CELEX: 62021CJ0524
Zahtjev za prethodnu odluku
Socijalna politika
Zaštita zaposlenika u slučaju insolventnosti poslodavca
Direktiva 2008/94/EZ
Preuzimanje, od strane jamstvenih ustanova, tražbina zaposlenikâ koje se odnose na primitke od rada
Ograničenje obveze namirenja jamstvenih ustanova na tražbine koje se odnose na primitke od rada za razdoblje od tri mjeseca koji prethode ili slijede danu otvaranja postupka zbog insolventnosti
Primjena zastarnog roka
Povrat isplata koje je neopravdano izvršila jamstvena ustanova
Pretpostavke

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje članka 1. stavka 1., članka 2. stavka 1., članka 3. drugog stavka, članka 4. stavka 2. i članka 12. točke (a) Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca (
SL 2008., L 283, str. 36
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 128.).
Ti su zahtjevi upućeni u okviru spora između osobe IG i Agențije Județeană de Ocupare a Forței de Muncă Ilfov (Zavod za zapošljavanje općine Ilfov, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: Zavod Ilfov) (predmet C‑524/21) te spora između Agențije Municipală pentru Ocuparea Forței de Muncă București (Zavod za zapošljavanje općine Bukurešt, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: Zavod Bukurešt) i osobe IM (predmet C‑525/21) u pogledu povrata – od strane tih zavoda – iznosa koje je isplatio Fondul de garantare pentru plata creanțelor salariale (Fond za osiguranje tražbina koje se odnose na primitke od rada, Rumunjska) (u daljnjem tekstu: Jamstveni fond) po osnovi nepodmirenih tražbina osoba IG i IM, koje su zaposlenici.
Pravni okvir
Pravo Unije
Poglavlje I. Direktive 2008/94, naslovljeno „Opseg i definicije”, sadržava članke 1. i 2.
U skladu s člankom 1. stavkom 1. te direktive:
„Ova se Direktiva primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1.”
Članak 2. navedene direktive u stavku 1. predviđa:
„Za potrebe ove Direktive smatra se da je poslodavac insolventan ako je podnesen zahtjev za otvaranjem kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca, kako je predviđeno zakonima i drugim propisima države članice, i uključuje djelomično ili potpuno oduzimanje imovine poslodavca te imenovanje likvidatora ili osobe koja obavlja slično zaduženje, te ako je tijelo koje je nadležno u skladu s navedenim odredbama:
(a)
donijelo odluku o otvaranju postupka; ili
(b)
utvrdilo da su poduzeće ili pogon definitivno zatvoreni te da raspoloživa imovina nije dovoljna kao jamstvo za otvaranje postupka.”
Poglavlje II. Direktive 2008/94, naslovljeno „Odredbe o jamstvenim ustanovama”, sadržava članke 3. do 5.
Člankom 3. te direktive određeno je:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4., isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
Zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.”
Članak 4. navedene direktive glasi kako slijedi:
„1.   Države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova iz članka 3.
2.   Ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3.
Države članice mogu to minimalno razdoblje od tri mjeseca uključiti u referentno razdoblje u trajanju od najmanje šest mjeseci.
Države članice čije referentno razdoblje nije kraće od 18 mjeseci, mogu ograničiti razdoblje za koje jamstvena ustanova podmiruje nepodmirena potraživanja na osam tjedana. U tom se slučaju za izračun minimalnog razdoblja koriste ona razdoblja koja su najpovoljnija za zaposlenika.
3.   Države članice mogu odrediti gornje granice za plaćanja od strane jamstvene ustanove. Te gornje granice ne smiju pasti ispod razine koja je u skladu sa socijalnim ciljem ove Direktive.
Ako države članice iskoriste ovu mogućnost, obavješćuju [Europsku k]omisiju o metodama koje su koristile prilikom određivanja gornje granice.”
Poglavlje V. Direktive 2008/94, naslovljeno „Opće i završne odredbe”, sadržava članke 11. do 18.
Članak 12. te direktive predviđa:
„Ova direktiva ne utječe na pravo država članica da:
(a)
poduzmu potrebne mjere kako bi izbjegle zlouporabe;
[…]”
Rumunjsko pravo
Člankom 2. Legee nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (Zakon br. 200/2006 o osnivanju i upotrebi Jamstvenog fonda za namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada) (Monitorul Oficial al României, dio I, br. 453 od 25. svibnja 2006.), određeno je:
„Jamstveni fond osigurava namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada koje proizlaze iz pojedinačnih ugovora o radu i kolektivnih ugovora sklopljenih između zaposlenikâ i poslodavaca u odnosu na koje su donesene konačne sudske odluke o otvaranju postupka zbog insolventnosti i protiv kojih je određena mjera potpunog ili djelomičnog oduzimanja ovlasti upravljanja, u daljnjem tekstu [insolventni poslodavci].”
Člankom 13. stavkom 1. točkom (a) tog zakona predviđa se:
„U skladu s ograničenjima i uvjetima predviđenima u ovom poglavlju, sredstvima Jamstvenog fonda podmiruju se sljedeće kategorije tražbina koje se odnose na primitke od rada: neisplaćeni primici od rada […]”
U skladu s člankom 14. stavkom 1. navedenog zakona:
„Ukupan iznos tražbina koje se odnose na primitke od rada koji se podmiruje iz Jamstvenog fonda ne može biti veći od iznosa [triju] prosječnih nacionalnih bruto plaća po zaposleniku.”
