā, un noguldījumu turētāju Grieķijas filiālēs situācijas bija salīdzināmas.
Taču, pretēji noguldījumiem Grieķijas filiālēs, noguldījumus konkrētajās bankās Kiprā skāra iekšējās rekapitalizācijas pasākumi. Tātad jāuzskata, ka attieksme pret prasītājiem, kas ir noguldījumu turētāji konkrētajās bankās Kiprā, ir bijusi nelabvēlīgāka, salīdzinot ar attieksmi pret noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs.
Ar ECB argumentiem šo secinājumu nevar atspēkot. Pirmām kārtām, ECB apgalvo, ka diskriminācija pret prasītājiem esot jāuzskata par “apgriezto diskrimināciju”, kas Savienības tiesībās neesot aizliegta.
Ir tiesa, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības tiesībās nav liegts, ka situācijās, kurām nav nekāda sasaistes faktora ar jebkādu no šajās tiesībās paredzētajiem gadījumiem un tādējādi atbilstīgo faktu kopums ir saistīts tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, šīs dalībvalsts attieksme pret saviem iedzīvotājiem ir nelabvēlīgāka nekā pret citas dalībvalsts iedzīvotājiem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1994. gada 16. jūnijs, Steen,
C‑132/93
,
EU:C:1994:254
,
11.
punkts, un 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française un gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
,
33.
punkts).
Tomēr šo judikatūru nevar piemērot aktiem un bezdarbībai, ar ko viena vai vairākas Savienības iestādes veicina šādu attieksmi vai prasa to saglabāt spēkā vai nepārtraukti īstenot. Tādējādi šajā lietā runa tieši ir par to, ka jānosaka, vai atbildētājas iestādes varēja sniegt savu atbalstu saprašanās memoranda pieņemšanai un īstenošanai, saskaņā ar kuru nosacījums FPI saņemšanai bija nevienlīdzīga attieksme vai prasība par tās saglabāšanu spēkā vai nepārtrauktu īstenošanu.
Līdz ar to, pat pieņemot, ka apgalvojumus par diskrimināciju starp noguldījumu turētājiem Kipras bankās un noguldījumu turētājiem šo pašu banku Grieķijas filiālēs varētu uzskatīt par tādiem, kas attiecas uz situāciju, kuras visi atbilstīgie apstākļi ir saistīti tikai ar vienas dalībvalsts teritoriju, var tikai noraidīt ECB argumentu, ka visa veida diskriminācija pret prasītājiem esot jāuzskata par “apgriezto diskrimināciju”, kas neesot aizliegta Savienības tiesībās.
Otrām kārtām, ECB norāda, ka Grieķijas filiāļu pārdošana notika par tirgus cenu un līdz ar to ir saglabāti konkrēto banku pašu kapitāli. Līdz ar to šī pārdošana neesot radījusi prasītājiem papildu zaudējumus.
Šajā ziņā jāatgādina, ka, lai Savienības iestādei varētu pārmest vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ar konkrēto attieksmi attiecīgās personas ir jānostāda nelabvēlīgākā stāvoklī salīdzinājumā ar citām personām. Tomēr šādu nelabvēlīgu stāvokli nevar noliegt tikai tādēļ, ka konkrētās atšķirīgās attieksmes rezultātā nav radušās nelabvēlīgas ekonomiskas sekas, jo vērā ņemamais nelabvēlīgais stāvoklis, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, var būt arī tāds, kas ietekmē attiecīgās ar atšķirīgo attieksmi skartās personas juridisko stāvokli (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2008. gada 16. decembris, Arcelor Atlantique un Lorraine u.c.,
