CELEX: 62015CJ0648
Članak 273. UFEU‑a
Spor između država članica o kojem je pokrenut postupak pred Sudom na temelju arbitražnog sporazuma među strankama
Oporezivanje
Dvostrani ugovor o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja
Oporezivanje kamata od vrijednosnih papira
Pojam ‚potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti’

Svojom tužbom Republika Austrija od Suda zahtijeva da odluči o sporu koji ima sa Saveznom Republikom Njemačkom povodom tumačenja članka 11. stavka 2. Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen (Ugovor između Republike Austrije i Savezne Republike Njemačke o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja porezima na dohodak i na imovinu) od 24. kolovoza 2000. (BGBl. III, 182/2002, u daljnjem tekstu: Austrijsko‑njemački ugovor) u vezi s oporezivanjem kamata od užitnica (
Genussscheine
) koje je izdalo društvo sa sjedištem na državnom području Savezne Republike Njemačke, a koje drži društvo sa sjedištem na državnom području Republike Austrije.
Pravni okvir
Bečka konvencija
Članak 31. stavak 1. Bečke konvencije o pravu međunarodnih ugovora od 23. svibnja 1969. (
Zbirka međunarodnih ugovora Ujedinjenih naroda
, sv. 1155., str. 331., u daljnjem tekstu: Bečka konvencija) glasi:
„Ugovor se mora tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora.”
Austrijsko‑njemački ugovor
Člankom 3. stavkom 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora propisano je:
„U svrhe primjene [Austrijsko‑njemačkog ugovora] u određenom trenutku od strane države ugovornice, svaki pojam ili izraz koji ovim ugovorom nije definiran, osim ako kontekst zahtijeva drukčije tumačenje, ima značenje koje mu u tom trenutku dodjeljuje pravo te države u vezi s porezima na koje se ugovor primjenjuje, pri čemu smisao koji tom pojmu ili izrazu dodjeljuje porezno pravo te države prevaguje u odnosu na smisao koji mu dodjeljuju druge pravne grane te države.”
Na temelju članka 11. stavka 1. tog ugovora, primici u obliku kamata oporezuju se u državi u kojoj njihov korisnik ima prebivalište ili poslovni nastan. Taj se tretman razlikuje od onoga predviđenog člankom 10. istog ugovora za primitke od dividendi, koji se načelno oporezuju u državi njihova podrijetla.
Članak 11. stavak 2. tog ugovora određuje:
„Primici od prava ili potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti, uključujući primitke tajnog člana društva koje je dobio jer je sudjelovao kao tajni član društva, ili primici od participativnih zajmova i participativnih obveznica ipak se mogu oporezivati i u državi svojeg podrijetla, u skladu s pravom te države.”
Radi izbjegavanja dvostrukog oporezivanja takvih primitaka, obje države ugovornice odabrale su metodu „uračunavanja”, definiranu u članku 23. Austrijsko‑njemačkog ugovora, u skladu s kojom je država u kojoj korisnik kamata ima prebivalište ili poslovni nastan dužna u iznos poreza koji treba ubrati na korisnikove primitke uračunati porez koji je već naplatila država podrijetla.
Članak 25. stavak 1. Austrijsko‑njemačkog ugovora propisuje da svatko tko se smatra oštećenim oporezivanjem protivnim tom ugovoru može pokrenuti postupak mirenja između nadležnih tijela država ugovornica.
U skladu s člankom 25. stavkom 5. istog ugovora:
„U slučaju poteškoća ili dvojbi u pogledu tumačenja ili primjene ovog ugovora, ako se ne može pronaći rješenje u okviru postupka mirenja između nadležnih tijela organiziranog u skladu sa stavcima koji prethode ovom članku, i u roku od tri godine od pokretanja navedenog postupka, države ugovornice dužne su, na zahtjev osobe iz stavka 1., predati spor Sudu [Europske unije] u okviru arbitraže na temelju članka [273. UFEU‑a].”