Članak 15. tog zakona glasi:
„(1)   tražbine koje se odnose na primitke od rada iz članka 13. stavka 1. točaka (a), (c), (d) i (e) preuzimaju se tijekom razdoblja od [tri] kalendarska mjeseca.
(2)   Razdoblje iz stavka 1. razdoblje je koje prethodi datumu podnošenja zahtjeva za dodjelu prava te prethodi ili slijedi datumu otvaranja postupka zbog insolventnosti”
Člankom 5. stavkom 1. Normelea metodologice de aplicare a Legii nr. 200/2006 privind constituirea și utilizarea Fondului de garantare pentru plata creanțelor salariale (Metodološka pravila primjene Zakona (br. 200/2006), od 21. prosinca 2006. (Monitorul Oficial al României, dio I, br. 1038 od 28. prosinca 2006., u daljnjem tekstu: Metodološka pravila), predviđa se:
„Tražbine koje se odnose na primitke od rada iz članka 13. stavka 1. točaka (a), (c), (d) i (e) Zakona [br. 200/2006] odnose se na razdoblje od [tri] kalendarska mjeseca predviđeno člankom 15. stavkom 1. [tog] zakona, koje prethodi mjesecu u kojem je podnesen zahtjev za dodjelu prava.”
Članak 7. Metodoloških pravila u stavcima 1. i 2. propisuje:
„(1)   Ako tražbine zaposlenikâ insolventnog poslodavca prethode mjesecu u kojem je otvoren postupak zbog insolventnosti, razdoblje od [tri] kalendarska mjeseca predviđeno člankom 15. stavkom 1. Zakona [br. 200/2006] prethodi datumu otvaranja postupka.
(2)   Ako tražbine zaposlenikâ insolventnog poslodavca slijede mjesecu u kojem je otvoren postupak zbog insolventnosti, razdoblje predviđeno člankom 15. stavkom 1. [tog] zakona slijedi datumu otvaranja postupka.”
U skladu s člankom 47. stavkom 1. Legee nr. 76/2002 privind sistemul asigurărilor pentru șomaj și stimularea ocupării forței de muncă (Zakon br. 76/2002 o sustavu osiguranja za slučaj nezaposlenosti i poticanju zapošljavanja) (Monitorul Oficial al României, dio I, br. 103 od 6. veljače 2002.):
„Iznosi neopravdano isplaćeni iz proračuna osiguranja za slučaj nezaposlenosti te svako drugo terećenje proračuna osiguranja za slučaj nezaposlenosti osim onog koje proizlazi iz doprinosa za osiguranje rada vraćaju se na temelju odluka koje donose zavodi za zapošljavanje […], koje čine ovršne isprave.”
Članak 73.1 Legee nr. 500/2002 privind finanțele publice (Zakon br. 500/2002 o javnim financijama) (Monitorul Oficial al României, dio I, br. 597 od 13. kolovoza 2002.), kako je izmijenjen Zakonom br. 270/2013, određuje:
„Povrat iznosa koji predstavljaju štetu/nezakonito plaćanje javnim sredstvima, a koje su utvrdila nadležna nadzorna tijela, izvršava se uz naplatu kamata i penala ili zbog neplaćanja ili zakašnjelog plaćanja, ovisno o slučaju, koji se primjenjuju na proračunske prihode, a izračunavaju se za razdoblje od nastanka štete/plaćanja do povrata iznosa.”
Glavni postupci, prethodna pitanja i postupak pred Sudom
Dana 13. ožujka 2017. Zavod Ilfov je prihvatio zahtjev stečajnog upravitelja koji se odnosio na to da Jamstveni fond utvrdi i plati iznos nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada za svibanj, lipanj i srpanj 2013. zaposlenicima nad čijim je poslodavcem otvoren stečaj. Po toj osnovi tražbina osobe IG koja se odnosi na primitke od rada utvrđena je na 1308 rumunjskih leva (RON) (oko 264 eura) te je namirena zainteresiranoj osobi (predmet C‑524/21).
Dana 14. ožujka 2018. Zavod Bukurešt prihvatio je zahtjev stečajnog upravitelja koji se odnosio na to da Jamstveni fond utvrdi i plati iznos nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada koje duguje insolventni poslodavac. Posljedično, tražbina osobe IM koja se odnosi na primitke od rada utvrđena je na 3143 RON (oko 634 eura) te je namirena zainteresiranoj osobi (predmet C‑525/21).
Nakon odluke Curtee de Conturi a României (Revizorski sud Rumunjske) od 6. kolovoza 2019., Agențiji Națională pentru Ocuparea Forței de Muncă (Državni zavod za zapošljavanje) naloženo je da primijeni mjere za povrat iznosa koje je Jamstveni fond neopravdano isplatio po osnovi neisplaćenih primitaka od rada koje su dugovali određeni insolventni poslodavci, koje se odnose na razdoblja koja nisu obuhvaćena razdobljem od tri mjeseca koji neposredno prethode ili slijede otvaranju postupka zbog insolventnosti tih poslodavaca predviđenih odredbama članka 15. stavaka 1. i 2. Zakona br. 200/2006, kako ih je u međuvremenu protumačila Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud, Rumunjska) u presudi od 5. ožujka 2018. ili koji su zahtijevani nakon isteka općeg zastarnog roka. Na temelju rješenja ravnatelja državnog zavoda za zapošljavanje od 2. rujna 2019., regionalni i općinski zavodi za zapošljavanje u Rumunjskoj morali su utvrditi opseg štete koju je pretrpio Jamstveni fond i ishoditi povrat koji na temelju nje proizlazi.