C‑127/07
,
EU:C:2008:728
,
39.
un
44.
punkts). ECB argumenti attiecas tikai uz to, ka prasītājiem no Grieķijas filiāļu pārdošanas nav radies papildu mantiskais zaudējums. Līdz ar to, pieņemot, ka šis apstāklis ir pierādīts, tikai ar to vien nepietiek, lai pierādītu, ka nav bijusi Savienības tiesībās aizliegtā diskriminācija. Labākajā gadījumā minētajam apstāklim, kā turklāt, šķiet, uzskata ECB, varētu būt nozīme, lai novērtētu iespējamās atšķirīgās attieksmes samērīgumu attiecībā pret sasniedzamo mērķi. Iesākumā tomēr būtiskais jautājums paliek tas, vai prasītāji noguldījumu turētāji konkrētajās bankās Kiprā atradās situācijā, kas ir salīdzināma ar noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs, kā tas ir šajā lietā (skat. šī sprieduma 458. punktu).
Atbilstoši šī sprieduma 441. punktā minētajai judikatūrai tātad ir jāpārbauda, vai šajā lietā ir objektīvs pamatojums atšķirīgai attieksmei pret prasītājiem noguldījumu turētājiem konkrētajās bankās Kiprā, salīdzinot ar noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs.
Kā ir norādīts šī sprieduma 335.–337. punktā, šāda atšķirīga attieksme it īpaši bija atbilstoša vajadzībai novērst Kipras banku sistēmas kaitējumu izplatīšanos uz Grieķijas finanšu sistēmu. Proti, kā prasītāji piekrita atbildē uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, no ECB iekšējā ziņojuma, kas ir replikas raksta pielikumā, izriet, ka noguldījumu Grieķijas filiālēs diskonts radītu risku aizsākt vispārēju noguldījumu izņemšanu Grieķijā, kas savukārt būtu varējis pasliktināt Grieķijas banku finansējuma iespējas, tādējādi, iespējams, prasot piešķirtā
ELA
palielināšanu līdz tādam līmenim, kas, iespējams, pārsniegtu Eurosistēmas centrālo banku faktiskās iespējas.
Prasītāji iebilst, ka ar šādiem argumentiem nevarot pamatot netiešu diskrimināciju pēc pilsonības, kāda ir bijusi vērsta pret viņiem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka atšķirīga attieksme ir pamatota, ja, pirmkārt, tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam mērķim, ko izvirza aplūkojamie tiesību akti, un, otrkārt, ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar šo attiecīgo attieksmi ir paredzēts sasniegt (spriedums, 2008. gada 16. decembris,
C‑127/07
Arcelor Atlantique un Lorraine u.c.,
EU:C:2008:728
,
47.
punkts).
Pirmām kārtām, runājot par to, vai atšķirīgu attieksmi pret noguldījumu turētājiem konkrētajās bankās Kiprā un noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs pamato objektīvs un saprātīgs kritērijs, jānorāda, ka, šī sprieduma 255. un 256. punktā izklāstīto iemeslu dēļ un ņemot vērā ECT judikatūru (ECT, 2016. gada 21. jūlijs,
Mamatas
un citi pret Grieķiju, CE:ECHR:2016:0721JUD006306614, 103. un 138. punkts), mērķis novērst Grieķijas finanšu sistēmas vispārēju nestabilitāti Kipras banku sistēmas radīta kaitējuma izplatīšanās dēļ ir uzskatāms par objektīvu un saprātīgu.