Člankom 30. Austrijsko‑njemačkog ugovora pojašnjava se da je njegov Protokol sastavni dio tog ugovora.
Točkom 16. tog protokola predviđa se da odredbe Austrijsko‑njemačkog ugovora, sastavljene u skladu s relevantnim odredbama modela ugovora o porezu na dohodak i kapital Organizacije za ekonomsku suradnju i razvoj (OECD), općenito imaju jednako značenje kao one koje se nalaze u komentarima na članke tog modela ugovora. U istoj točki nadalje je navedeno da su ti komentari sredstvo za tumačenje Austrijsko‑njemačkog ugovora u smislu Bečke konvencije.
Činjenice iz kojih proizlazi spor
Između 1996. i 1998. Bank Austria AG, društvo sa sjedištem na državnom području Republike Austrije i neograničeni porezni obveznik u toj državi članici, kupio je užitnice od Westdeutsche Landesbanka Girozentrale Düsseldorf und Münster, koji je potom postao Landesbank NRW, sa sjedištem na državnom području Savezne Republike Njemačke.
Sukladno navodima Republike Austrije, a koje Savezna Republika Njemačka nije osporila, uvjeti izdanja tih užitnica mogu se prikazati kako slijedi:
–
užitnice daju pravo na godišnju isplatu, u fiksnom postotku od svoje nominalne vrijednosti;
–
ako godišnja isplata može prouzročiti računovodstveni gubitak, njezin se iznos odgovarajuće smanjuje;
–
međutim, užitnice tijekom svojeg trajanja daju pravo na isplatu zaostataka u godinama koje slijede ako takva naknadna isplata neće prouzročiti računovodstveni gubitak;
–
isplate kamata i zaostataka imaju prednost pred uplatama u rezerve i isplatama jamcima;
–
iznos kapitala stavljen na raspolaganje izdavatelju u zamjenu za užitnice vraća se po svojoj nominalnoj vrijednosti;
–
ako se pak u bilanci iskaže gubitak, iznos tražbine povrata kapitala smanjuje se u odgovarajućem iznosu. U tom se slučaju tražbine povrata uloženog kapitala postupno vraćaju na svoju nominalnu vrijednost tijekom trajanja užitnica u godinama koje slijede, pod uvjetom da time neće nastati računovodstveni gubitak;
–
užitnice ne daju pravo na sudjelovanje u isplati ostatka likvidacijske mase društva izdavatelja, i
–
društvo izdavatelj ima pravo na raskid ako užitnice više ne daju pravo na porezni odbitak.
Iako nije sporno da su primici od predmetnih vrijednosnih papira kamate u smislu članka 11. Austrijsko‑njemačkog ugovora, a ne dividende u smislu članka 10. tog ugovora, Republika Austrija i Savezna Republika Njemačka ne slažu se oko toga jesu li te kamate obuhvaćene člankom 11. stavkom 1. ili člankom 11. stavkom 2. tog ugovora. Točnije, Republika Austrija smatra da predmetni vrijednosni papiri ne podrazumijevaju sudjelovanje u dobiti u smislu članka 11. stavka 2. istog ugovora, dok Savezna Republika Njemačka tvrdi suprotno.
Ta razlika u pravnoj kvalifikaciji kamata koje je primio Bank Austria dovela je do toga da obje države polažu isključivo pravo na oporezivanje tih kamata, zbog čega je došlo do dvostrukog oporezivanja tog društva za porezna razdoblja od 2003. do 2009.
U skladu s člankom 25. stavkom 1. Austrijsko‑njemačkog ugovora, Bank Austria podnio je austrijskim tijelima zahtjev za pokretanje postupka mirenja. Republika Austrija pokrenula je taj postupak, ali je on neuspješno završio potkraj 2011.
Tada je Bank Austria od Republike Austrije zatražio da se spor pokrene pred Sudom, u skladu s člankom 25. stavkom 5. Austrijsko‑njemačkog ugovora.