Odlukom od 6. prosinca 2019. koja je donesena radi izvršenja navedenog rješenja od 2. rujna 2019., izvršni direktor Zavoda Bukurešt naložio je povrat tražbine koja se odnosi na primitke od rada koja je neopravdano namirena osobi IM (predmet C‑525/21) za listopad i studeni 2017. jer ti mjeseci nisu obuhvaćeni referentnim razdobljem od tri mjeseca koji neposredno prethode ili slijede datumu otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca te osobe, odnosno 22. siječnja 2015.
Odlukom od 31. prosinca 2019. izvršni direktor Zavoda Ilfov naložio je povrat tražbine koja se odnosi na primitke od rada koja je neopravdano namirena osobi IG (predmet C‑524/21) za svibanj, lipanj i srpanj 2013., uvećane za zatezne kamate i penale jer je zahtjev za namirenje tražbina te osobe koje se odnose na primitke od rada podnio stečajni upravitelj 8. veljače 2017., iako je postupak zbog insolventnosti otvoren 19. ožujka 2010., tako da tražbina koja se odnosi na primitke od rada o kojoj je riječ nije bila obuhvaćena referentnim razdobljem od tri mjeseca koji su neposredno prethodili ili slijedili tom datumu otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca te osobe.
Osoba IM podnijela je tužbu protiv odluke izvršnog direktor Zavoda Bukurešt od 6. prosinca 2019., a osoba IG podnijela je tužbu protiv odluke izvršnog ravnatelja Zavoda Ilfov od 31. prosinca 2019. Tribunalulu București (Viši sud u Bukureštu, Rumunjska).
Presudom od 25. svibnja 2020. Tribunalul București (Viši sud u Bukureštu) odbio je tužbu osobe IG kao neopravdanu. Presudom od 14. srpnja 2020. prihvatio je tužbu osobe IM.
Osoba IG i zavod Bukurešt su podnijeli žalbe protiv odgovarajućih presuda Curtei de Apel Bucureşti (Žalbeni sud u Bukureštu, Rumunjska), sudu koji je uputio zahtjev.
Taj sud smatra da se u glavnim predmetima postavlja pitanje usklađenosti sa socijalnim ciljem Direktive 2008/94 upravne prakse koja se sastoji u tumačenju nacionalnog propisa na način koji dovodi u pitanje tražbine koje se odnose na primitke od rada koje su ranije namirene zaposlenicima insolventnih poslodavaca. Ta upravna praksa proizlazi iz odluke Curtee de Conturi a României (Revizorski sud Rumunjske), koja je donesena nakon što je Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud), protumačio taj propis, pri čemu su odluka i tumačenje navedeni u točki 21. ove presude.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da je navedena upravna praksa stvorila pravnu situaciju koja je nepovoljna za navedene zaposlenike time što narušava sigurnost pravnih odnosa dovođenjem u pitanje tražbina koje se odnose na primitke od rada koje su tim zaposlenicima već namirene te time što bez odgovarajuće nacionalne pravne osnove predviđa obvezu povrata tako primljenih iznosa, ovisno o slučaju, zajedno sa zateznim kamatama i penalima.
Usto, taj se sud pita može li se smatrati da je nacionalni propis o kojem je riječ u postupcima koji se pred njim vode, koji predviđa da zaposlenici vrate iznose koje im je nakon isteka zastarnog roka platio Jamstveni fond po osnovi nepodmirenih tražbina zaposlenika insolventnog poslodavca, donesen „kako bi [se] izbjegle zlouporabe” u smislu članka 12. točke (a) Direktive 2008/94, u mjeri u kojoj su tražbine koje se odnose na primitke od rada namirene zaposleniku nakon što je stečajni upravitelj poslodavca podnio zahtjev Jamstvenom fondu, a da pritom zaposlenik kojem je riječ nije poduzeo nikakvu radnju ni propust.
U tim je okolnostima Curtea de Apel Bucureşti (Žalbeni sudu u Bukureštu) odlučila prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja, koja imaju isti tekst u predmetima C‑524/21 i C‑525/21:
„1.
Protivi li se odredbama članka 1. stavka 1. i članka 2. stavka 1. Direktive 2008/94, s obzirom na autonoman pojam ‚insolventan’ nacionalni propis kojim se prenosi [ta] direktiva – članak 15. stavci 1. i 2. Zakona br. 200/2006 o osnivanju i upotrebi Jamstvenog fonda za namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada, u vezi s člankom 7. [Metodoloških pravila], kako ga tumači Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) […], prema kojem se razdoblje od tri mjeseca, u kojem Jamstveni fond može preuzeti i platiti potraživanja prema insolventnom poslodavcu u pogledu primitaka od rada, odnosi isključivo na datum otvaranja postupka zbog insolventnosti?