Otrām kārtām, runājot par atšķirīgas attieksmes starp prasītājiem noguldījumu turētājiem konkrētajās bankās Kiprā un noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs samērīgumu, jāatgādina, ka atšķirīga attieksme ir samērīga, ja tā ir piemērota, lai sasniegtu paredzētos leģitīmos mērķus, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu (Šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 13. marts, Melli Bank/Padome,
C‑380/09 P
,
EU:C:2012:137
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi tādu iemeslu dēļ, kas ir analoģiski šī sprieduma 341.–358. punktā izklāstītajiem, jāatzīst, ka šī atšķirīgā attieksme ir piemērota sasniedzamo leģitīmo mērķu īstenošanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai tos sasniegtu.
Līdz ar to apstāklis, ka, pirmkārt, nosacījums FPI saņemšanai bija tāds, ka Kipras iestādes veic pasākumu, saskaņā ar kuru tiek diskontēti noguldījumi konkrētajās bankās Kiprā, un, otrkārt, līdzīgs nosacījums netika izvirzīts attiecībā uz noguldījumiem Grieķijā, ir objektīvi pamatots, un tātad tas nav vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums.
Šo secinājumu nevar atspēkot ar prasītāju argumentu, ka Eurogrupa iepriekš ir veicinājusi
PSI
, par spīti kaitējumam, ko tas varēja nodarīt Kipras bankām.
No šī argumenta būtībā izriet, ka Kipras finanšu sistēmas stabilitāte neesot ņemta vērā, veicot konkrētus pasākumus Grieķijas Republikas finansiālo sarežģījumu atrisināšanai, un ka attiecīgi, ja vien netiek pieļauta ar samērīguma principu nesavietojama “ļoti liela neatbilstība”, Grieķijas finanšu sistēmas stabilitāti nebūtu vajadzējis ņemt vērā, vēlāk veicot pasākumus Kipras Republikas finansiālo sarežģījumu atrisināšanai.
Tomēr jānorāda, ka iemeslus, kādēļ Eurogrupa vai Savienības iestādes varēja atbalstīt
PSI
, nevar novērtēt, neņemot vērā īpašos
PSI
noslēgšanas apstākļus. Proti, atbilstoši šī sprieduma 311. un 433. punktā uzsvērtajam, pasākumi, no kuriem var būt atkarīga ESM (vai citu starptautisko organizāciju, Savienības vai valstu struktūru un institūciju) sniegtās finansiālās palīdzības piešķiršana, lai atrisinātu finansiālas grūtības, ar kurām sastopas valsts, kurai ir jāīsteno sava banku sektora rekapitalizācija, var būtiski atšķirties atkarībā no iegūtās pieredzes un no īpašo apstākļu kopuma katrā konkrētajā gadījumā.
Taču prasītāji nevienā brīdī nav parādījuši, kā, ņemot vērā nozīmīgos apstākļus un iegūto pieredzi, apstāklis, ka Eurogrupa iepriekš ir atbalstījusi
PSI
, par spīti kaitējumam, ko tas būtu varējis nodarīt Kipras bankām, pamato to, ka šajā lietā nebūtu bijis jāņem vērā kaitējuma izplatīšanās uz Grieķijas banku sistēmu risks.
Līdz ar to jāatzīst, ka prasītāji nav pierādījuši vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, piemērojot atšķirīgu attieksmi viņu noguldījumiem un noguldījumiem Grieķijas filiālēs.
c)

Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu, kura pamatā ir diskriminācija, salīdzinājumā ar konkrēto banku noguldītājiem, kuru noguldījumi nepārsniedz 100000 euro
Prasītāji apgalvo, ka tie, kuru noguldījumi konkrētajās bankās pārsniedza 100000 EUR, tika diskriminēti attiecībā pret šo banku noguldītājiem, kuru noguldījumi nepārsniedza šo summu. Proti, noguldījumus par summu, kas ir mazāka vai vienāda ar 100000 EUR, pilnībā sedza Kipras noguldījumu garantiju sistēma, savukārt noguldījumi par lielāku summu tika segti tikai daļā līdz 100000 EUR. Apstāklis, ka Direktīvā 94/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvām 2005/1 un 2009/14, dalībvalstīm bija uzdots izveidot sistēmu, kas ļautu segt visus viena noguldītāja noguldījumus līdz 100000 EUR, neattaisnojot to, kāpēc nenodrošināto noguldījumu turētāji nevarēja saņemt kompensāciju likvidēšanas gadījumā, un nepaskaidrojot, kāpēc noguldītāja, kuram ir noguldījumi 100000 EUR, noguldījumiem netika piemērots nekāds diskonts, kamēr noguldījumiem 1000000 EUR apmērā tika piemērots 90 % diskonts.
Padome un ECB apstrīd prasītāju argumentus.
Šajā ziņā jākonstatē, ka diskriminācija, par kuru sūdzas prasītāji, faktiski attiecas uz divām atšķirīgām kaitējumu radošo pasākumu paketēm.
Pirmkārt, runa ir par Dekrēta Nr. 104 5. pantā noteikto pasākumu, kurā atbilstoši 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. punktam bija paredzēts, ka
BoC
tiek nodoti katra
Laïki
noguldītāja noguldījumi 100000 EUR robežās, savukārt noguldījumus summas, kas pārsniedz 100000 EUR, tika atstātas
Laïki
, gaidot tās likvidāciju (skat. šī sprieduma 35. punktu). Jākonstatē, ka šis pasākums tika attiecināts bez izšķirības uz visiem
Laïki
noguldītājiem. Pretēji tam, ko būtībā apgalvo prasītāji, šī pasākuma ietvaros pret noguldītājiem netiek vērsta atšķirīga attieksme atkarībā no noguldījumu summas, kādu tie ir uzticējuši bankai.
Šo secinājumu nevar atspēkot vienīgi ar apstākli, ka
BoC
tiek nodoti
Laïki
uzticētie noguldījumi, kas nepārsniedz 100000 EUR robežu katram noguldītājam, kas tādējādi varot atšķirīgi ietekmēt noguldītājus atkarībā no viņu noguldījumu summas. Šāda rakstura atšķirības pamatā būtībā ir garantijas griestu piemērošana 100000 EUR apmērā saskaņā ar Direktīvas 94/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvām 2005/1 un 2009/14, 7. panta 1.a punktu, uz kura prettiesiskumu prasītāji nav norādījuši. Runa ir par kritēriju, kas ir gan objektīvs, gan Savienības banku sistēmas darbības vajadzībām atbilstošs (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2013. gada 19. septembris, Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou,
C‑373/11
,
EU:C:2013:567
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2009. gada 30. septembris, Arkema/Komisija,
T‑168/05
, nav publicēts,
EU:T:2009:367
,
115.
punkts). Proti, Direktīvas 94/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvām 2005/1 un 2009/14, 16. apsvērumā ir noteikts, ka, no vienas puses, iepriekš minētais zemākais garantijas līmenis tomēr nedrīkst atstāt pārāk lielu daļu noguldījumu bez aizsardzības gan patērētāju aizsardzības, gan finanšu sistēmas stabilitātes interesēs, un, no otras puses, būtu jāņem vērā garantijas sistēmu finansēšanas izmaksas un nevajadzētu ieviest visā Savienībā aizsardzības līmeni, kas dažkārt varētu veicināt kredītiestāžu nepareizu vadību.
Otrkārt, runa ir par
BoC
akciju pārvēršanas pasākumiem saskaņā ar grozīto Dekrētu Nr. 103, kura saturs ir pārņemts 2013. gada 26. aprīļa saprašanās memoranda 1.26. un 1.27. punktā. Šī pasākuma ietvaros ir paredzēts, ka
BoC
nenodrošināto noguldījumu diskonts attiecas tikai uz tās noguldītājiem, kuras noguldījumi pārsniedz 100000 EUR. No tā tātad izriet, kā to pareizi uzsver prasītāji, ka ir piemērota atšķirīga attieksme pret
BoC
noguldītājiem atkarībā no tā, vai noguldījumu summa, kuru viņi tai ir uzticējuši, pārsniedz 100000 EUR.
Tomēr pretēji tam, ko apgalvo prasītāji, šāda atšķirīga attieksme nekādā veidā nav Savienības tiesībās aizliegtā atšķirīgā attieksme. Padome un ECB pareizi norāda, ka noguldītāji, kuru noguldījumi konkrētajās bankās pārsniedz 100000 EUR, atrodas juridiski atšķirīgā situācijā no tās, kādā ir noguldītāji, kuru noguldījumi konkrētajās bankās nepārsniedz šo summu. Proti, atbilstoši Direktīvas 94/19, kurā grozījumi ir izdarīti ar Direktīvām 2005/1 un 2009/14, 7. panta 1.a punktam pēdējo minēto noguldītāju noguldījumus, ja nepietiek līdzekļu, pilnībā sedza Kipras noguldījumu garantiju sistēma, savukārt pirmos minētos noguldījumus sedza tikai daļā līdz 100000 EUR.
Ņemot vērā iepriekš minēto, šajā lietā nevar konstatēt nekādu prettiesisku diskrimināciju attiecībā pret prasītājiem, kuru noguldījumi konkrētajās bankās pārsniedza 100000 EUR.
d)

Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu, kas izriet no diskriminācijas, salīdzinot ar citu ESM dalībnieču, kuras pirms Kipras Republikas saņēma finansiālu palīdzību, banku noguldītājiem un akcionāriem
Prasītāji uzskata, ka viņi ir diskriminēti, salīdzinot ar banku, kas ir reģistrētas ESM dalībniecēs, kuras pirms Kipras Republikas saņēma FPI līdzīgu finansiālu palīdzību, noguldītājiem un akcionāriem. Pirmām kārtām, prasītāji norāda, ka šīs palīdzības summa katrā konkrētajā gadījumā esot bijusi lielāka par Kipras Republikai piešķirto FPI, bet ka šo dalībvalstu banku noguldījumi un akcijas netika skartas. Otrām kārtām, prasītāji norāda, ka Grieķijas bankas esot saņēmušas 50 miljardu EUR palīdzību
PSI
seku novēršanai, lai gan tas būtiskāk skāra konkrētās bankas, nevis Grieķijas bankas.
Prasītāji no tā secina, ka viņi esot bijuši netieši diskriminēti pēc pilsonības, pārkāpjot LESD 18. pantu un Hartas 21. pantu. Kipras Republika savukārt ir tikusi diskriminēta attiecībā pret citām ESM dalībniecēm, kuras bija saņēmušas FPI līdzīgu palīdzību.
Padome un ECB apstrīd prasītāju argumentus.
Šajā ziņā jāatgādina, ka pasākumi, kas var būt saistīti ar finansiālo palīdzību, ko ESM piešķir, lai atrisinātu tādas valsts finansiālus sarežģījumus, kurai ir jārekapitalizē sava banku sistēma, var būtiski atšķirties katrā konkrētajā gadījumā atkarībā no apstākļu kopuma, kas neattiecas uz palīdzības lielumu salīdzinājumā ar šīs valsts ekonomikas apmēru. Starp šiem apstākļiem var būt, kā tas ir norādīts šī sprieduma 311. punktā, palīdzības saņēmējas valsts ekonomiskā situācija, attiecīgo banku izredzes atkal kļūt ekonomiski dzīvotspējīgām un iemesli, kādēļ tās nonāca konkrētajās grūtībās, tostarp attiecīgajā gadījuma – pārmērīgi liels banku sektors palīdzības saņēmējas valsts tautsaimniecībā, starptautiskās ekonomikas konjunktūras attīstība un paaugstināta ESM (vai citu starptautisko organizāciju, Savienības vai valstu struktūru vai institūciju) pasākumu iespējamība citu grūtībās esošu valstu atbalstam, kas var prasīt katram pasākumam paredzēto līdzekļu preventīvu ierobežošanu.
Šajā lietā prasītāji, kuriem atbilstoši šī sprieduma 442. punktā minētajai judikatūrai ir konkrēti jānorāda uz salīdzināmām situācijām, kad ir bijusi atšķirīga attieksme, nekādā veidā nav paskaidrojuši, ja neskaita vairākas atsauces uz četrām konkrētajām ESM dalībniecēm piešķirtās finansiālās palīdzības lielumu (absolūto un relatīvo), kā šo valstu situācija ir salīdzināma ar Kipras Republikas situāciju faktisko apstākļu laikā (skat. šī sprieduma 311. un 312. punktu).
Ņemot vērā iepriekš minēto, jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka viņu situācija bija salīdzināma ar banku, kas ir reģistrētas ESM dalībniecēs, kuras pirms Kipras Republikas saņēma FPI līdzīgu palīdzību, noguldītāju un akcionāru situāciju.
Tātad nav iespējams uzskatīt, ka apstāklis, ka FPI piešķiršana bija pakārtota pasākumu veikšanai, kuru mērķis bija Kipras banku sektora izmēra samazināšana, savukārt finansiālas palīdzības piešķiršana citām ESM dalībvalstīm nebija pakārtota analoģisku pasākumu veikšanai, veido vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā pret prasītājiem vai Kipras Republiku, ja pieņem, ka viņi varētu atsaukties uz minētā principa pārkāpumu attiecībā pret trešo personu.
e)