Zahtjevi stranaka
Republika Austrija zahtijeva od Suda da:
–
presudi da se predmetni vrijednosni papiri ne mogu smatrati potraživanjima sa sudjelovanjem u dobiti u smislu članka 11. stavka 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora i da slijedom toga isključivo pravo na oporezivanje kamata od tih vrijednosnih papira ima Republika Austrija, kao država u kojoj je stvarni korisnik rezident;
–
presudi da se Savezna Republika Njemačka mora stoga suzdržati od oporezivanja tih kamata i vratiti porez koji je na tom temelju već ubran, i
–
naloži Saveznoj Republici Njemačkoj snošenje troškova.
Savezna Republika Njemačka zahtijeva od Suda da:
–
presudi da se predmetni vrijednosni papiri moraju smatrati potraživanjima sa sudjelovanjem u dobiti u smislu članka 11. stavka 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora i da slijedom toga isključivo pravo na oporezivanje kamata od tih vrijednosnih papira ima Savezna Republika Njemačka, kao država podrijetla tih primitaka;
–
presudi da Republika Austrija mora stoga izbjeći dvostruko oporezivanje tih kamata i vratiti porez koji je na tom temelju već ubran, i
–
naloži Republici Austriji snošenje troškova.
Zahtjev za rješavanje spora
Nadležnost Suda
Postupak pred Sudom pokrenut je na temelju članka 273. UFEU‑a, u skladu s kojim je Sud „nadležan u svakom sporu među državama članicama koji se odnosi na predmet Ugovorâ ako mu je spor podnesen na temelju posebnog sporazuma među strankama”,
Ta odredba uvjetuje nadležnost Suda, s jedne strane, postojanjem spora među državama članicama, koji u predmetnom postupku nesumnjivo postoji.
Naime, i Republika Austrija i Savezna Republika Njemačka tvrde da imaju isključivo pravo oporezivanja primitaka iz poreznih razdoblja u kojima su te dvije države bile članice Europske unije. Taj dvostruki zahtjev doveo je do dvostrukog oporezivanja poreznog obveznika, koje je protivno ciljevima Austrijsko‑njemačkog ugovora, a kojim su države ugovornice konkretno nastojale spriječiti dvostruko oporezivanje. Budući da je postupak mirenja propisan tim ugovorom ostao neuspješan, mora se utvrditi da postoji spor među državama članicama u smislu članka 273. UFEU‑a.
Nadležnost Suda s druge je strane uvjetovana povezanošću spora o kojem je pred Sudom pokrenut postupak s predmetom Ugovorâ.
Kako je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 43. svojeg mišljenja, usporedbom različitih jezičnih verzija članka 273. UFEU‑a proizlazi da pojam „povezanost” valja razumjeti kao vezu, a ne kao odnos jednakosti.
To tumačenje potkrepljuje usporedba s mogućnošću države članice, koja je propisana člankom 259. UFEU‑a, da podnese tužbu zbog povrede obveze protiv druge države članice ako smatra da potonja nije ispunila neku obvezu koju ima na temelju samih Ugovora.
Uvjet povezanosti propisan člankom 273. UFEU‑a ispunjen je, dakle, ako se utvrdi da spor o kojem je pred Sudom pokrenut postupak ima vezu s predmetom Ugovorâ koju je moguće objektivno utvrditi.
To je u predmetnom postupku očito slučaj, s obzirom na blagotvoran učinak ublažavanja dvostrukog oporezivanja na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, koje Unija nastoji uspostaviti sukladno članku 3. stavku 3. UEU‑a i članku 26. UFEU‑a. Naime, kao što je to Europska komisija zapravo navela u svojoj Komunikaciji Europskom parlamentu, Vijeću i Europskom gospodarskom i socijalnom odboru od 11. studenoga 2011. naslovljenoj „Dvostruko oporezivanje unutar jedinstvenog tržišta“ (COM (2011) 712
final
), predmet i cilj sklapanja ugovora o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja između dviju država članica jest uklanjanje ili ublažavanje određenih posljedica neusklađenog izvršavanja ovlasti oporezivanja tih država članica koje po svojoj prirodi mogu ograničiti, odvratiti ili učiniti manje privlačnim ostvarivanje sloboda kretanja predviđenih UFEU‑om.