2.
Protivi li se odredbama članka 3. [drugog stavka] i članka 4. stavka 2. Direktive 2008/94 članak 15. stavci 1. i 2. Zakona br. 200/2006 o osnivanju i upotrebi Jamstvenog fonda za namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada, kako ga tumači Înalta Curte de Casație și Justiție (Vrhovni kasacijski sud) […], prema kojoj se razdoblje od najviše tri mjeseca, u kojem Jamstveni fond može preuzeti i platiti potraživanja prema insolventnom poslodavcu u pogledu primitaka od rada, određuje unutar referentnog razdoblja tijekom tri mjeseca neposredno prije i nakon otvaranja postupka zbog insolventnosti?
3.
Je li u skladu sa socijalnom svrhom Direktive 2008/94 i s odredbama njezina članka 12. točke (a) nacionalna upravna praksa kojom se na temelju odluke Curtee de Conturi (Revizorski sud Rumunjske) i s obzirom na nepostojanje posebnih nacionalnih propisa kojima se radnika obvezuje na povrat, zahtijeva od radnika povrat iznosa koji su navodno isplaćeni tijekom razdoblja koja nisu obuhvaćena zakonskim okvirom ili koji su zatraženi izvan zakonskog roka zastare?
4.
Predstavlja li prilikom tumačenja pojma ‚zlouporaba’ iz članka 12. točke (a) Direktive 2008/94 dostatno objektivno opravdanje akt čiji je navedeni cilj poštovanje općeg roka zastare i kojim se od radnika zahtijeva povrat iznosa potraživanja u pogledu primitaka od rada koje je Jamstveni fond platio posredstvom stečajnog upravitelja?
5.
Jesu li u skladu s odredbama i ciljem Direktive [2008/94] tumačenje i nacionalna upravna praksa u skladu s kojima su potraživanja u pogledu primitaka od rada čiji se povrat zahtijeva od radnika izjednačena s poreznim potraživanjem na temelju kojeg nastaju kamate i penali za kašnjenje?”
Odlukom predsjednika Suda od 22. listopada 2021., predmeti C‑524/21 i C‑525/21 spojeni su u svrhu pisanih i usmenih postupaka kao i presude
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim i drugim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti želi saznati treba li odredbe članka 1. stavka 1., članka 2. stavka 1., članka 3. drugog stavka i članka 4. stavka 2. Direktive 2008/94, promatranih zajedno, tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji predviđa da je referentni datum za određivanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirene tražbine zaposlenika koje se odnose na primitke od rada datum otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca tih zaposlenika i koji ograničava to namirenje na razdoblje od tri mjeseca koje je uključeno u referentno razdoblje koje obuhvaća tri mjeseca koji neposredno prethode i tri mjeseca koji neposredno slijede datumu tog otvaranja.
Valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 1. stavkom 1. Direktive 2008/94, ona primjenjuje na potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa i koja postoje prema poslodavcima koji su insolventni u smislu članka 2. stavka 1. te direktive.
Potonjom je odredbom određeno da se smatra da je poslodavac insolventan ako je podnesen zahtjev za otvaranjem kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca, kako je predviđeno zakonima i drugim propisima države članice, i uključuje djelomično ili potpuno oduzimanje imovine poslodavca te imenovanje likvidatora ili osobe koja obavlja slično zaduženje, te ako je tijelo koje je nadležno u skladu s navedenim odredbama donijelo odluku o otvaranju postupka ili utvrdilo da su poduzeće ili pogon definitivno zatvoreni te da raspoloživa imovina nije dovoljna kao jamstvo za otvaranje postupka.
U skladu s člankom 3. prvim stavkom Direktive 2008/94, države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da jamstvene ustanove jamče, ovisno o članku 4. te direktive, isplatu nepodmirenih potraživanja zaposlenika koja su nastala iz ugovora o radu ili radnih odnosa, uključujući, gdje je to predviđeno nacionalnim zakonodavstvom, isplatu otpremnina nakon prestanka radnog odnosa.
S tim u vezi, u skladu s člankom 3. drugim stavkom Direktive 2008/94 zahtjevi za isplatu koje je preuzela jamstvena ustanova smatraju se nepodmirenim naknadama za rad u odnosu na razdoblje prije i/ili, prema potrebi, nakon datuma koji su odredile države članice.
Sud je već presudio da članak 3. drugi stavak Direktive 2008/94 državama članica daje mogućnost određivanja datuma kojem prethodi i/ili, ovisno o slučaju, slijedi razdoblje tijekom kojeg jamstvena ustanova treba podmiriti tražbine koje odgovaraju neisplaćenim primicima od rada te ostavlja državama članicama slobodu određivanja odgovarajućeg datuma (vidjeti u tom smislu presudu od 18. travnja 2013., Mustafa,
C‑247/12
,
EU:C:2013:256
, t.
39.
i
41.
).
Stoga se ništa ne protivi tome da država članica može upotrijebiti datum otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca kao referentni datum za određivanje, od strane jamstvene ustanove, razdoblja za koje se trebaju podmiriti nepodmirene tražbine zaposlenika tog poslodavca koje se odnose na primitke od rada.