Par iespējamo diskrimināciju, salīdzinot ar partneriem Kipras kooperatīvajā banku sektorā
Puses neapstrīd, pirmkārt, ka Kipras Republika rekapitalizēja Kipras centrālo institūciju
Co‑operative Central Bank
(turpmāk tekstā – “
CCB
”) un ar to saistītās kooperatīvās kredītiestādes (turpmāk tekstā kopā ar
CCB
– “kooperatīvais banku sektors”) 1,5 miljardu EUR apmērā un, otrkārt, ka FPI piešķiršanai nebija izvirzīts nosacījums, ka tas netiks izmantots šādam mērķim. Šajā pēdējā sakarā lietas dalībnieki piekrīt atzīt, ka 1,5 miljardi EUR, kas tika piešķirti kooperatīvā banku sektora rekapitalizācijai, tika iegūti no FPI.
Savukārt starp lietas dalībniekiem nav strīda, ka FPI piešķiršana bija pakārtota nosacījumiem, ka tas netiks izmantots konkrēto banku rekapitalizācijai. Prasītāji līdz ar to uzskata, ka pret viņiem ir bijusi vērsta prettiesiska diskriminācija, salīdzinot ar partneriem kooperatīvajā banku sektorā.
Atbildētājas neapstrīd, ka pret partneriem kooperatīvajā banku sektorā, kurus neskāra iekšējā rekapitalizācija, attieksme bija labvēlīgāka, salīdzinot ar prasītājiem. Tomēr atbildētājas apgalvo, ka šāda atšķirīga attieksme nekādā veidā nebija prettiesiska diskriminācija.
Līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 441. punktā minēto judikatūru ir jāpārbauda, vai abas personu grupas atradās salīdzināmā situācijā un, vajadzības gadījumā, vai pret tām vērstās attieksmes atšķirība bija objektīvi pamatota.
Atbildot uz Vispārējās tiesas procesa organizatoriskajiem pasākumiem, prasītāji norādīja, pirmkārt, ka kooperatīvais banku sektors un konkrētās bankas atradās salīdzināmā situācijā. Viņi uzskata, ka būtībā kooperatīvais banku sektors un konkrētās bankas bija vienā tirgū un atradās savstarpējās konkurences situācijā. Otrkārt, prasītāji apgalvo, ka kooperatīvā banku sektora sabiedrību situācija visos aspektos bija salīdzināma ar konkrēto banku situāciju. Proti, prasītāji uzskata, ka ne vienas, ne otras nevarēja būt atbildīgas par apstākļiem, kuru ietekmē Kipras Republikai bija jālūdz finansiāla palīdzība.
Padome un ECB turpretī uzskata, ka partneri kooperatīvajā banku sektorā bija no prasītājiem atšķirīgā situācijā. ECB un Padome būtībā pamatojas uz divām atšķirībām. Pirmām kārtām, tās norāda uz konkrēto banku un kooperatīvā banku sektora attiecīgo nozīmi finansiālās stabilitātes aspektā un, otrām kārtām, uz grūtību nopietnību un raksturu, ar kurām sastapās abu veidu kredītiestādes.
Pirmkārt, runājot par konkrēto banku un kooperatīvā banku sektora attiecīgo nozīmi finansiālās stabilitātes aspektā, ECB uzsver, ka kooperatīvajam banku sektoram bija liela loma Kipras noguldījumu un kredītu tirgū un tā iekšējai rekapitalizācijai būtu izteiktāk negatīvas sekas uz valsts ekonomiku un tātad uz Kipras Republikas budžeta situāciju nekā konkrēto banku iekšējai rekapitalizācijai.
Šajā ziņā jāatgādina, ka principā tai personai, kura apgalvo faktus prasījuma pamatojumam, ir jāsniedz pierādījumi par to īstumu (rīkojums, 2008. gada 25. janvāris, Provincia di Ascoli Piceno un Comune di Monte Urano/Apache Footwear u.c.,
C‑464/07 P(I)
, nav publicēts,
EU:C:2008:49
,
9.
punkts; šajā nozīmē arī skat. spriedumu, 2001. gada 6. marts, Connolly/Komisija,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
,
113.
punkts). Taču šajā lietā ECB nemin ne mazāko pierādījumu savu apgalvojumu pamatojumam par kooperatīvā banku sektora attiecīgo lomu ekonomikā un nepierāda, ka tā iekšējās rekapitalizācijas sekas būtu bijušas Kipras Republikai kaitīgākas salīdzinājumā ar konkrēto banku iekšējo rekapitalizāciju. Šajā sakarā atbildot uz jautājumiem tiesas sēdē, ECB nesniedza papildu precizējumus.
Līdz ar to jānoraida ECB arguments par konkrēto banku un kooperatīvā banku sektora attiecīgo ietekmi uz finanšu stabilitāti.