Konačno, Sud je nadležan odlučivati o tužbi podnesenoj na temelju članka 273. UFEU‑a samo ako je podnesena na temelju arbitražnog sporazuma među strankama.
Točno je da ovaj zahtjev nije podnesen na temelju arbitražne klauzule koja je posebno prilagođena za rješavanje ovog spora, nego na temelju opće odredbe Austrijsko‑njemačkog ugovora, odnosno njegova članka 25. stavka 5., koji je prethodio nastanku tog spora, a kojim su se države članice obvezale pokrenuti postupak pred Sudom u vezi sa svim poteškoćama koje bi se mogle pojaviti u vezi s tumačenjem ili primjenom tog ugovora i za koje ne bi bilo postignuto sporazumno rješenje.
S obzirom na navedeno i uzimajući u obzir cilj koji se nastoji postići člankom 273. UFEU‑a, a koji se sastoji od stavljanja na raspolaganje državama članicama sredstva za rješavanje njihovih sporova povezanih s predmetom Ugovorâ u okviru sustava sudova Unije, ništa se ne protivi tomu da se stranke prije nastanka eventualnog spora dogovore o upućivanju Sudu u slučajevima definiranima odredbom poput članka 25. stavka 5. Austrijsko‑njemačkog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 27. studenoga 2012., Pringle,
C‑370/12
,
EU:C:2012:756
, t.
172.
).
Proizlazi da je Sud nadležan za odlučivanje o ovom sporu.
Meritum
Spor se odnosi na pitanje treba li pojam „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti” iz članka 11. stavka 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora tumačiti na način da uključuje užitnice poput onih o kojima je riječ u ovom postupku.
U tom je pogledu potrebno istaknuti da se potonje mogu smatrati posebnom vrstom obveznica. Naime, iz njihovih uvjeta izdanja proizlazi da naknadu od tih obveznica čine kamate koje se plaćaju po fiksnoj stopi u odnosu na njihovu nominalnu vrijednost. Međutim, njihova je posebnost u biti u tome da se plaćanje kamata smanjuje, pa čak i prekida, ako zbog takve isplate društvo izdavatelj poslovnu godinu završi s gubitkom, prije nego što naknadno budu isplaćeni zaostaci, kada ponovno ostvari dobit, pod uvjetom da takva naknadna isplata neće prouzročiti računovodstveni gubitak.
Stoga, kako bi se donijela odluka o sporu, potrebno je ispitati može li se smatrati da način naknade od tih obveznica ima obilježja „sudjelovanja u dobiti” u smislu članka 11. stavka 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora, pojma koji tim ugovorom nije definiran.
U tom smislu, Savezna Republika Njemačka poziva se na tumačenje koje je prihvaćeno u njezinu nacionalnom pravu, i to presudom Bundesfinanzhofa (Savezni financijski sud, Njemačka) od 26. kolovoza 2010., u skladu s kojom naknada od predmetnih vrijednosnih papira podrazumijeva sudjelovanje u dobiti.
Točno je da je člankom 3. stavkom 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora propisano pravilo tumačenja na temelju kojeg pojam ili izraz koji tim ugovorom nije definiran treba imati smisao koji mu dodjeljuje porezno pravo države koja ga primjenjuje.
Međutim, to pravilo tumačenja samo jedne države u određenom trenutku ne može se smatrati pravilom namijenjenim rješavanju razilaženja u tumačenju između dviju država ugovornica.
Uostalom, suprotno razumijevanje lišilo bi korisnog učinka odredbe članka 25. stavka 5. tog ugovora, u kojem postupak mirenja i klauzula o dodjeli nadležnosti Sudu ne bi imali mnogo smisla da su države članice dogovorile da se taj ugovor tumači samo u odnosu na njihova nacionalna prava, čak i ako imaju dijametralno suprotna značenja, kao u predmetnom slučaju.