Osim toga, budući da je postojanje radnih odnosa i nepodmirenih tražbina radnika utvrđeno u glavnim postupcima, sud koji je uputio zahtjev želi saznati koji je vremenski raspon obveze jamstvene ustanove da namiri navedene tražbine.
Kao što je Sud presudio, Direktiva 2008/94 dopušta državama članicama da ograniče obvezu isplate utvrđujući referentno razdoblje ili razdoblje jamstva i/ili najviši iznos isplata (presuda od 25. srpnja 2018., Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, t.
30.
i navedena sudska praksa).
S tim u vezi, člankom 4. stavkom 1 te direktive zapravo je određeno da države članice mogu ograničiti odgovornost jamstvenih ustanova iz članka 3. te direktive. U skladu s člankom 4. stavkom 2. prvim podstavkom navedene direktive, ako države članice iskoriste mogućnost iz stavka 1., one navode trajanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirena potraživanja. Ipak, to razdoblje ne može biti kraće od razdoblja koje pokriva naknada za rad za posljednja tri mjeseca radnog odnosa prije i/ili nakon datuma iz drugog stavka članka 3. Članak 4. stavak 2. drugi podstavak te direktive isto tako daje državama članicama mogućnost da to minimalno razdoblje od tri mjeseca uključe u referentno razdoblje u trajanju od najmanje šest mjeseci.
U predmetnom slučaju, iz objašnjenja koje je pružio sud koji je uputio zahtjev te pisanih očitovanja koja je podnijela rumunjska vlada proizlazi da članak 15. stavke 1. i 2. Zakona br. 200/2006 treba razumjeti kao da predviđaju maksimalno razdoblje od tri mjeseca na temelju kojeg se mogu uzeti u obzir nepodmirene tražbine koje se odnose na primitke od rada, pri čemu je to razdoblje uključeno u referentno razdoblje od tri mjeseca koji neposredno prethode datumu otvaranja kolektivnog postupka zbog insolventnosti i tri mjeseca koji neposredno slijede tom otvaranju.
Takav nacionalni propis, koji tako ograničava namirenje, od strane jamstvene ustanove, nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada na maksimalno razdoblje od tri mjeseca koji neposredno prethode ili slijede otvaranju kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca odgovara zahtjevima predviđenima, osobito člankom 4. stavkom 2. Direktive 2008/94. Naime, takav propis poštuje minimalno propisano tromjesečno trajanje, na temelju te odredbe, na temelju razdoblja za koje bi jamstvena ustanova mogla trebati podmiriti nepodmirene tražbine, pri čemu je smjestio to razdoblje unutar referentnog razdoblja koje ispunjava zahtjev minimalnog trajanja od šest mjeseci koji nalaže ta ista odredba.
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na prvo i drugo pitanje valja odgovoriti tako da:
–
članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji predviđa da je referentni datum za određivanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirene tražbine zaposlenikâ koje se odnose na primitke od rada datum otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca tih zaposlenika, i
–
članak 3. drugi stavak i članak 4. stavak 2. Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis koji ograničava namirenje, od strane jamstvene ustanove, nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada na razdoblje od tri mjeseca koje je uključeno u referentno razdoblje koje obuhvaća tri mjeseca koji prethode i tri mjeseca koji neposredno slijede datumu otvaranja kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca tih zaposlenika.
Četvrto pitanje
Svojim četvrtim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 12. točku (a) Direktive 2008/94 tumačiti na način da pravila koja je donijela država članica i kojima se predviđa da zaposlenik vrati jamstvenoj ustanovi iznose koji su mu isplaćeni nakon isteka općeg zastarnog roka po osnovi nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada mogu predstavljati mjere potrebne kako bi se izbjegle zlouporabe, u smislu te odredbe.
S tim u vezi valja podsjetiti na to da, u skladu s člankom 12. točkom (a) Direktive 2008/94, ona ne utječe na pravo država članica da poduzmu potrebne mjere kako bi izbjegle zlouporabe.
Najprije valja utvrditi da, iako sud koji je uputio zahtjev nije pobliže naveo ni trajanje ni pravnu osnovu, u nacionalnom pravu, općeg zastarnog roka na koji se odnosi to pitanje niti je objasnio na koji je način taj rok povrijeđen u okolnostima o kojima je riječ u glavnim postupcima, ipak se može pretpostaviti da se taj sud imao na umu mogućnost da je, na temelju takvog roka, pravo na namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada zainteresirane osobe o kojem je riječ u predmetu C‑524/21 zastarjelo, da je taj rok petogodišnji kako predlaže Komisija u svojim pisanim očitovanjima i kako je navedeno u rumunjskom Zakoniku o porezom postupku ili trogodišnji kako je navela rumunjska vlada u svojim pisanim očitovanjima i kako je predviđen u Građanskom zakoniku. Naime, u predmetu C‑524/21 postupak zbog insolventnosti poslodavca o kojem je riječ otvoren je 19. ožujka 2010., dok je zahtjev za namirenje tražbina koje se odnose na primitke od rada podnesen 8. veljače 2017., odnosno gotovo sedam godina nakon datuma otvaranja tog postupka zbog insolventnosti.
S obzirom na to, u predmetnom slučaju, kako proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, u skladu s nacionalnim propisom, stečajni upravitelj insolventnog poslodavca, a ne ovlaštenik, odnosno zaposlenik o kojem je riječ, je taj koji zavodu za zapošljavanje podnosi zahtjev za namirenje nepodmirenih tražbina tog zaposlenika koje se odnose na primitke od rada, koje treba namiriti Jamstveni fond. U tim okolnostima, u kojima je isključeno da je navedeni zaposlenik djelovao u zloj vjeri ili da da ga se može smatrati odgovornim za postupke koje je stečajni upravitelj poduzeo izvan zakonskog okvira radi povrata tražbina koje se odnose na primitke od rada, povrat, predviđen tim propisom, iznosa koji su, na temelju navedenog propisa neopravdano isplaćeni na toj osnovi ne može dovesti do izbjegavanja zaposlenikove zlouporabe.
Usto, sud koji je uputio zahtjev u okviru odluke kojom je uputio zahtjev za prethodnu odluku nije podnio druge dokaze, osobito koji se odnose na radnje ili propuste zaposlenika o kojima je riječ, koji bi mogli razjasniti kako okolnost da su zaposlenici od Jamstvenog fonda primili isplate po osnovi nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada na koje u konačnici nisu imali pravo jer im je njihovo pravo na te isplate bilo zastarjelo, u predmetnom slučaju može razotkriti zlouporabu od strane tih istih zaposlenika.
S obzirom na prethodno navedeno, na četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 12. točku (a) Direktive 2008/94 treba tumačiti na način da pravila koja je donijela država članica i kojima se predviđa da zaposlenik vrati jamstvenoj ustanovi iznose koji su mu isplaćeni nakon isteka općeg zastarnog roka po osnovi nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada ne mogu predstavljati mjere potrebne kako bi se izbjegle zlouporabe, u smislu te odredbe.
Treće i peto pitanje
Svojim trećim i petim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li Direktivu 2008/94 tumačiti na način da joj se protivi primjena poreznog propisa države članice kako bi se od zaposlenika ishodio povrat iznosa, uvećanih za zatezne kamate i penale, koje im je neopravdano isplatila jamstvena ustanova po osnovi tražbina koje se odnose na primitke od rada zaposlenika za razdoblja koja nisu obuhvaćena razdobljem koje predviđa nacionalni propis te države i na koja se odnose prvo i drugo pitanje ili koji su zahtijevani nakon isteka općeg zastarnog roka.
Kad je riječ o detaljnim pravilima o povratu iznosa koje je, u skladu s primjenjivim nacionalnim propisom kojim se provodi Direktiva 2008/94, neopravdano isplatila jamstvena ustanova, najprije valja utvrditi da ta direktiva ne sadržava nijednu odredbu koja uređuje to mogu li države članice predvidjeti takav povrat od zaposlenika i pod kojim uvjetima, osobito postupovnim, može biti izvršen taj povrat.
Naime, članci 4., 5. i 12. Direktive 2008/94, koji omogućavaju državama članicama ne samo da utvrde detaljna pravila za organizaciju, financiranje i rad jamstvenih ustanova, nego i da u određenim okolnostima ograniče zaštitu koju ta direktiva osigurava zaposlenicima, ne predviđaju ograničenje mogućnosti država članica da ishode povrat iznosa koji su, u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom koje provodi Direktivu 2008/94, neopravdano plaćeni (vidjeti analogijom presudu od 16. srpnja 2009., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, t. 38).
U tim okolnostima, države članice su u načelu slobodne da u svojem nacionalnom pravu predvide odredbe kojima se utvrđuju detaljna pravila, osobito postupovna, s tim u vezi, pod uvjetom, da te odredbe ipak nisu nepovoljnije od onih koje se odnose na slične nacionalne zahtjeve (načelo ekvivalentnosti) niti da su oblikovana tako da u praksi onemogućuju ili pretjerano otežavaju ostvarivanje prava koja su priznata Direktivom 2008/94 (načelo djelotvornosti) (vidjeti u tom smislu presude od 18. rujna 2003, Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, t.
34.
i od 16. srpnja 2009., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, t.
39.
).
Iako se treće i peto pitanje odnose na uvjete pod kojima zaposlenici moraju vratiti iznose koje im je jamstvena ustanova isplatila po osnovi nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada, a ne na ostvarivanje, kao takvo, zaposlenika njihova prava na davanja koja su predviđena Direktivom 2008/94, ipak navedeni uvjeti povrata mogu utjecati na takvo stvarno ostvarivanje i na doseg navedenog prava. Slijedom toga, zahtjevi koji proizlaze iz načela ekvivalentnosti i djelotvornosti, na koje se odnosi prethodna točka, moraju se primijeniti u glavnim predmetima.
S tim u vezi, kad je riječ, kao prvo, o načelu ekvivalentnosti, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u točki 54. ove presude, tom se načelu protivi to da država članica predvidi načine provedbe, osobito, postupovne, koji su nepovoljniji za mjere povrata davanja čija je dodjela uređena ili obuhvaćena pravom Unije od onih koje se primjenjuju na mjere povrata davanja slične prirodi čija je dodjela uređena ili obuhvaćena isključivo nacionalnim pravom.
U predmetnom slučaju, valja utvrditi da se, kao što proizlazi iz odluka kojima se upućuju zahtjevi za prethodnu odluku, povrat o kojem je riječ u glavnim predmetima obavlja na osnovi nacionalnih odredaba koje se odnose na povrat poreznih dugova, s obzirom na to da se te odredbe analogijom primjenjuju u predmetnom slučaju.
U mjeri u kojoj prava zajamčena Direktivom 2008/94, čiji se socijalni cilj sastoji u osiguranju minimalnog stupnja zaštite na razini Europske unije u slučaju insolventnosti poslodavca svim zaposlenicima (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Guigo,
C‑338/17
,
EU:C:2018:605
, t.
28.
), obuhvaćena područjem prava socijalne zaštite radnika, zadaća je suda koji je uputio zahtjev ispitati nisu li uvjeti povrata koji su primijenjeni u glavnim predmetima nepovoljniji za zaposlenike od uvjeta povrata za druga slična davanja koja se duguju na temelju nacionalnih odredbi koje su obuhvaćene navedenim područjem.
Za potrebe ove usporedbe sud koji je uputio zahtjev mora uzeti u obzir to jesu li zaposlenici koji se protive tome da vrate iznose koji su im isplaćeni na temelju Direktive 2008/94 u nepovoljnijem položaju od onih koji sudjeluju u postupku povrata iznosa slične prirode čija je dodjela uređena nacionalnim pravom. Kao što je u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 59. svojega mišljenja, u tu se svrhu mogu osobito uzeti u obzir mogućnost povrata neopravdano plaćenih iznosa, dobra vjera osobe koja je navodno neopravdano primila iznos i trenutak od kojeg počinju teći zatezne kamate.
Kao drugo, što se tiče načela djelotvornosti, valja podsjetiti na to da je određivanje razumnih prekluzivnih rokova u načelu u skladu s tim načelom u mjeri u kojoj ono predstavlja primjenu načela pravne sigurnosti (vidjeti u tom smislu presudu od 18. rujna 2003., Pflücke,
C‑125/01
,
EU:C:2003:477
, t.
36.
i od 16. srpnja 2009., Visciano,
C‑69/08
,
EU:C:2009:468
, t.
43.
).
U predmetnom slučaju valja utvrditi, kao što je u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojega mišljenja, da primjena nacionalnog propisa koji se odnosi na to da zaposlenici moraju vratiti iznose koje im je neopravdano isplatila jamstvena ustanova na temelju nepodmirenih tražbina tih zaposlenika koje se odnose na primitke od rada ne može tim zaposlenicima onemogućiti li pretjerano otežati ostvarivanje njihova prava na zahtijevanje toga da im jamstvena ustanova isplati iznose dugovane na temelju neisplaćenih primitaka od rada.
Osobito, detaljan pravila o postupku povrata o kojem je riječ slijedom toga ne mogu uzrokovati to da eventualna prava zaposlenika na to da im se podmire tražbine koje se odnose na primitke od rada, koje im se stvarno duguju, s njihove strane zastare.
S tim u vezi, valja istaknuti da je glavnim postupcima svojstvena okolnost da se osnovanost zahtjeva za namirenje nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada poglavito osporava zbog toga što te tražbine nisu nastale u referentnom razdoblju koje je određeno nacionalnim propisom na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 2008/94.
Stoga nije isključeno da su ti zaposlenici imali pravo na to da im jamstvena ustanova namiri njihove tražbine koje se odnose na primitke od rada u istoj visini koja odgovara razdoblju unutar tog referentnog razdoblja u slučaju u kojem te tražbine stvarno nisu podmirene i u kojem bi to plaćanje bilo odobreno da je upravitelj u zahtjevu koji je podnio u tu svrhu pravilno identificirao ta razdoblja, ako bi podnošenje tog zahtjeva moglo biti pravno ili praktički nemoguće, u trenutku u kojem zaposlenici saznaju za odluku o povratu, osobito zbog eventualnog isteka općeg zastarnog roka.
U takvoj situaciji, iako je Sud u tom području priznao usklađenost s pravom Unije utvrđivanja razumnih zastarnih rokova i iako je opći zastarni rok predviđen rumunjskim pravom, kako je naveden u točki 47. ove presude, u načelu razuman, zaposlenicima bi u konačnici ipak moglo biti onemogućeno ostvarivanje prava koja im priznaje Direktiva 2008/94, što je situacija koja je u suprotnosti s načelom djelotvornosti, provjera čega je ipak zadaća suda koji je uputio zahtjev.
Kad je riječ o obvezi zaposlenikâ da snose zatezne kamate i penale, koja je predviđena nacionalnim zakonodavstvom o kojem je riječ, valja utvrditi da, kao što je to u biti istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 64. svojega mišljenja, načelo djelotvornosti zahtijeva da eventualno plaćanje tih zateznih kamata i penala ni na koji način ne utječe na zaštitu koju zaposlenicima daje Direktiva 2008/94, osobito tako što ne narušava, u situaciji navedenoj u točki 64. ove presude, minimalnu razinu zaštite predviđenu u skladu s člankom 4. stavkom 2. te direktive.
Naime, u situaciji u kojoj je dokazano da su zaposlenici u slučaju podnošenja pravilnog zahtjeva, imali pravo na plaćanje u biti istog iznosa kao što je onaj koji im je stvarno plaćen nakon pogrešnog zahtjeva koji je podnio upravitelj, a eventualna nemogućnost kasnijeg podnošenja pravilnog zahtjeva se protivi načelu djelotvornosti, ti zaposlenici moraju stvarno moći u cijelosti ostvariti svoje pravo na to da im se namire njihove nepodmirene tražbine koje se odnose na primitke od rada unutar ograničenja koja su predviđena člankom 3. i člankom 4. stavkom 2. Direktive 2008/94 i, ovisno o slučaju, nacionalnim pravom.
Stoga bi u glavnim predmetima povrat već plaćenog iznosa uvećanog za zatezne kamate i penale, nužno podrazumijevao povredu prava na koja se zaposlenici o kojima je riječ mogu pozivati na temelju članaka 3. i 4. Direktive 2008/94 time što bi u konačnici smanjio ukupan iznos koji im je dugovan na temelju njihovih nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada ispod minimalnih iznosa koji su u njima predviđeni.
Uzimajući u obzir sva prethodna razmatranja, na treće i peto pitanje valja odgovoriti tako da Direktivu 2008/94, u vezi s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti, treba tumačiti na način da joj se protivi primjena poreznog propisa države članice kako bi se od zaposlenika ishodio povrat iznosa, uvećanih za zatezne kamate i penale, koje im je neopravdano isplatila jamstvena ustanova po osnovi tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada za razdoblja koja nisu obuhvaćena razdobljem koje predviđa nacionalni propis te države i na koja se odnose prvo i drugo pitanje ili koji su zahtijevani nakon isteka općeg zastarnog roka u slučaju u kojem:
–
su uvjeti povrata predviđeni tim propisom nepovoljniji za zaposlenike od uvjeta povrata davanja koja se duguju na temelju nacionalnih odredaba koje su obuhvaćene područjem prava socijalne zaštite, ili
–
primjena nacionalnog propisa o kojem je riječ zaposlenicima o kojima je riječ onemogućuje ili pretjerano otežava da od jamstvene ustanove zahtijevaju isplatu iznosa koji se duguju na temelju nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada ili plaćanje zateznih kamata i penala, koji su predviđeni navedenim nacionalnim propisom, utječe na zaštitu koju zaposlenicima daje Direktiva 2008/94 i nacionalne odredbe kojima se ona provodi, osobito narušavanjem minimalne razine zaštite predviđene u skladu s člankom 4. stavkom 2. navedene direktive.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

1.
Članak 1. stavak 1. i članak 2. stavak 1. Direktive 2008/94/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2008. o zaštiti zaposlenika u slučaju insolventnosti njihovog poslodavca,
treba tumačiti na način da:
im se ne protivi nacionalni propis koji predviđa da je referentni datum za određivanje razdoblja za koje jamstvena ustanova treba podmiriti nepodmirene tražbine zaposlenikâ koje se odnose na primitke od rada datum otvaranja postupka zbog insolventnosti poslodavca tih zaposlenika.

2.
Članak 3. drugi stavak i članak 4. stavak 2. Direktive 2008/94
treba tumačiti na način da:
im se ne protivi nacionalni propis koji ograničava namirenje, od strane jamstvene ustanove, nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada na razdoblje od tri mjeseca koje je uključeno u referentno razdoblje koje obuhvaća tri mjeseca koji prethode i tri mjeseca koji neposredno slijede datumu otvaranja kolektivnog postupka zbog insolventnosti poslodavca tih zaposlenika.

3.
Članak 12. točku (a) Direktive 2008/94
treba tumačiti na način da:
pravila koja je donijela država članica i kojima se predviđa da zaposlenik vrati jamstvenoj ustanovi iznose koji su mu isplaćeni nakon isteka općeg zastarnog roka po osnovi nepodmirenih tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada ne mogu predstavljati mjere potrebne kako bi se izbjegle zlouporabe, u smislu te odredbe.

4.
Direktivu 2008/94, u vezi s načelima ekvivalentnosti i djelotvornosti,
treba tumačiti na način da:
joj se protivi primjena poreznog propisa države članice kako bi se od zaposlenika ishodio povrat iznosa, uvećanih za zatezne kamate i penale, koje im je neopravdano isplatila jamstvena ustanova po osnovi tražbina zaposlenika koje se odnose na primitke od rada za razdoblja koja nisu obuhvaćena razdobljem koje predviđa nacionalni propis te države i na koja se odnose prvo i drugo pitanje ili koji su zahtijevani nakon isteka općeg zastarnog roka u slučaju u kojem:
–
su uvjeti povrata predviđeni tim propisom nepovoljniji za zaposlenike od uvjeta povrata davanja koja se duguju na temelju nacionalnih odredaba koje su obuhvaćene područjem prava socijalne zaštite, ili
–
primjena nacionalnog propisa o kojem je riječ zaposlenicima o kojima je riječ onemogućuje ili pretjerano otežava da od jamstvene ustanove zahtijevaju isplatu iznosa koji se duguju na temelju nepodmirenih tražbina koje se odnose na primitke od rada ili plaćanje zateznih kamata i penala, koji su predviđeni navedenim nacionalnim propisom, utječe na zaštitu koju zaposlenicima daje Direktiva 2008/94 i nacionalne odredbe kojima se ona provodi, osobito narušavanjem minimalne razine zaštite predviđene u skladu s člankom 4. stavkom 2. navedene direktive.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: rumunjski