Otrām kārtām, runājot par attiecīgo kredītiestāžu grūtībām, Padome un ECB apgalvo, ka konkrētās bankas bija smagākā ekonomiskajā situācijā nekā kooperatīvais banku sektors. It īpaši no ECB rakstveida apsvērumiem Vispārējā tiesā izriet, ka prasītāji šajā ziņā neapstrīd, ka kooperatīvais banku sektors, pretēji konkrētajām bankām, faktisko apstākļu laikā nebija maksātnespējīgs. Proti, starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka konkrētās bankas bija maksātnespējīgas laikā, kad tika veikti kaitējumu radošie pasākumi. Turpretī no 2013. gada maijā saskaņā ar Bāzeles regulējuma 3. pīlāru
CCB
paustās informācijas 3.1. sadaļas un ECB atbildēm tiesas sēdē izriet, ka 2012. gada 31. decembrī šīs centrālās institūcijas un 92 ar to saistīto kooperatīvo kredītiestāžu maksātspējas konsolidētie rādītāji bija pietiekami, ņemot vērā piemērojamā normatīvā regulējuma prasības. Šo secinājumu apstiprina SVF 2013. gada ziņojuma 20. punkts, saskaņā ar kuru Kipras kooperatīvais sektors tika uzskatīts par kopumā maksātspējīgu.
No visa iepriekš minētā izriet, ka galvenā faktiskā atšķirība starp prasītājiem un partneriem kooperatīvajā banku sektorā ir saistīta ar to, vai attiecīgās bankas bija vai nebija maksātspējīgas. Turklāt runa abos gadījumos ir par noguldītājiem vai ieguldītājiem Kipras bankā, kura bija jārekapitalizē, lai tā varētu turpināt savu darbību un kurai tādēļ bija vajadzīgi vai nu publiskie resursi, vai iekšējā rekapitalizācija.
Prasītāji neapstrīd, ka maksātspēja pati par sevi var būt atbilstīgs kritērijs, lai pamatotu atšķirīgu attieksmi pret dažādām bankām. Tomēr tiesas sēdē viņi apgalvoja, ka atbildētāju šajā sakarā norādītās atšķirības, tostarp par attiecīgo banku maksātspēju, ir “netaisnības
ex post
attaisnojums”. Atbildētājas uz šīm atšķirībām būtībā norāda tikai “pēc gadiem”, lai paskaidrotu, kāpēc tika mērķēts uz konkrēto banku noguldītājiem un akcionāriem.
Tomēr jākonstatē, ka lietas materiālos nav apstiprinājuma šim prasītāju argumentam. Proti, no SVF 2013. gada maija ziņojuma 11. punkta izriet, ka nepieciešamība nodalīt maksātspējīgās bankas no maksātnespējīgajām ir viens no iemesliem, kāpēc priekšroka tika dota konkrēto banku iekšējai rekapitalizācijai, nevis ārkārtas maksājumam no noguldījumiem visās Kipras bankās neatkarīgi no tā, vai tie ir nodrošināti vai nē. Tātad jāatzīst, ka faktisko apstākļu laikā par vēlamu tika atzīta atšķirīga attieksme pret Kipras bankām atkarībā no tā, vai tās bija vai nebija atzītas par maksātspējīgām.
Līdz ar to partneru kooperatīvajā banku sektorā situācija nebija salīdzināma ar prasītāju situāciju, tādēļ šajā lietā nevar konstatēt prasītāju prettiesisku diskrimināciju.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka prasītāji nav pierādījuši, ka attiecībā pret tiem ir pieļauts vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums. Tātad nevar uzskatīt, ka Padome, pieņemot Lēmumu 2013/236, ir prasījusi saglabāt spēkā vai nepārtraukti īstenot pasākumu, ar ko tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, un ka Komisija un ECB, atbalstot kaitējumu radošos pasākumus, būtu veicinājušas šādu pārkāpumu.
No tā izriet, ka pirmais no Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanās nosacījumiem šajā lietā nav izpildīts un tādējādi prasītāju prasījumi par zaudējumu atlīdzību ir jānoraida.
IV.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Tā kā prasītājiem spriedums ir nelabvēlīgs, tiem jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas, Padomes un ECB prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Dr.
K. Chrysostomides
&
Co. LLC
un pārējie prasītāji, kuru vārdi iekļauti sprieduma pielikumā, sedz savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzina Eiropas Savienības Padomes, Eiropas Komisijas un Eiropas Centrālās bankas (ECB) tiesāšanās izdevumus.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Calvo‑Sotelo Ibáñez‑Martín
Reine
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. jūlijā.
[Paraksti]
Satura rādītājs