Stoga pojam „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti” u smislu Austrijsko‑njemačkog ugovora treba tumačiti sukladno metodama međunarodnog prava.
U tom pogledu valja podsjetiti da iz odredbi Bečke konvencije, čije su stranke i Republika Austrija i Savezna Republika Njemačka, proizlazi da se ugovori moraju tumačiti u dobroj vjeri, prema uobičajenom smislu izraza iz ugovora u njihovu kontekstu i u svjetlu predmeta i svrhe ugovora, uzimajući u obzir sva mjerodavna pravila međunarodnog prava primjenjiva na odnose između stranaka tog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 25. veljače 2010., Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
, t.
43.
).
Kad je riječ, na prvome mjestu, o uobičajenom smislu koji treba dodijeliti izrazu „sudjelovanje u dobiti”, i razgovorni jezik i najšire prihvaćeni računovodstveni standardi upućuju na značenje koje načelno podrazumijeva sudjelovanje u pozitivnom rezultatu godišnjeg poslovanja društva. Općenito je to slučaj s dioničarom, ali i, među ostalim, s radnikom čiji ugovor o radu predviđa dodatak u obliku udjela u dobiti koju ostvari poslodavac.
Nadalje, izraz „sudjelovanje u dobiti” uobičajeno se dovodi u vezu s varijabilnošću i nepredvidljivošću, koje su svojstvene rezultatu godišnjeg poslovanja svih rizičnih gospodarskih djelatnosti. Zato sudjelovanje u dobiti računovodstvenog razdoblja načelno uključuje pravo na primitak neodređenog iznosa na početku poslovne godine, koji može varirati ovisno o razdoblju, a, uostalom, može biti jednak ništici.
Izraz „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti” odnosi se, dakle, na financijske proizvode od kojih naknada barem djelomično varira ovisno o iznosu godišnje dobiti dužnika.
Takvo tumačenje potvrđeno je kontekstualnom analizom i analizom svrhe odredbi koje sadržavaju pojam „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti” koji se nalazi u srži ovog spora.
Nadalje, kad je riječ o kontekstu, valja navesti da se taj pojam nalazi u članku 11. stavku 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora, prije nabrajanja čija je svrha prikazati gdje se nalaze tri vrste financijskih instrumenata čije je zajedničko obilježje, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 94. do 97. svojeg mišljenja, da se smatra da naknada od njih varira ovisno o izdavateljevoj godišnjoj dobiti.
To vrijedi za „participativne obveznice”, koje se općenito definiraju kao obveznice koje uz fiksne kamate daju i pravo na udio u izdavateljevoj dobiti.
Isto tako, „participativni zajmovi” često imaju osnovnu kamatu, koja može biti fiksna ili promjenjiva, uz dodatnu kamatu povezanu s iznosom dužnikove dobiti.
Što se tiče „tajnog člana društva”, neovisno o njegovu obliku, on po definiciji sudjeluje u dobiti društva u kojem drži udio, kao što je to, uostalom, istaknula Republika Austrija, a na što nije istaknut prigovor.
Konačno, kad je riječ o svrsi odredbi u kojima se nalazi izraz „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti”, valja istaknuti da članak 11. stavak 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora čini odstupanje od načela raspodjele ovlasti za oporezivanje među državama članicama, izraženog u članku 11. stavku 1. tog ugovora, na temelju kojeg se kamate načelno oporezuju samo u državi u kojoj njihov korisnik ima prebivalište ili poslovni nastan. Ta odredba o odstupanju dopušta da kamate od potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti oporezuje „i” država njihova podrijetla. Stoga država u kojoj korisnik tih kamata ima poslovni nastan ili prebivalište treba ukloniti dvostruko oporezivanje uračunavanjem poreza koji je već naplaćen u državi podrijetla u druge poreze koje imatelj te tražbine duguje.