I. Tiesvedības priekšvēsture

A. ESM līgums

B. Kipras Republikas finanšu grūtības un finanšu palīdzības pieprasījums

C. Kipras Republikas veiktie banku pārstrukturēšanas pasākumi

D. Finansiālā atbalsta piešķiršana Kipras Republikai

II. Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi

III. Juridiskais pamatojums

A. Par Vispārējās tiesas kompetenci

1. Par atbildētāju vainojamību par kaitējumu radošajiem pasākumiem

a) Par to, vai atbildētājas ar apstrīdētajiem aktiem ir pieprasījušas pieņemt kaitējumu radošos pasākumus

1) Eurogrupas 2013. gada 25. marta paziņojums

2) “Eurogrupas 2013. gada 25. marta vienošanās”

3) “ECB padomes 2013. gada 21. marta lēmums par “ELA” atmaksāšanu [2013. gada] 26. martā, ja netiek panākta vienošanās par glābšanas pasākumu kopumu”

4) ECB šķietami pieņemtie “[lēmumi] turpināt “ELA” piešķiršanu”

5) Vēlāki akti

b) Par to, vai Kipras Republikai bija rīcības brīvība, lai izvairītos no prasības saglabāt spēkā vai turpināt īstenot pasākumu saistībā ar “BoC” noguldījumu aizstāšanu ar akcijām

c) Secinājums par atbildības par kaitējumu radošo pasākumu pieņemšanu, saglabāšanu spēkā vai īstenošanas turpināšanu attiecināmību uz atbildētājām

2. Par Savienības atbildības iestāšanos atbildētāju konkrētu aktu un rīcības dēļ

3. Secinājumi par Vispārējās tiesas kompetenci

B. Par pieņemamību

1. Par formas prasību ievērošanu

2. Par iespējamu iekšēju tiesību aizsardzības līdzekļu neizsmelšanu

C. Secinājumi par Vispārējās tiesas kompetenci un prasības pieņemamību

D. Par lietas būtību

1. Par iespējamo tiesību uz īpašumu pārkāpumu

a) Par pirmās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu

1) Par Tiesas veiktās pārbaudes raksturu 2016. gada 20. septembra spriedumā lietā “Ledra Advertising”u.c./Komisija un ECB (no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P)

2) Par prasītāju iesniegtajiem pierādījumiem lietā, kurā ir pieņemts 2016. gada 20. septembra spriedums “Ledra Advertising” u.c./Komisija un ECB (no C‑8/15 P līdz C‑10/15 P)

3) Par prasību ievērošanu, ka īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem likumā un samērīgiem attiecībā pret sasniedzamo mērķi

i) Par prasību, ka īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt noteiktiem likumā

ii) Par prasību, ka visiem īpašuma tiesību ierobežojumiem ir jābūt samērīgiem attiecībā pret sasniedzamo mērķi

– Par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, piemērotību sasniedzamā mērķa īstenošanai

– Par pirmās grupas pasākumu, kas rada kaitējumu, samērīgumu un nepieciešamību

– Par apgrūtinājumiem, kas izriet no pirmās grupas pasākumiem, kuri rada kaitējumu

b) Par otrās grupas pasākumiem, kas rada kaitējumu

1) Par “BoC” parasto akciju nominālvērtības samazināšanu

2) Par Grieķijas filiāļu pārdošanu

c) Par ECB statūtu 14.4. panta, tiesību uz labu pārvaldību, kā arī saskaņotības un taisnīguma prasību iespējamu pārkāpumu

2. Par tiesiskās paļāvības aizsardzības principa iespējamo pārkāpumu

a) Par tiesisko paļāvību, kas izriet no 2013. gada 11. februāra vēstules

b) Par tiesisko paļāvību, kas izriet no “Eurogrupas 2013. gada 21. janvāra apņemšanās attiecībā uz iespēju piedāvāt FPI, pamatojoties uz 2012. gada novembrī panāktu politisko vienošanos”

c) Par tiesisko paļāvību, kas izriet no attieksmes pret ESM dalībniecēm, kuras pirms Kipras Republikas bija saņēmušas finansiālo palīdzību

d) Par tiesisko paļāvību, kas izriet no tā, ka ECB ilgstoši lēma par “ELA” atļaušanu

3. Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu

a) Par iespējamo diskrimināciju salīdzinot ar “Laïki” kreditoriem, kuru prasījumu pamatā ir “ELA”

b) Par iespējamo diskrimināciju, salīdzinot ar noguldījumu turētājiem Grieķijas filiālēs

c) Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu, kura pamatā ir diskriminācija, salīdzinājumā ar konkrēto banku noguldītājiem, kuru noguldījumi nepārsniedz 100000 euro

d) Par vienlīdzīgas attieksmes principa iespējamo pārkāpumu, kas izriet no diskriminācijas, salīdzinot ar citu ESM dalībnieču, kuras pirms Kipras Republikas saņēma finansiālu palīdzību, banku noguldītājiem un akcionāriem

e) Par iespējamo diskrimināciju, salīdzinot ar partneriem Kipras kooperatīvajā banku sektorā

IV. Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.
(
)	Pārējo prasītāju saraksts ir pievienots tikai lietas dalībniekiem izsniegtajai versijai.