Uzimajući u obzir taj opći sustav i svrhu Austrijsko‑njemačkog ugovora – koja se sastoji od izbjegavanja, koliko je to moguće, pravnog dvostrukog oporezivanja u situacijama s prekograničnim elementom između dviju država ugovornica – kriterij koji omogućuje odstupanje od ugovorene raspodjele ovlasti za oporezivanje, odnosno postojanje sudjelovanja u dobiti, treba usko tumačiti, kao što to proizlazi iz točaka 40. do 42. ove presude.
Naime, široko tumačenje izraza „sudjelovanje u dobiti” iz članka 11. stavka 2. tog ugovora moglo bi ograničiti doseg njegova članka 11. stavka 1., kojim se, strogo razgraničavajući nadležnost za oporezivanje kamata, nastoji izbjeći bilo kakvo dvostruko oporezivanje, dok primjena navedenog članka 11. stavka 2. podrazumijeva dvostruko oporezivanje čiji su štetni učinci na dobro funkcioniranje unutarnjeg tržišta samo ublaženi pravilom o uračunavanju iz članka 23. stavka 1. točke (b) i stavka 2. točke (b) tog istog ugovora.
U predmetnom slučaju nesporno je da se naknada od predmetnih vrijednosnih papira plaća svake godine po fiksnoj stopi u odnosu na njihovu nominalnu vrijednost, koja je također fiksna, pri čemu su ta dva podatka unaprijed određena prilikom upisa.
Točno je da je dodatna posebnost naknade od tih vrijednosnih papira to što se ona smanjuje ili prekida ako društvo izdavatelj zbog te naknade poslovnu godinu završi s gubitkom, prije nego što naknadno bude isplaćena u sljedećim pozitivnim poslovnim godinama, pod uvjetom da isplata zaostataka ne prouzroči gubitak, pri čemu se ti zaostaci, dakle, dodaju isplatama kamata koje uobičajeno dospijevaju u tim kasnijim poslovnim godinama.
Međutim, ta posebnost samo znači da je godišnje plaćanje kamata uvjetovano ostvarenjem dostatne računovodstvene dobiti za istu poslovnu godinu, a ne da predmetne užitnice, osim godišnjih kamata, daju pravo na dio te dobiti.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, pojam „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti”, koji se upotrebljava u članku 11. stavku 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora, treba tumačiti na način da ne uključuje vrijednosne papire poput onih u glavnom postupku.
Kad je riječ o pitanju uzajamnih zahtjeva Republike Austrije i Savezne Republike Njemačke da prestanu izvršavati ovlasti oporezivanja na primicima od predmetnih vrijednosnih papira, dovoljan je odgovor koji je Sud dao na pitanje tumačenja članka 11. stavka 2. Austrijsko‑njemačkog ugovora.
U odnosu na uzajamne zahtjeve Republike Austrije i Savezne Republike Njemačke da se naloži povrat protupravno naplaćenih poreza, u svakom ih slučaju ne treba prihvatiti.
Naime, Sud ne raspolaže odgovarajućim elementima na temelju kojih bi mogao zauzeti stajalište o tom pitanju, osobito u pogledu bilo kakvih mogućih preklapanja s postupcima koji su eventualno u tijeku pred sudovima jedne ili druge države.
Stoga Republika Austrija i Savezna Republika Njemačka moraju izvesti zaključke iz ove presude i u tu svrhu lojalno surađivati.
Troškovi
Na temelju članka 138. stavka 1. Poslovnika Suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Republika Austrija postavila zahtjev da se Saveznoj Republici Njemačkoj naloži snošenje troškova i da ona nije uspjela u postupku, Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.

Slijedom navedenoga, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

1.
Pojam „potraživanja sa sudjelovanjem u dobiti”, koji je upotrijebljen u članku 11. stavku 2. Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen (Ugovor između Republike Austrije i Savezne Republike Njemačke o izbjegavanju dvostrukog oporezivanja porezima na dohodak i na imovinu) od 24. kolovoza 2000., treba tumačiti na način da ne uključuje vrijednosne papire poput onih u glavnom postupku.

2.
Saveznoj Republici Njemačkoj nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački