CELEX: 62019TJ0609
Tržišno natjecanje
Koncentracije
Sektor proizvodnje medicinskih instrumenata
Odluka kojom se izriču novčane kazne za provedbu koncentracije prije njezine prijave i odobrenja
Članak 4. stavak 1., članak 7. stavak 1. i članak 14. Uredbe (EZ) br. 139/2004
Prijelazna transakcija i krajnja transakcija
Struktura prijenosa
Jedinstvena koncentracija
Prava obrane
Legitimna očekivanja
Načelo zakonitosti
Proporcionalnost
Iznos novčanih kazni
Olakotne okolnosti

)
I.

Okolnosti spora
Tužitelj, Canon Inc., multinacionalno je društvo specijalizirano za proizvodnju proizvoda za slikovni prikaz i optičkih proizvoda, uključujući fotoaparate, videokamere, fotokopirne uređaje, koračne motore i pisače za računala. Otkako je preuzeo društvo Toshiba Medical Systems Corporation (u daljnjem tekstu: TMSC), tužitelj je također specijaliziran za proizvodnju medicinske opreme.
TMSC, koji se aktivno bavi razvojem, proizvodnjom i prodajom medicinske opreme, kao i pružanjem tehničkih usluga u tom području, bio je društvo kći u stopostotnom vlasništvu društva Toshiba Corporation (u daljnjem tekstu: Toshiba), prije nego što ga je preuzeo tužitelj. Nakon tog preuzimanja, TMSC je preimenovan u „Canon Medical Systems Corporation”.
A.

Tužiteljevo preuzimanje TMSC‑a
Početkom 2016., Toshiba je doživjela znatne financijske poteškoće. Konkretno, s obzirom na njezine očekivane rezultate, Toshiba je smatrala da postoji mogućnost da će dioničare morati obavijestiti o negativnim rezultatima za financijsku godinu 2015. (koja je završila 31. ožujka 2016.). Budući da u nedavnom razdoblju u Japanu nijedno javno društvo veličine Toshibe dioničare nikada nije obavijestilo o negativnim rezultatima, bilo je teško predvidjeti utjecaj takvog događaja na Toshibine trgovinske rezultate, financijsko stanje i tržišnu vrijednost.
Posljedično, Toshiba je pokrenula ubrzani postupak za prikupljanje ponuda za prodaju TMSC‑a.
Kao prvo, Toshiba je 19. veljače 2016. ponuditeljima predložila strukturu transakcije koja je kvalificirana kao prijedlog „80/20”.
U okviru postupka za prikupljanje ponuda, svaki je ponuditelj dao ponude kojima se uzela u obzir Toshibina financijska situacija. U svojoj ponudi, tužitelj je Toshibi predložio novu strukturu transakcije. Svrha te nove strukture bila je da se prodaja TMSC‑a prizna kao kapitalno ulaganje na Toshibine račune najkasnije 31. ožujka 2016. a da tužitelj pritom službeno ne stekne kontrolu nad tim društvom prije nego što od tijela nadležnih za tržišno natjecanje dobije potrebna odobrenja.
Zahvaljujući novoj strukturi transakcije koju je predložio tužitelj, prema mišljenju Toshibe, TMSC više nije bio jedno od njegovih društava kćeri s obzirom na općeprihvaćena računovodstvena načela u Sjedinjenim Američkim Državama (United States GAAP) (uvodna izjava 13. pobijane odluke).
Prema mišljenju Toshibe, nakon što je ispitala izvedivost i učinke ponude svakog ponuditelja, smatrala je da je tužiteljeva ponuda najkonkurentnija i jedina u kojoj prijenos cijele kupoprodajne cijene ne podliježe odobrenjima u okviru kontrole koncentracija (uvodna izjava 14. pobijane odluke).
Tužiteljevo stjecanje TMSC‑a javno je objavljeno 17. ožujka 2016. Istog dana, tužitelj je objavio da je s Toshibom sklopio sporazum o prijenosu udjela koji se odnosi na Toshibino stjecanje TMSC‑a, a Toshiba i TMSC objavili su da je Toshiba prihvatila prodati TMSC tužitelju te da TMSC više nije društvo kći grupe Toshiba.
Nakon tužiteljeve ponude, TMSC je konvertirao svojih 134980060 redovnih dionica te je stvorio nove kategorije dionica kako bi mogao provesti strukturu transakcije.
Statut TMSC‑a izmijenjen je 15. ožujka 2016. kako bi se uključile nove kategorije dionica i dodatne dionice.
Kao prvo, TMSC je stvorio tri kategorije dionica:
–
dionice kategorije A (dionice s pravom glasa),
–
dionice kategorije B (dionice bez prava glasa) i
–
dionice kategorije C (dionice s pravom glasa i opcijom kupnje koju može izvršiti TMSC).
Kao drugo, TMSC je sve svoje redovne dionice konvertirao u dionice kategorije C te je stvorio dioničke opcije za obveznu kupnju svih dionica kategorije C.
Kao treće, TMSC je 16. ožujka 2016. konvertirao dionice kategorije C te je u zamjenu izdao:
–
20 dionica kategorije A,
–
jednu dionicu kategorije B i
–
100 dioničkih opcija povezanih s dionicama kategorije C.
Tužiteljeva ponuda sastojala se od strukture transakcije u dvije faze.
U prvoj fazi, tužitelj i Toshiba sklopili su 17. ožujka 2016.„
Shares and Other Securities Transfer Agreement
” kojim je tužitelj stekao dionicu kategorije B bez prava glasa za 4930 jena (približno 40 eura) i 100 dioničkih opcija kategorije C s pravom glasa od TMSC‑a za 665497806400 jena (približno 5280000000 eura), međutim, ta se glasačka prava nisu mogla izvršavati sve dok se te dioničke opcije nisu izvršile. Istog su dana MS Holding, subjekt posebne namjene koji je stvoren 8. ožujka 2016. posebno za potrebe transakcije i Toshiba sklopili „
Excluded share Transfert Agreement
”, kojim je MS Holding od TMSC‑a stekao 20 preostalih dionica kategorije A s pravom glasa za 98600 jena (približno 800 eura). U Odluci Komisije C(2019) 4559
final
od 27. lipnja 2019. o izricanju novčanih kazni zbog neprijavljivanja koncentracije, čime je prekršen članak 4. stavak 1. Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004, i zbog provedbe koncentracije, čime je prekršen članak 7. stavak 1. te uredbe (predmet M.8179 – Canon/Toshiba Medical Systems Corporation, u daljnjem tekstu: pobijana odluka) te se dvije transakcije zajedno nazivaju „prijelazna transakcija”.
U drugoj fazi, tužitelj je 19. prosinca 2016., nakon što je dobio posljednje relevantno odobrenje za koncentraciju, izvršio svojih 100 dioničkih opcija kategorije C za stjecanje temeljnih dionica s pravom glasa u TMSC‑u, dok je TMSC od tužitelja stekao dionicu kategorije B bez prava glasa za 4930 jena (približno 40 eura) te preostalih 20 dionica kategorije A s pravom glasa od MS Holdinga za 36098600 jena (približno 300000 eura). Te se dvije transakcije u pobijanoj odluci zajedno nazivaju „krajnja transakcija”.
Cijela struktura transakcije u pobijanoj se odluci naziva „koncentracija”.
B.

Faza prije podnošenja prijave
Tužitelj je 11. ožujka 2016. Europskoj komisiji uputio zahtjev za imenovanje tima u pogledu njegova projekta stjecanja isključive kontrole nad TMSC‑om u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 od 20. siječnja 2004. o kontroli koncentracija između poduzetnika (Uredba EZ o koncentracijama) (
SL 2004., L 24, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 5., str. 73.).
Porukom elektroničke pošte od 5. travnja 2016. tužitelj je Komisiji uputio dio obrasca CO koji se odnosi na predloženu strukturu transakcije, kao i kratki prikaz u kojem se opisuju različite faze transakcije.
Tužitelj je 28. travnja 2016. Komisiji podnio prvi nacrt obrasca CO. Komisija je 11. svibnja 2016. tužitelju uputila nekoliko pitanja o nacrtu obrasca CO, od kojih su se tri odnosila na strukturu transakcije, na koja je tužitelj odgovorio 27. svibnja 2016.
C.

Prijava i odluka o odobrenju koncentracije
Tužitelj je 12. kolovoza 2016., u skladu s člankom 4. Uredbe br. 139/2004, u okviru uobičajenog postupka kontrole koncentracije Komisiji prijavio stjecanje isključive kontrole nad TMSC‑om stjecanjem 100 % njegovih dionica. Tužitelj je pojasnio da prijavu treba shvatiti na način da obuhvaća cijelu koncentraciju, odnosno prijelaznu i krajnju transakciju.
U okviru ocjene koncentracije, Komisijina istraga nije otkrila bilo kakvu naznaku o mogućoj pojavi zabrinutosti u pogledu pravila tržišnog natjecanja. Iz tog je razloga Komisija, u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 139/2004 i člankom 57. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP), 19. rujna 2016. donijela odluku o odobrenju.
D.

Upravni postupak i pobijana odluka
Nekoliko dana nakon što je primila tužiteljev zahtjev za imenovanje tima u pogledu njegova plana stjecanja isključive kontrole nad TMSC‑om, Komisija je 18. ožujka 2016. primila anonimnu pritužbu.
Komisija je 11. svibnja 2016. tužitelju uputila zahtjev za pružanje informacija u pogledu njegova prvog nacrta obrasca za prijavu od 28. travnja 2016., u odgovoru na koji je tužitelj podnio svoje primjedbe.
Komisija je 29. srpnja 2016. obavijestila tužitelja da je pokrenula istragu koja može dovesti do izricanja novčanih kazni na temelju članka 14. stavka 2. točaka (a) i (b) Uredbe br. 139/2004 zbog mogućih povreda obveze odgode predviđene člankom 7. stavkom 1. te uredbe i obveze podnošenja prijave predviđene člankom 4. stavkom 1. navedene uredbe.
Komisija je 5. rujna 2016. od tužitelja primila dodatni podnesak.
Sastanak između Komisije i tužitelja održan je 6. listopada 2016.
U odluci koju je Komisija donijela 7. listopada 2016. na temelju članka 11. stavka 3. Uredbe br. 139/2004, Komisija je od tužitelja, TMSC‑a i Toshibe zatražila da pruže informacije i dostave interne dokumente. Tužitelj i TMSC odgovorili su 4. studenoga 2016. Toshiba je dostavila svoje odgovore između 4. studenoga i 1. prosinca 2016.
Tužitelj je 5. studenoga 2016. Komisiji uputio dopis o svojim primjedbama u pogledu sastanka od 6. listopada 2016. i odluke od 7. listopada 2016.
Nakon što im je Komisija uputila poruke elektroničke pošte, Toshiba, TMSC i tužitelj dostavili su dodatne dokumente 15. veljače, 24. veljače i 15. ožujka 2017.
Na temelju članka 18. Uredbe br. 139/2004 Komisija je 6. srpnja 2017. tužitelju uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u kojoj je privremeno zaključila da je tužitelj namjerno ili barem nepažnjom povrijedio članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 i u kojoj je navela da, slijedom toga, predviđa izricanje novčanih kazni na temelju članka 14. stavka 2. navedene uredbe.
Tužitelj je 15. ožujka 2018. podnio pisane primjedbe te je zatražio saslušanje.
Dana 3. svibnja 2018. održalo se saslušanje tijekom kojeg je tužitelj iznio svoje argumente.
Komisija je 8. svibnja 2018. tužitelju uputila poruku elektroničke pošte koja je sadržavala pitanja na koja tužitelj nije mogao odgovoriti tijekom saslušanja od 3. svibnja 2018. Tužitelj je svoje odgovore podnio 24. svibnja 2018.
Komisija je 11. lipnja 2018. od tužitelja primila dodatne informacije. Osim toga, u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, tužitelj je od Komisije zatražio da okonča postupak zbog povrede s obzirom na kriterij koji je Sud utvrdio u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
Komisija je 30. studenoga 2018. objavila dodatnu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, u kojoj je privremeno zaključila da tužiteljevo ponašanje predstavlja povredu članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, također na temelju tumačenja pravnog okvira koji je utvrđen u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
Tužitelj je 21. siječnja 2019. podnio svoje odgovore na dodatnu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku te je zatražio drugo saslušanje, koje je održano 14. veljače 2019.
Komisija je 25. veljače 2019. tužitelju uputila poruku elektroničke pošte koja je sadržavala pitanja na koja tužitelj nije mogao odgovoriti tijekom saslušanja održanog 14. veljače 2019. Tužitelj je svoje odgovore podnio 13. ožujka 2019.
Tužitelj je 3. travnja 2019. Komisiji podnio dodatne komentare u pogledu njezina pristupa u vezi s presudom od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
Komisija je 27. lipnja 2019. donijela pobijanu odluku.
Prva četiri članka izreke pobijane odluke glase kako slijedi:
„Članak 1.
Time što [tužitelj] nije prijavio koncentraciju koja je od značaja za Uniju prije njezine provedbe (17. ožujka 2016.), a da to nije izričito odobreno člankom 7. stavkom 2. Uredbe […] br. 139/2004 ili odlukom donesenom u skladu s člankom 7. stavkom 3. te uredbe, barem je nepažnjom povrijedio članak 4. stavak 1. navedene uredbe.
Članak 2.
Time što je [tužitelj] proveo koncentraciju koja je od značaja za Uniju (17. ožujka 2016.) prije njezina odobrenja (19. rujna 2016.), barem je nepažnjom povrijedio članak 7. stavak 1. Uredbe […] br. 139/2004.
Članak 3.
U skladu s člankom 14. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 139/2004, [tužitelju] se izriče novčana kazna u iznosu od 14000000 eura za povredu iz članka 1. ove odluke.
Članak 4.
U skladu s člankom 14. stavkom 2. točkom (b) Uredbe (EZ) br. 139/2004, [tužitelju] se izriče novčana kazna u iznosu od 14000000 eura za povredu iz članka 2. ove odluke.”
II.

Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 9. rujna 2019. tužitelj je pokrenuo ovaj postupak.
Komisija je 27. studenoga 2019. podnijela odgovor na tužbu.
Aktom podnesenim tajništvu Općeg suda 14. siječnja 2020., Vijeće Europske unije zatražilo je intervenciju u ovom postupku u potporu zahtjevu Komisije.
Odlukom od 5. ožujka 2020., predsjednik šestog vijeća Općeg suda odobrio je tu intervenciju. Vijeće je svoj intervencijski podnesak podnijelo 24. travnja 2020., dok su glavne stranke svoja očitovanja na taj podnesak podnijele u za to određenim rokovima.
Glavne stranke podnijele su repliku i odgovor na repliku 18. ožujka odnosno 26. lipnja 2020.
Dopisom od 28. srpnja 2020., tužitelj je zatražio održavanje rasprave na temelju članka 106. stavka 2. Poslovnika Općeg suda.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku;
–
podredno, ukine ili znatno smanji iznos izrečenih novčanih kazni;
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu;
–
naloži tužitelju snošenje troškova.
Vijeće od Općeg suda zahtijeva da u cijelosti odbije prigovor nezakonitosti istaknut s obzirom na članak 14. stavak 2. točke (a) i (b) Uredbe br. 139/2004.
III.

Pravo
U prilog tužbi, tužitelj ističe tri tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na tome da nije počinio povredu članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, drugi na povredi članka 14. Uredbe br. 139/2004, a treći na povredi članka 18. Uredbe br. 139/2004 i članka 48. stavka 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja).
A.

Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na tome da tužitelj nije povrijedio članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004
Uvodno valja istaknuti da Komisija, u uvodnoj izjavi 99. pobijane odluke, pristup koji je primijenila kako bi zaključila da postoji povreda članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 sažima na sljedeći način:
„[…]
(a)
Prijelazna transakcija i krajnja transakcija zajedno čine jedinstvenu koncentraciju u smislu članka 3. Uredbe [br. 139/2004] i sudske prakse sudova Unije, koja se sastoji u [tužiteljevu] stjecanju kontrole nad TMSC‑om (vidjeti odjeljak 4.1.).
(b)
Budući da su dio jedinstvene koncentracije, prijelazna i krajnja transakcija bile su neodvojivo povezane. Naime, prijelazna transakcija bila je faza koja je potrebna kako bi došlo do promjene kontrole nad TMSC‑om te je izravno funkcionalno povezana s provedbom [tužiteljeva] stjecanja kontrole nad TMSC‑om. Zbog tih razloga, prijelazna transakcija doprinijela je (barem djelomično) promjeni kontrole nad TMSC‑om u smislu presude Ernst & Young. Izvršavanjem prijelazne transakcije, [tužitelj] je djelomično proveo jedinstvenu koncentraciju koja se sastoji u [njegovu] stjecanju kontrole nad TMSC‑om (vidjeti odjeljak 4.2.).
(c)
Budući da je djelomično proveo koncentraciju koja se sastoji u stjecanju kontrole nad TMSC‑om prije nego što ju je prijavio Komisiji i prije nego što ju je ona odobrila, [tužitelj] je povrijedio članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe [br. 139/2004] (vidjeti odjeljak 4.3.).”
Prvi tužbeni razlog dijeli se na četiri dijela. Prvi se dio temelji na tome da prijelazna transakcija ne predstavlja tužiteljevo stjecanje kontrole. Drugi se dio temelji na nepostojanju djelomične provedbe kojom se povređuju članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004. Treći se dio temelji na navodnim očitim pogreškama koje su počinjene u primjeni pojma „djelomična provedba”„jedinstvene koncentracije”. Četvrti se dio temelji na činjenici da se
ex ante
postupak kontrole koncentracija nikada nije zaobišao.
1.

Prvi dio, koji se temelji na tome da prijelazna transakcija ne predstavlja stjecanje kontrole
U okviru prvog dijela, tužitelj tvrdi da prijelazna transakcija nije dovela do njegova stjecanja kontrole i da stoga ne može predstavljati slučaj preuranjene provedbe koncentracije.
Taj se prvi dio dijeli na dva poddijela. U okviru prvog poddijela tužitelj tvrdi da preuranjena provedba koncentracije postoji samo u slučaju stjecanja kontrole. U okviru drugog poddijela tužitelj tvrdi da ranija sudska praksa potvrđuje da je promjena kontrole jedini relevantni kriterij.
a)

Prvi poddio, u skladu s kojim preuranjena provedba koncentracije pretpostavlja stjecanje kontrole
Tužitelj ističe da iz teksta članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 proizlazi da preuranjena koncentracija postoji samo kada postoji stjecanje kontrole. Nije sporno da pojam „koncentracija” koji se upotrebljava u tim odredbama treba definirati s obzirom na članak 3. navedene uredbe, u skladu s kojim koncentracije predstavljaju stjecanja koja dovode do trajne promjene izravne ili neizravne kontrole. Osim toga, tužitelj upućuje na točku 44. i sljedeće točke presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), u skladu s kojima je preuranjena provedba koncentracije usko povezana s pojmom koncentracije u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004, kojim se zahtijeva stjecanje kontrole, na točku 46. navedene presude, u skladu s kojom su samo „operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom” obuhvaćene člankom 7. stavkom 1. navedene uredbe, te na točke 49. i 60. navedene presude, u skladu s kojima transakcije ne „doprinose trajnoj promjeni kontrole” ako ne pokazuju „izravnu funkcionalnu povezanost s […] provedbom” koncentracije, odnosno ako „sam[e] po sebi” ne pokazuju povezanost s promjenom kontrole, pri čemu taj kriterij isključuje sve operacije koje su „povezan[e] s […] koncentracijom” u smislu da su „akcesorn[e] ili [mogu] služiti za […] pripremu” njezine provedbe. Međutim, u uvodnoj izjavi 134. pobijane odluke Komisija izričito priznaje da tužitelj nije stekao kontrolu nad TMSC‑om prije Komisijina odobrenja od 19. rujna 2016. Usto, tužitelj upućuje na presudu od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), u skladu s kojom se obvezom odgode nastoji izbjeći to da se Komisija nađe u situaciji u kojoj odluka o nespojivosti treba biti dopunjena odlukom o poništenju koja je namijenjena prekidanju stjecanja kontrole do kojeg je došlo čak i prije nego što je Komisija odlučila o njegovim učincima na tržišno natjecanje te iz toga zaključuje da njezino područje primjene ne smije prekoračiti ono što je potrebno kako bi se osiguralo da restrukturiranja poduzeća ne dovedu do trajne štete za tržišno natjecanje. Naposljetku, Komisijina kontrola koncentracije ni u kojem trenutku i ni na koji način nije bila otežana, s obzirom na to da je tužitelj stekao kontrolu nad TMSC‑om tek nakon što je dobio sva odobrenja od predmetnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje, među kojima je Komisija.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Stranke se slažu da tužitelj nije kontrolirao TMSC tijekom prijelazne transakcije.
Stoga valja utvrditi može li preuranjena provedba koncentracije postojati, kao što to tužitelj tvrdi, samo u slučaju kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da provedba koncentracije, u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, postoji kada stranke koje sudjeluju u koncentraciji provedu operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom (presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
46.
i od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, t.
50.
).
Stoga okolnost da svaka djelomična provedba koncentracije potpada pod područje primjene tog članka ispunjava zahtjev osiguranja učinkovitog nadzora koncentracija. Naime, ako bi strankama koje sudjeluju u koncentraciji bilo zabranjeno provesti koncentraciju samo jednom operacijom, ali bi im bilo dopušteno do istog rezultata doći uzastopnim djelomičnim operacijama, to bi dovelo do smanjenja korisnog učinka zabrane iz članka 7. Uredbe br. 139/2004 te bi na taj način ugrozilo prethodni karakter kontrole predviđene tom uredbom kao i ostvarivanje njezinih ciljeva (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
47.
).
Upravo s obzirom na to, uvodna izjava 20. navedene uredbe određuje da je s transakcijama koje su međusobno usko povezane uputno postupati kao s pojedinačnim [jedinstvenim] koncentracijama jer ih povezuje određen uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima koje se odvijaju u razumno kratkom razdoblju (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
48.
).
Međutim, ako takve operacije, iako su provedene u okviru koncentracije, nisu nužne da bi se ostvarila promjena kontrole nad poduzetnikom na kojeg se ta koncentracija odnosi, one ne potpadaju pod članak 7. Uredbe br. 139/2004. Naime, te operacije, iako mogu biti akcesorne koncentraciji ili služiti za njezinu pripremu, ne pokazuju izravnu funkcionalnu povezanost s njezinom provedbom, tako da njihova provedba u načelu ne može ugroziti učinkovitost kontrole koncentracija (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
49.
).
Naposljetku, Sud je zaključio da članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 treba tumačiti na način da je koncentracija provedena samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
59.
).
Budući da su članak 7. stavak 1. i članak 4. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 dvije odredbe koje se odnose na pojam „provedba koncentracije”, valja smatrati da ono što je Sud, kojem je podnesen zahtjev za prethodnu odluku na temelju članka 267. UFEU‑a u predmetu u kojem je donesena presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), naveo u pogledu prve od tih odredbi, vrijedi i za drugu odredbu.
Stoga Komisija pravilno tvrdi da iz presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da je Sud razlikovao pojmove „koncentracija” i „provedba koncentracije”.
U tom pogledu, iz točke 45. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da koncentracija, u skladu s člankom 3. Uredbe br. 139/2004 u kojem se definira taj pojam, nastaje „kada dođe do trajne promjene kontrole”, dok iz točke 46. navedene presude proizlazi da „provedba koncentracije” postoji „kada stranke koje sudjeluju u koncentraciji provedu operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom”, odnosno eventualno prije stjecanja kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
Taj je zaključak potkrijepljen točkom 59. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), iz koje proizlazi da je, kako bi postojala provedba koncentracije u smislu članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, dovoljno da operacija, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinese promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
Stoga, iz presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da pojam „provedba koncentracije”, koji se predviđa člankom 4. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 139/2004, nije ograničen na situaciju u kojoj krajnji kupac stječe kontrolu nad ciljnim poduzetnikom, nego obuhvaća i svaku operaciju koja „doprinosi” takvoj promjeni kontrole.
U tom pogledu, tužiteljev argument prema kojem je Sud u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), općenito isključio „sve transakcije koje su ‚povezane s koncentracijom’ u smislu da su ‚akcesorne ili [mogu] služiti za pripremu’ njezine provedbe” pogrešan je jer je Sud u točki 49. te presude (vidjeti točku 64. ove presude) naveo da operacije koje nisu nužne da bi se ostvarila promjena kontrole i koje stoga, iako mogu biti akcesorne koncentraciji ili služiti za njezinu pripremu, ne pokazuju izravnu funkcionalnu povezanost s njezinom provedbom, nisu obuhvaćene člankom 7. Uredbe br. 139/2004. Stoga iz te točke proizlazi da su transakcije obuhvaćene pojmom „provedba koncentracije”, čak i ako je ta provedba djelomična u smislu točaka 47. i 51. navedene presude, ako u cijelosti ili djelomično doprinose promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
Usto, tužiteljeva argumentacija ne može dovesti u pitanje zaključak naveden u točki 69. ove presude jer ona proizlazi iz doslovnog tumačenja ulomka iz članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. Tužitelj se poziva na slučaj u kojem koncentracije treba prijaviti „nakon […] stjecanja kontrolnog udjela”. Naime, u tom stavku navedene uredbe detaljno se navode različiti mogući slučajevi stjecanja kontrole te se pojašnjava u kojem je trenutku, ovisno o slučaju, potrebno podnijeti prijavu. Kao što to ističe Komisija, upućivanje na „stjecanje kontrolnog udjela” može se odnositi na situacije uređene člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 139/2004, čak i ako ne podliježu suspenzivnom uvjetu odobrenja koncentracije, a provedba javnih ponuda za preuzimanje i transakcija vrijednosnim papirima može dovesti do stjecanja kontrolnog udjela a da se pritom ne povredi članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004, pod uvjetom da se poštuju uvjeti utvrđeni stavkom 2. te odredbe. Međutim, tužitelj ne tvrdi da je ovaj slučaj obuhvaćen područjem primjene članka 7. stavka 2. navedene uredbe.
Stoga, suprotno onome što tvrdi tužitelj, u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), kako bi se utvrdilo je li povrijeđen članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 nije primijenjen kriterij koji se odnosi na to je li postojalo stjecanje kontrole nad ciljnim poduzetnikom, nego, kao što to tvrdi Komisija, je li predmetna transakcija u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinijela promjeni kontrole nad tim poduzetnikom. Takav je kriterij po analogiji primjenjiv u pogledu članka 4. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
Što se tiče tužiteljeva tumačenja presude od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), prema kojem samo transakcije za koje su potrebne mjere poništenja predstavljaju akte koji negativno utječu na učinkovitost sustava kontrole koncentracija, valja istaknuti da je to tumačenje netočno. Naime, Opći sud u toj je presudi naveo da, s jedne strane, bez stjecanja kontrole Komisija nije imala ovlast poništiti koncentraciju (presuda od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija,
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
, t.
66.
) i da, s druge strane, stjecanje udjela kojim kao takvim nije dodijeljena kontrola u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 može biti obuhvaćeno područjem primjene članka 7. navedene uredbe (presuda od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija,
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
, t.
83.
). Drugim riječima, Opći sud presudio je da, iako je stjecanje kontrole nužno kako bi Komisija mogla izvršiti svoju ovlast poništenja koncentracije, to stjecanje kontrole nije potrebno da određena transakcija bude obuhvaćena područjem primjene članka 7. Uredbe br. 139/2004.
Naposljetku, netočan je tužiteljev argument prema kojem Komisijina kontrola transakcije ni u kojem trenutku i ni na koji način nije bila otežana, s obzirom na to da je tužitelj stekao kontrolu nad TMSC‑om tek nakon što je dobio sva odobrenja od predmetnih tijela nadležnih za tržišno natjecanje.
Naime, tužitelj smatra da su „koncentracije definirane kao stjecanja koja dovode do trajne promjene izravne ili neizravne kontrole” i da, stoga, ako kontrola nije stečena, ne postoji preuranjena provedba koncentracije.
Tako tužitelj miješa pojmove „provedba” i „stjecanje”, koji su dva različita pojma u Uredbi br. 139/2004.
Naime, pojam „provedba” odnosi se na koncentraciju (ili na transakciju poput one predviđene člankom 7. stavkom 4. Uredbe br. 139/2004), dok se pojam „stjecanje” odnosi na kontrolu.
Međutim, ta se dva pojma ne mogu miješati. „Provedba” koncentracije može trajati dulje vrijeme, što objašnjava pojmove djelomične provedbe i jedinstvene koncentracije, dok „stjecanje” kontrole ne može trajati dulje vrijeme. Naime, kontrola se stječe čim subjekt može izvršavati odlučujući utjecaj na ciljno društvo ili se ne stječe. Pojam stjecanja kontrole stoga ne može obuhvaćati „djelomično” stjecanje. Prema tome, navodna „djelomična kontrola” ne može biti uvjet za djelomičnu provedbu koncentracije, suprotno onome što tvrdi tužitelj.
Prema tome, kako bi Komisijina kontrola bila djelotvorna, treba je provesti ne samo prije stjecanja kontrole, nego i prije provedbe koncentracije, čak i ako je ona djelomična. Naime, kao što se to već ističe u točki 62. ove presude, ako bi strankama koje sudjeluju u koncentraciji bilo zabranjeno provesti koncentraciju samo jednom operacijom, ali bi im bilo dopušteno do istog rezultata doći uzastopnim djelomičnim operacijama, to bi dovelo do smanjenja korisnog učinka zabrane iz članka 7. Uredbe br. 139/2004 te bi na taj način ugrozilo prethodni karakter kontrole predviđene tom uredbom kao i ostvarivanje njezinih ciljeva (presuda od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
47.
).
Stoga valja odbiti prvi poddio prvog tužbenog razloga.
b)

Drugi poddio, u skladu s kojim je ranijom sudskom praksom potvrđeno da je promjena kontrole jedini relevantni kriterij
Tužitelj tvrdi da se u pobijanoj odluci zanemaruje sudska praksa sudova Europske unije.
Tako, kao prvo, tužitelj upućuje na točku 25. presude od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), u skladu s kojom koncentracija nije provedena sve dok poduzetnik ne stekne kontrolu nad drugim poduzetnikom, odnosno sve dok ne može izvršavati odlučujući utjecaj, te na točku 85. navedene presude, u skladu s kojom se, ako ne postoji stvarno preuzimanje kontrole, sporni udio ne može izjednačiti s koncentracijom koja je već provedena. Kao drugo, tužitelj ističe da je Opći sud u presudi od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
), prihvatio strukturu prijenosa jer nikakva kontrola nije bila prenesena prije dobivanja odobrenja. Opći sud u toj je presudi potvrdio da prijenos dionica društvu koje je osnovano isključivo u svrhu njihova preuzimanja ne dovodi do toga da krajnji stjecatelj stekne kontrolu i stoga nije obuhvaćeno područjem primjene članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. Kao treće, prema tužiteljevu mišljenju, u presudi od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), u točki 148. i sljedećim točkama, koje se odnose na uvodnu izjavu 20. Uredbe br. 139/2004, Opći sud odbacio je ideju da u slučaju preuranjene provedbe koncentracije dvije transakcije treba kvalificirati kao „jedinstvenu koncentraciju” samo zato što su one međusobno usko povezane. U tom pogledu, iz točke 44. presude od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
), proizlazi da uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 ne predstavlja pravnu osnovu na temelju koje se može zaključiti da postoji „jedinstvena koncentracija”. Stoga treba odbiti stajalište koje je Komisija iznijela u svojem odgovoru na tužbu, prema kojem „jedinstveni gospodarski projekt” dvije transakcije može dovesti do „jedinstvene koncentracije”. Usto, tužitelj upućuje na točku 128. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), u skladu s kojom je jedini relevantni kriterij trenutak u kojem je kontrola stečena. Osim toga, tužitelj tvrdi da se na pojam „jedinstvena koncentracija” ne može pozvati kako bi se utvrdila preuranjena provedba koncentracije i ističe da je Opći sud u točki 151. navedene presude pojasnio da, kada te transakcije, kada ih se razmatra u njihovoj ukupnosti, nisu dovoljne za prijenos kontrole nad ciljnim poduzetnikom, nema „nikakvog smisla” kvalificirati ih kao jedinstvenu koncentraciju. Naposljetku, u točki 105. Odluke Komisije C(2014) 5089
final
od 23. srpnja 2014. kojom se izriče novčana kazna zbog provedbe koncentracije povredom članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe (EZ) br. 139/2004 (predmet COMP/M.7184 – Marine Harvest/Morpol), sama je Komisija tvrdila da pitanje jesu li te dvije faze dio iste transakcije, ili drugim riječima postoji li „jedinstvena transakcija”, nije relevantno u okviru članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Kao prvo, valja istaknuti da se točka 25. presude od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), ne odnosi na stajalište Općeg suda, nego se u njoj iznosi Komisijino rasuđivanje u odluci koja se odnosi na taj predmet. Što se tiče točke 85. navedene presude, iako je Opći sud doista naveo da se, s obzirom na to da ne postoji stvarno preuzimanje kontrole, sporni udio u navedenom predmetu ne može „izjednačiti s ‚koncentracijom’ koja je ‚već provedena’”, na temelju te tvrdnje ne može se zaključiti da se koncentracija ne može djelomično provesti transakcijom koja doprinosi promjeni kontrole.
Usto, kao što se to ističe u točki 74. ove presude, u presudi od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
, t.
83.
), Opći sud istaknuo je da stjecanje udjela koji kao takav ne dodjeljuje kontrolu u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 može biti obuhvaćeno područjem primjene članka 7. navedene uredbe”. Stoga iz te presude Općeg suda, koja je donesena prije presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da se provedba koncentracije ne mora nužno tumačiti kao stjecanje kontrole.
Slijedom toga, presudom od 6. srpnja 2010., Aer Lingus Group/Komisija (
T‑411/07
,
EU:T:2010:281
), ne isključuje se da zabrana predviđena člankom 7. stavkom 1. Uredbe br. 139/2004 obuhvaća i djelomičnu provedbu, odnosno transakcije kojima se, kao takvima, ne prenosi kontrola.
Kao drugo, što se tiče presude od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
), valja ispraviti zaključak koji tužitelj iz nje izvodi, odnosno to da prijenos dionica društvu koje je osnovano isključivo s ciljem njihova preuzimanja ne dovodi do toga da krajnji stjecatelj stekne kontrolu i stoga nije obuhvaćeno područjem primjene članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, tako da ga se smjesti u njegov kontekst.
S jedne strane, predmet u kojem je donesena presuda od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
), i ovaj predmet nisu u potpunosti usporedivi. U predmetu u kojem je donesena presuda od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
), tužitelj je osporavao da je struktura prijenosa obuhvaćena člankom 3. stavkom 5. točkom (a) Uredbe Vijeća (EEZ) br. 4064/89 od 21. prosinca 1989. o kontroli koncentracija između poduzetnika (
SL 1989., L 395, str. 1
.), dok u ovom predmetu tužitelj ne tvrdi da je predmetna struktura prijenosa obuhvaćena takvom iznimkom.
Budući da je riječ o dvjema različitim strukturama prijenosa, zaključci doneseni u pogledu prve od njih ne mogu se općenito proširiti na drugu.
S druge strane, u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija (
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
), kao što je Komisija naglasila u točki 175. pobijane odluke i kao što je istaknuo Sud, kojem je podnesena žalba, tužiteljeva tužba u navedenom predmetu odnosila se isključivo na poništenje sporne odluke kojom je Komisija predmetnu koncentraciju proglasila spojivom sa zajedničkim tržištem (presuda od 6. studenoga 2012., Éditions Odile Jacob/Komisija,
C‑551/10 P
,
EU:C:2012:681
, t.
36.
). Stoga se sporno pitanje odnosilo na zakonitost Komisijine odluke kojom je odobrena koncentracija, a ne na preuranjenu provedbu koncentracija na temelju strukture prijenosa. Zbog toga je Sud istaknuo da, kako bi Opći sud mogao odlučiti o zakonitosti sporne odluke, nije potrebno ispitati je li Lagardère SCA predmetnom strukturom prijenosa nad ciljnom imovinom stekao jedinstvenu kontrolu ili zajedničku kontrolu s bankom NBP i da utvrđenja Općeg suda u pogledu tog pitanja stoga treba smatrati podrednima (presuda od 6. studenoga 2012., Éditions Odile Jacob/Komisija,
C‑551/10 P
,
EU:C:2012:681
, t.
40.
).
Usto, u svakom je slučaju u tužbi podnesenoj Općem sudu tužitelj u tom predmetu tvrdio da je prijenos ciljne imovine, od trenutka u kojem ju je društvo za prijenos steklo, krajnjem stjecatelju omogućio da izvršava odlučujući utjecaj na djelatnost povezanu s tom imovinom, s obzirom na to da su tim prijenosom krajnjem stjecatelju dodijeljena prava vlasništva ili prava na korištenje cijele ili dijela ciljne imovine, u smislu članka 3. stavka 3. točke (a) Uredbe br. 4064/89, kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EZ) br. 1310/97 od 30. lipnja 1997. (
SL 1997., L 180, str. 1
.) (presuda od 13 rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
, t.
119.
).
Tužitelj u tom predmetu tako je izdvojio transakciju koja dovodi do toga da društvo za prijenos stekne ciljnu imovinu te je tvrdio da je ta transakcija već dovela do stjecanja kontrole.
U tom kontekstu, Opći sud istaknuo je da se, s obzirom na to da se prijenos ciljne imovine u tom slučaju nije mogao smatrati koncentracijom u smislu članka 3. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 4064/89, zabrana stranama, iz članka 7. stavka 1. Uredbe br. 4064/89, da takvu transakciju provedu prije nego što je prijavljena i proglašena spojivom sa zajedničkim tržištem stoga nije mogla povrijediti (presuda od 13. rujna 2010., Éditions Odile Jacob/Komisija,
T‑279/04
, neobjavljena,
EU:T:2010:384
, t.
171.
).
Stoga je to utvrđenje Općeg suda izneseno tek u odgovoru na tužiteljevu tvrdnju prema kojoj je odluka o odobrenju koncentracije bila nevaljana, osobito zbog toga što je krajnji stjecatelj transakcijom prijenosa stekao jedinstvenu ili zajedničku kontrolu nad ciljnom imovinom od trenutka u kojem je društvo za prijenos (u neizravnom, ali stopostotnom vlasništvu banke NBP) steklo tu imovinu a da pritom prethodno nije prijavilo koncentraciju.
Opći sud stoga nije ispitao pitanje predstavlja li to što je društvo za prijenos steklo ciljnu imovinu, kao u ovom slučaju, djelomičnu provedbu jedinstvene koncentracije, nego je li samim tim stjecanjem, provedenim u okviru strukture prijenosa, prenesena kontrola stjecatelju.
Kao treće, što se tiče presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), uvodno valja utvrditi da se glavne stranke ne slažu u pogledu toga koji je kriterij upotrijebljen u pobijanoj odluci kako bi se utvrdilo postojanje preuranjene provedbe koncentracije.
Naime, tužitelj smatra da je Komisija u pobijanoj odluci procijenila da je dovoljno utvrditi da prijelazna i krajnja transakcija predstavljaju jedinstvenu koncentraciju, dok bi primjereni kriterij bila ocjena je li mu prijelazna transakcija omogućila da stekne kontrolu nad TMSC‑om.
U tom pogledu valja podsjetiti, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 99. pobijane odluke (vidjeti točku 53. ove presude), na to da Komisija nije smatrala dovoljnim da se utvrdi da prijelazna i krajnja transakcija predstavljaju jedinstvenu koncentraciju, nego je istaknula, kao prvo, da prijelazna i krajnja transakcija zajedno predstavljaju jedinstvenu koncentraciju, kao drugo, da je prijelazna transakcija djelomično doprinijela promjeni kontrole nad TMSC‑om u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), i da je provedbom te prijelazne transakcije tužitelj djelomično proveo jedinstvenu koncentraciju koja se sastoji u tužiteljevu stjecanju kontrole nad TMSC‑om te, kao treće, da je tom djelomičnom provedbom, do koje je došlo prije prijave Komisiji, povrijeđen članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004.
Što se tiče tužiteljeva upućivanja na točku 148. i sljedeće točke presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), suprotno onome što tvrdi tužitelj, Opći sud nije odbio ideju prema kojoj, u slučaju preuranjene provedbe koncentracije, dvije transakcije treba kvalificirati kao „jedinstvenu koncentraciju” samo zato što su međusobno usko povezane, s obzirom na to da je samo naveo da se Uredbom br. 139/2004 ne pruža iscrpna definicija uvjeta u kojima dvije transakcije čine jedinstvenu koncentraciju (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
150.
). Što se tiče točke 44. presude od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
), na koju tužitelj također upućuje, Sud je u njoj samo naveo da se iz samog teksta uvodne izjave 20. Uredbe br. 139/2004 ne može valjano izvesti tumačenje pojma „jedinstvena koncentracija” koje nije u skladu s odredbama te uredbe. Stoga se na temelju te točke ne može zaključiti da Sud u toj presudi odbija Komisijin pristup prema kojem „jedinstveni gospodarski projekt” dviju transakcija može dovesti do „jedinstvene koncentracije”.
Stoga, kao što to navodi Komisija, ni Opći sud ni Sud nisu doveli u pitanje činjenicu da dvije transakcije mogu dovesti do jedinstvene transakcije.
U tom pogledu, a pritom Sud tomu ne proturječi, u točki 90. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) Opći sud istaknuo je da se Komisija u većem broju odluka pozvala na pojam „jedinstvena koncentracija” i da je Opći sud potvrdio taj pojam, osobito u presudi od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
).
Što se tiče upućivanja na točku 128. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), valja naglasiti da se taj predmet odnosio na primjenu članka 7. stavka 2. Uredbe br. 139/2004 na niz transakcija u kojima nije bilo sporno da je kontrola nad ciljnim poduzetnikom već stečena tijekom prve transakcije. Stoga je Opći sud u tom okviru zaključio da, kada se
de facto
isključiva kontrola nad samo jednim ciljnim poduzetnikom stekne samo putem prve transakcije, naknadne transakcije kojima stjecatelj stječe dodatne udijele tog poduzetnika više nisu relevantne za stjecanje kontrole (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
128.
). Slijedom toga, taj zaključak ne može imati za posljedicu da do preuranjene provedbe može doći samo u slučaju promjene kontrole tijekom prve transakcije u kontekstu jedinstvene transakcije kao što je ona u ovom slučaju.
Što se tiče upućivanja na točku 151. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), valja istaknuti da je citat koji tužitelj navodi netočan jer je nepotpun. Naime, prema mišljenju Općeg suda, u tom pogledu ne bi imalo „nikakvog smisla” smatrati da se sa svim transakcijama koje povezuje određeni uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima, koje se odvijaju u razumno kratkom vremenskom razdoblju treba postupati kao s jedinstvenom koncentracijom, i to čak i onda kada te transakcije, kada ih se razmatra u njihovoj ukupnosti, nisu dovoljne za prijenos kontrole nad ciljnim poduzetnikom (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
151.
). Stoga je Opći sud u toj točki samo naglasio da „jedinstvenu koncentraciju” mogu predstavljati isključivo transakcije kojima se, kada ih se razmatra u njihovoj ukupnosti, prenosi kontrola.
Međutim, u ovom slučaju, Komisija u pobijanoj odluci ne tvrdi da je prijelazna transakcija sama po sebi bila dovoljna da se tužitelju prenese kontrola nad TMSC‑om. Naime, Komisija je u pobijanoj odluci zaključila da je kontrola nad TMSC‑om tužitelju prenesena krajnjom transakcijom, koja zajedno s prijelaznom transakcijom čini jedinstvenu koncentraciju.
Naposljetku, tužiteljev argument kojim upućuje na Komisijino stajalište izneseno u točki 105. odluke u predmetu Marine Harvest/Morpol bespredmetan je jer u tom predmetu nije bila riječ o stjecanju ciljnog poduzetnika na temelju strukture prijenosa kao u ovom slučaju, nego o situaciji u kojoj je Komisija zaključila da je Marine Harvest ASA stekao kontrolu nad Morpolom ASA samo jednom kupnjom od 48,5 % Morpolovih dionica, a ne posredstvom više djelomičnih transakcija koje su se odnosile na dijelove imovine koji su u konačnici predstavljali samo jedan gospodarski subjekt (presuda od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
EU:C:2020:149
, t.
29.
).
Iz svega prethodno navedenoga proizlazi da drugi poddio prvog tužbenog razloga treba odbiti, kao i prvi dio navedenog tužbenog razloga u cijelosti.
2.

Drugi dio, koji se temelji na nepostojanju djelomične provedbe kojom se povređuje članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004.
Valja istaknuti da je Komisija u odjeljku 4.1. pobijane odluke zaključila da prijelazna i krajnja transakcija zajedno čine jedinstvenu koncentraciju jer su „dio jedinstvenog gospodarskog projekta zahvaljujući kojim je [tužitelj] stek[ao] kontrolu nad društvom TMSC od društva Toshiba” (uvodna izjava 101. pobijane odluke). Komisija je taj zaključak temeljila na trima elementima. Kao prvo, prijelazna transakcija provedena je isključivo u svrhu krajnje transakcije (odjeljak 4.1.1. pobijane odluke). Kao drugo, jedina svrha MS Holdinga bila je olakšati tužiteljevo stjecanje kontrole nad TMSC‑om (odjeljak 4.1.2.). Kao treće, tužitelj je bio jedina strana koja je mogla utvrditi identitet krajnjeg stjecatelja TMSC‑a te je preuzeo gospodarski rizik cjelokupne transakcije od početka prijelazne transakcije (odjeljak 4.1.3.).
Uvodno valja podsjetiti na to da nije važno je li izravno ili neizravno stjecanje kontrole nad jednim ili više poduzetnika provedeno u jednoj ili više faza u okviru jedne ili više transakcija, s obzirom na to da postignuti rezultat predstavlja samo jednu koncentraciju (vidjeti u tom smislu presudu od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
104.
).
Nije važno ni namjeravaju li stranke, kada prijavljuju koncentraciju Komisiji, zaključiti dvije ili više transakcija ili su ih već zaključile prije njezine prijave. U svim je slučajevima bilo na Komisiji da ocijeni jesu li transakcije imale jedinstvenu narav na način da predstavljaju samo jednu koncentraciju u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 (presuda od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
105.
).
Cilj je takvog pristupa utvrditi, ovisno o činjeničnim i pravnim okolnostima svakog pojedinačnog slučaja i radi istraživanja gospodarske stvarnosti na kojoj se temelje transakcije, gospodarsku svrhu koju žele postići stranke, pri čemu se ispituje, s obzirom na to da postoji nekoliko pravno različitih transakcija, jesu li predmetni poduzetnici htjeli zasebno zaključiti svaku transakciju ili, naprotiv, predstavlja li svaka transakcija samo element složenije transakcije, bez koje je stranke ne bi zaključile (presuda od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
106.
).
Drugim riječima, kako bi se odredila jedinstvena narav predmetnih transakcija, potrebno je u svakom pojedinom slučaju ocijeniti jesu li te transakcije međuovisne tako da jedna nije mogla biti provedena bez druge (presuda od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
107.
).
Tim se pristupom nastoji, s jedne strane, osigurati da poduzetnici koji prijave koncentraciju ostvare pravnu sigurnost za sve transakcije kojima se ta operacija provodi te, s druge strane, omogućiti Komisiji da izvrši učinkovitu kontrolu koncentracija koje mogu bitno otežati učinkovito tržišno natjecanje na zajedničkom tržištu ili na njegovu znatnom dijelu. Ta dva cilja uostalom predstavljaju glavni cilj Uredbe br. 139/2004 (vidjeti presudu od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
108.
i navedenu sudsku praksu).
Iz toga slijedi da se koncentracija, u smislu članka 3. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, može provesti čak i kad postoji više pravnih transakcija koje se formalno razlikuju, pod uvjetom da su te transakcije međuovisne na način da se one ne bi mogle provesti jedne bez drugih i čiji se rezultat sastoji u tome da se jednom ili više poduzetnika dodijeli izravna ili neizravna ekonomska kontrola nad djelatnosti jednog ili više drugih poduzetnika (presuda od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija,
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
109.
).
Upravo s obzirom na tu sudsku praksu valja ispitati pet prigovora koje je tužitelj istaknuo u obliku pet poddijelova, u skladu s kojima, kao prvo, navod da je „prijelazna transakcija provedena samo u svrhu krajnje transakcije” nije relevantan te ga Komisija nije dokazala u dovoljnoj mjeri, kao drugo, jedini cilj MS Holdinga nije bio taj da se „olakša tužiteljevo stjecanje kontrole nad TMSC‑om”, kao treće, navodna ovlast utvrđivanja identiteta krajnjeg stjecatelja i gospodarski rizici nisu relevantni, kao četvrto, uvjeti „djelomične provedbe” u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), nisu ispunjeni i, kao peto, prijelazna transakcija nije „doprinijela trajnoj promjeni kontrole” nad TMSC‑om u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
).
[
omissis
]
d)

Četvrti poddio, u skladu s kojim uvjeti „djelomične provedbe” u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (C‑633/16), nisu ispunjeni
Tužitelj ističe da, iako je Sud u točki 47. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) priznao da u određenim okolnostima „djelomična provedba” može predstavljati preuranjenu provedbu koncentracije, takva „djelomična provedba” može postojati samo u slučaju stjecanja „djelomične kontrole”. To znači da je stjecatelju dodijeljen određeni utjecaj na donošenje strateških odluka ciljnog poduzetnika. Međutim, tužitelj nije imao nikakvo konkretno pravo koje bi mu moglo dodijeliti takav utjecaj na ciljnog poduzetnika prije dobivanja odobrenjâ. Usto, Sud je u točki 46. navedene presude pojasnio da povreda članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 postoji samo kada stranke provedu transakcije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom, pri čemu „kontrola” predstavlja ključni element, čak i u slučaju djelomične provedbe. Naposljetku, iz točke 61. prethodno navedene presude, u kojoj je Sud smatrao da predmetna pripremna mjera nije doprinijela stjecanju kontrole jer stjecatelji nisu imali mogućnost izvršavanja „bilo kakvog utjecaja” na ciljnog poduzetnika, proizlazi da djelomična provedba ne postoji ako stjecatelj nije stekao „nikakav utjecaj”.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Netočan je tužiteljev argument prema kojem iz točke 47. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) proizlazi da „djelomična provedba” koncentracije može postojati samo u slučaju stjecanja „djelomične kontrole”.
U skladu s točkom 47. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), svaka djelomična provedba koncentracije obuhvaćena je područjem primjene članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004.
Kao što se to navodi u točki 73. ove presude, iz presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da se za utvrđivanje toga jesu li članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 povrijeđeni nije primijenio kriterij je li postojalo stjecanje kontrole, čak i „djelomične kontrole”, nad ciljnim poduzetnikom, nego, kao što to tvrdi Komisija, je li predmetna transakcija doprinijela promjeni kontrole nad navedenim poduzetnikom.
Netočan je i tužiteljev argument prema kojem iz točke 46. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da „kontrola” predstavlja „ključni” element.
U skladu s točkom 46. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), provedba koncentracije postoji kada stranke koje sudjeluju u koncentraciji provedu operacije koje doprinose trajnoj promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
Usto, iz točke 59. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
) (vidjeti točku 65. ove presude) proizlazi da se koncentracija može provesti samo operacijom koja, u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinosi promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom.
Slijedom toga, kao što to tvrdi Komisija, ako transakcije „doprinose” promjeni kontrole u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), uključujući transakcije koje same po sebi ne omogućuju prijenos kontrole, one predstavljaju djelomičnu provedbu koncentracije.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem iz točke 61. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da djelomična provedba ne postoji ako stjecatelj nije stekao „nikakav utjecaj”, valja istaknuti da je Sud smatrao da mjera o kojoj je riječ u tom predmetu nije bila obuhvaćena područjem primjene članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004 jer se, među ostalim razlozima, njome predmetnom poduzetniku nije dodijelio „bilo kakav” utjecaj na ciljna društva, dok je tužitelj u ovom slučaju imao određen utjecaj, s obzirom na to da je, kao što to Komisija naglašava u uvodnoj izjavi 157. pobijane odluke i kao što je to već istaknuto (vidjeti točke 195. i 208. ove presude), od datuma prijelazne transakcije, i neovisno o rezultatima odobrenja koncentracije, tužitelj imao isključivu nadležnost za utvrđivanje identiteta krajnjeg stjecatelja TMSC‑a. Iako je bio spriječen da ga sâm stekne, tužitelj je i dalje mogao odlučiti o identitetu krajnjeg stjecatelja. Stoga je Komisija u uvodnoj izjavi 155. pobijane odluke pravilno navela da je tužitelj nakon prijelazne transakcije stekao mogućnost izvršavanja određenog stupnja utjecaja na TMSC.
Stoga četvrti poddio treba odbiti.
e)

Peti poddio, u skladu s kojim prijelazna transakcija nije „doprinijela trajnoj promjeni kontrole” nad TMSC‑om u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (C‑633/16)
Tužitelj smatra da je Komisijino rasuđivanje iz uvodne izjave 143. pobijane odluke, prema kojem je prijelazna transakcija bila potrebna kako bi se postigla promjena kontrole nad TMSC‑om, u smislu da je ta transakcija bila izravno funkcionalno povezana s provedbom koncentracije, i prema kojem to znači da je prijelazna transakcija barem djelomično doprinijela promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), pogrešno iz nekoliko razloga.
1)

Kriterij izravne funkcionalne povezanosti u smislu presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (C‑633/16)
Tužitelj tvrdi da „izravna funkcionalna povezanost”, koju Sud zahtijeva u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), kako bi se utvrdilo postojanje preuranjene provedbe koncentracije, postoji samo ako akt sam po sebi dovodi do promjene kontrole. Međutim, tužitelj podsjeća na to da, u skladu s uvodnom izjavom 134. pobijane odluke, nije provodio kontrolu nad TMSC‑om. U toj je presudi Sud isključio postojanje povrede obveze odgode ako stjecatelj nije stekao mogućnost izvršavanja „bilo kakvog utjecaja” nad ciljnim poduzetnikom. Usto, iz točaka 48. i 49. navedene presude jasno proizlazi da čak ni uzastopne transakcije koje su dio jedinstvene koncentracije ne predstavljaju preuranjenu provedbu koncentracije, s obzirom na to da prva transakcija nije „nužna” kako bi došlo do promjene kontrole, nego je samo „akcesorna” ili može „služiti za njezinu pripremu”. U ovom slučaju, prijenos dionica MS Holdingu nije bio nužan da bi tužitelj stekao kontrolu nad TMSC‑om.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Kao što je to već istaknuto u točki 73. ove presude, u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), kako bi se utvrdilo jesu li povrijeđeni članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004, nije primijenjen kriterij koji se odnosi na to je li postojalo stjecanje kontrole nad ciljnim poduzetnikom, nego je li predmetna transakcija u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinijela promjeni kontrole nad navedenim poduzetnikom.
Prema tome, činjenica koja se ističe u uvodnoj izjavi 134. pobijane odluke i na koju tužitelj upućuje, da nije provodio kontrolu nad TMSC‑om tijekom prijelaznog razdoblja, ne znači da ta prijelazna transakcija nije u cijelosti ili djelomično doprinijela promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom (vidjeti u tom smislu presudu od 31. svibnja 2018., Ernst & Young,
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
, t.
46.
).
Stoga treba odbiti tužiteljev argument prema kojem „izravna funkcionalna povezanost” koju Sud navodno zahtijeva u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), kako bi se utvrdilo postojanje preuranjene provedbe koncentracije, postoji samo ako akt sam po sebi dovodi do promjene kontrole.
U skladu s točkom 49. presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), transakcije koje nisu nužne da bi se ostvarila promjena kontrole, s obzirom na to da ne pokazuju izravnu funkcionalnu povezanost s provedbom koncentracije, ne ispunjavaju kriterij doprinosa promjeni kontrole i stoga se njima ne povređuju članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 ako su provedene prije prijave i odobrenja koncentracije.
U ovom slučaju, suprotno onome što tvrdi tužitelj, i kao što se to navodi u uvodnoj izjavi 149. pobijane odluke, prijelazna transakcija bila je nužna zbog toga što, kao prvo, bez strukture transakcije u dvije faze koju je predložio tužitelj Toshiba ne bi mogla prepustiti kontrolu nad TMSC‑om i primiti TMSC‑ovo nepovratno plaćanje prije kraja ožujka 2016. jer je Toshiba trebala čekati da tijela nadležna za tržišno natjecanje izdaju odobrenja za prodaju TMSC‑a. Kao drugo, u okviru te strukture u dvije faze, prijelazna transakcija predstavljala je fazu koja je nužna kako bi došlo do promjene kontrole nad TMSC‑om. Cilj te strukture u dvije faze bio je taj da prijelazna transakcija omogući, s jedne strane, kupcu posredniku da kupi sve TMSC‑ove vrijednosne papire s pravom glasa, ali da pritom nije potrebno ispuniti zahtjeve u području prijave i, s druge strane, tužitelju da nepovratno uplati cijenu TMSC‑a Toshibi, pri čemu mu je u najvećoj mjeri zajamčeno da će naposljetku steći kontrolu nad TMSC‑om. Kao treće, nijednom hipotetskom alternativnom strukturom transakcije nije se moglo odgovoriti na Toshibinu potrebu da primi znatan iznos unosa kapitala prije 31. ožujka 2016.
Usto, kao što to Komisija ističe u uvodnoj izjavi 154. pobijane odluke, Sud u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), „izravnu funkcionalnu povezanost” nije kvalificirao kao zahtjev koji se razlikuje od zahtjeva doprinosa promjeni kontrole koji se mora ispuniti kako bi transakcija bila obuhvaćena područjem primjene članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. U navedenoj je presudi primijenjen kriterij koji se odnosi na to je li predmetna transakcija u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinijela promjeni kontrole nad ciljnim poduzetnikom (vidjeti točku 73. ove presude).
Naposljetku, Komisija u uvodnoj izjavi 154. pobijane odluke navodi tužiteljeve primjedbe nakon obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, u kojima sam tužitelj navodi da je „osnivanje MS Holdinga bilo […] nužno za Toshibinu prodaju TMSC‑a, uzimajući u obzir Toshibinu financijsku situaciju”.
Na temelju tog odgovora, valja smatrati da je sam tužitelj priznao da je prijelazna transakcija pokazivala „izravnu funkcionalnu povezanost” s promjenom kontrole nad TMSC‑om.
[
omissis
]
3.

Treći poddio, koji se temelji na postojanju očitih pogrešaka počinjenih u primjeni pojma „djelomična provedba ‚jedinstvene koncentracije’”
Uvodno, tužitelj želi naglasiti kontekst u kojem je donesena pobijena odluka. Prema tužiteljevu mišljenju, Komisija se ne može osloniti na pojam „jedinstvena koncentracija” kako bi utvrdila postojanje povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. Komisija miješa dva različita pojma, a to su, s jedne strane, pojam jedinstvene koncentracije koji se odnosi na pitanje nadležnosti i omogućuje da se utvrdi treba li dvije različite transakcije zajedno prijaviti Komisiji, odnosno osobito provjeriti treba li u okviru izračuna pragova za prijavu zbrojiti promet koji je ostvaren dvjema transakcijama i, s druge strane, pojam koncentracije u kontekstu navodne preuranjene provedbe koncentracije kojom se povređuje članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004. Tužitelj dodaje da je Komisija, zbog toga što nije pronašla nikakav dokaz da je tužitelj od prijelazne transakcije kontrolirao TMSC, utvrdila novu i do sada neviđenu teoriju o „djelomičnoj provedbi jedinstvene koncentracije”. Komisija tako protupravno nastoji utvrditi novo pravilo kojim se zabranjuju takozvane strukture prijenosa, čak i ako ne dovode do stjecanja kontrole prije izdavanja odobrenja.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem se pojam jedinstvene koncentracije odnosi isključivo na pitanje Komisijine nadležnosti, ovisno o tome jesu li dosegnuti određeni pragovi, a ne na pitanje moguće povrede članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, dovoljno je utvrditi da je Sud imao priliku istaknuti da argumenti koji dovode do uključivanja transakcija u pojam jedinstvene koncentracije
de facto
dovode do njihova uključivanja u područje primjene članka 7. Uredbe br. 139/2004 (vidjeti u tom smislu presudu od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, t.
53.
). Prema tome, ono što je obuhvaćeno pojmom „jedinstvena koncentracija” obuhvaćeno je i područjem primjene članka 7. Uredbe br. 139/2004 i stoga, logično, područjem primjene članka 4. navedene uredbe.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem je Komisija nastojala utvrditi novo pravilo kojim se zabranjuju takozvane strukture prijenosa, čak i ako ne dovode do stjecanja kontrole prije izdavanja odobrenjâ, tu tvrdnju valja pojasniti.
Naime, kao što se to već ističe u točki 73. ove presude, iz presude od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
), proizlazi da, kako bi se utvrdilo jesu li članak 4. stavak 1. i članak 7. stavak 1. Uredbe br. 139/2004 povrijeđeni, nije neophodno da je postojalo stjecanje kontrole nad ciljnim poduzetnikom. Može biti dovoljno da je predmetna transakcija u cijelosti ili djelomično, činjenično ili pravno, doprinijela promjeni kontrole nad navedenim poduzetnikom.
Međutim, točno je da Komisija prvi put ističe postojanje povrede obveza prijave i odgode u okviru jedinstvene koncentracije koja uključuje strukturu prijenosa.
U prilog svojem trećem poddijelu, tužitelj temelji argumentaciju na trima točkama.
a)

Argument prema kojem se „jedinstvena koncentracija” ne može temeljiti na uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004
U skladu s uvodnom izjavom 20.
in fine
Uredbe br. 139/2004, „uputno je s transakcijama, koje su međusobno usko povezane, postupati kao s pojedinačnim koncentracijama, jer ih povezuje određeni uvjet ili imaju oblik niza transakcija s vrijednosnim papirima, koje se odvijaju u razumno kratkom vremenskom razdoblju”.
Tužitelj smatra da Komisija u pobijanoj odluci nije pružila dokaz o postojanju uvjetne povezanosti između prijelazne i krajnje transakcije. Iako potrebna odobrenja u okviru postupka kontrole nisu bila dobivena, tužitelj je mogao pronaći treću osobu stjecatelja za dioničke opcije. Usto, prema tužiteljevu mišljenju, Komisijin zaključak u pobijanoj odluci, koji se odnosi na postojanje jedinstvene koncentracije, ne može se temeljiti na uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, kao što je to utvrdio Opći sud u presudi od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
) te Sud u presudi od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
). Osim toga, tužitelj ističe da je Opći sud u točki 126. svoje presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), pojasnio da se iz presude od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
) ne može zaključiti da, svaki put kada je više transakcija međuovisno, one nužno predstavljaju jedinstvenu koncentraciju. Naposljetku, tužitelj naglašava da je, u skladu s uvodnom izjavom 20. Uredbe br. 139/2004, pojam jedinstvene koncentracije relevantan samo u dvije situacije: kada dvije transakcije povezuje određeni uvjet ili kada su provedene u razumno kratkom vremenskom razdoblju. Međutim, ovaj slučaj ne odgovara nijednoj od te dvije situacije. Ta se dva stjecanja nisu mogla provesti u razumno kratkom vremenskom razdoblju jer je tužitelj tek devet mjeseci nakon prijelazne transakcije mogao izvršiti svoje dioničke opcije.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Komisija u pobijanoj odluci nije pružila dokaz o postojanju uvjetne povezanosti između prijelazne i krajnje transakcije, dovoljno je utvrditi da je netočan, kao što se to utvrđuje u točkama 228. do 235. ove presude.
U tom pogledu, činjenica da nije bilo u potpunosti sigurno da će tijela nadležna za tržišno natjecanje izdati potrebna odobrenja ne može dovesti u pitanje to utvrđenje.
Naime, osim činjenice da je, kao što to sam tužitelj navodi, vjerojatnost dobivanja odobrenja bila velika, odbijanje tijela nadležnih za tržišno natjecanje ne bi dovelo do poništenja transakcije. Tužitelj je nepovratno uplatio cijenu TMSC‑a Toshibi, koja ju je mogla pravodobno unijeti u svoje račune. Stoga nije važno je li tužitelj krajnji stjecatelj TMSC‑a ili ga je trebao prodati trećoj osobi stjecatelju po vlastitom izboru.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Komisija svoj zaključak o postojanju jedinstvene koncentracije u pobijanoj odluci nije mogla temeljiti na uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, kao što je Opći sud istaknuo u točki 91. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), točno je da se pojam „jedinstvena koncentracija” navodi samo u uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, a ne u člancima te uredbe (presuda od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, t.
42.
)
U točki 150. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), Opći sud smatrao je da ta uvodna izjava ne sadržava iscrpnu definiciju uvjeta u kojima dvije transakcije čine jedinstvenu koncentraciju. U tom se pogledu oslonio na posebnu narav navedene uvodne izjave, koja, iako može razjasniti tumačenje koje treba dati pravnom pravilu, ne može, ako nema vlastitu obvezujuću pravnu snagu, predstavljati takvo pravilo (presuda od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, t.
43.
).
Međutim, iako uvodna izjava 20. Uredbe br. 139/2004 može služiti kao element tumačenja odredbi te uredbe, iz samog teksta te uvodne izjave ne može se valjano izvesti tumačenje pojma „jedinstvena koncentracija” koje nije u skladu s tim odredbama. U tom smislu Sud je u više navrata imao priliku navesti da uvodne izjave akta Unije nemaju obvezujuću pravnu snagu i da se na njih ne može s uspjehom pozvati kako bi se odstupilo od samih odredaba predmetnog akta ni kako bi se te odredbe tumačile na način koji je očito suprotan njihovu tekstu (presuda od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, t.
44.
).
U ovom slučaju, valja utvrditi da Komisija pobijanu odluku nije temeljila samo na uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, nego na članku 3. Uredbe br. 139/2004, koji se tumačio s obzirom na navedenu uvodnu izjavu.
Što se tiče tužiteljeva argumenta koji se temelji na točki 126. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), točno je da je Opći sud u njoj, u odgovoru na tužiteljev argument u tom predmetu koji se temeljio na pojmu uvjetne povezanosti koji se navodi u uvodnoj izjavi 20. Uredbe br. 139/2004, naveo da se iz točke 107. presude od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
)), u skladu s kojom, kako bi se utvrdila jedinstvena narav predmetnih transakcija, u svakom slučaju zasebno valja ocijeniti jesu li transakcije međuovisne tako da jedna nije mogla biti provedena bez druge, ne može zaključiti da, ako je više transakcija međuovisno, one nužno čine jedinstvenu koncentraciju.
Međutim, valja istaknuti da se okolnosti tog predmeta razlikuju od ovog slučaja.
Taj se predmet odnosio na stjecanje društva Morpol, norveškog proizvođača i prerađivača lososa. Kao prvo, stjecatelj je sklopio ugovor o stjecanju dionica kojim je bez prethodne prijave stekao 48,5 % temeljnog kapitala društva Morpol. Kao drugo, preostale je dionice stekao podnošenjem obvezne javne ponude za njihovo preuzimanje.
Opći sud utvrdio je da je u tom predmetu već postojalo stjecanje kontrole od sklapanja ugovora o stjecanju dionica (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
132.
).
Stoga je Opći sud zaključio da se iz presude od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
), ne može zaključiti da, u situaciji u kojoj je do stjecanja kontrole nad samo jednim ciljnim poduzetnikom došlo putem jedne transakcije, treba smatrati da je ta operacija dio jedinstvene koncentracije, kada su kupnja dionica koja je dovela do stjecanja kontrole i naknadna obvezna ponuda za preuzimanje dioničkog društva međuovisni (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
133.
).
Slijedom toga, kao što to ističe Komisija, ograničenjem predviđenim točkom 126. presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
), samo se nastojalo isključiti posebnu situaciju opisanu u točki 133. navedene presude, a ne odbiti pojam jedinstvene koncentracije.
Opći sud uostalom je istaknuo da se Komisija u većem broju odluka pozvala na pojam „jedinstvena koncentracija” (presuda od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija,
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
, t.
90.
) te je potvrdio taj pojam, osobito u presudi od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
).
Naposljetku, valja naglasiti da je Sud u presudi od 4. ožujka 2020., Marine Harvest/Komisija (
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
), odbio žalbu protiv presude od 26. listopada 2017., Marine Harvest/Komisija (
T‑704/14
,
EU:T:2017:753
).
b)

Argument prema kojem točka 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti na temelju Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004 o kontroli koncentracija između poduzetnika ne predstavlja dovoljnu osnovu za Komisijine pojmove „jedinstvena koncentracija” i „djelomična provedba”
1)

Argument prema kojem Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti ne predstavlja dovoljnu pravnu osnovu i nije pravno obvezujuća
S jedne strane, tužitelj ističe da Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti ne predstavlja primjerenu pravnu osnovu u području preuranjene provedbe koncentracije, s obzirom na to da se ne odnosi na pitanje trenutka u kojem je koncentracija provedena u smislu članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. Čak i pod pretpostavkom da se „jedinstvena koncentracija” može kvalificirati kao „struktura prijenosa” u smislu točke 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti, navedena točka te obavijesti ne podrazumijeva da „djelomična provedba”„strukture prijenosa” predstavlja povredu članka 4. stavka 1. [ili] članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004. S druge strane, tužitelj tvrdi da, kada Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti odstupa od Uredbe br. 139/2004 i primjenjive sudske prakse, nije obvezujuća za stranke.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti ne predstavlja dovoljnu pravnu osnovu, valja istaknuti da je Komisija u uvodnoj izjavi 75. pobijane odluke navela da se, kako bi se utvrdilo čini li više transakcija jedinstvenu koncentraciju, valja pridržavati „gospodarskog cilja koji stranke nastoje ostvariti”, u skladu s presudom od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
, t.
106.
) (vidjeti točku 111. ove presude).
Osim toga, u uvodnoj izjavi 99. točki (b) pobijane odluke, Komisija je smatrala da je „prijelazna transakcija doprin[ijela] (barem djelomično) promjeni kontrole nad TMSC‑om u smislu presude [od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
)][, a p]rovedbom prijelazne transakcije, [tužitelj] je djelomično proveo jedinstvenu koncentraciju koja se sastoji u [tužiteljevu] stjecanju kontrole nad TMSC‑om”.
Naposljetku, u uvodnoj izjavi 101. pobijane odluke, Komisija je objasnila da smatra da prijelazna i krajnja transakcija predstavljaju jedinstvenu transakciju u smislu članka 3. Uredbe br. 139/2004 i sudske prakse sudova Unije, s obzirom na to da su, iako su pravno različite, dio jedinstvenog gospodarskog projekta kojim je tužitelj od Toshibe stekao kontrolu nad TMSC‑om. U toj uvodnoj izjavi Komisija je dodala da su uzastopne transakcije zaključene između Toshibe, MS Holdinga i tužitelja vrlo slične vrsti strukture transakcije jedinstvene koncentracije koja je opisana u točki 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti.
Tako je Komisija u pobijanoj odluci primijenila pojam jedinstvene koncentracije kako ga je Opći sud tumačio u presudi od 23. veljače 2006., Cementbouw Handel & Industrie/Komisija (
T‑282/02
,
EU:T:2006:64
), te je smatrala da je prijelazna transakcija dovela do djelomične provedbe jedinstvene koncentracije na temelju članka 4. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Uredbe br. 139/2004, kako ih je Sud tumačio u presudi od 31. svibnja 2018., Ernst & Young (
C‑633/16
,
EU:C:2018:371
). Komisija je tek podredno navela točku 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti.
Stoga tužitelj pogrešno tvrdi da Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti predstavlja pravnu osnovu pobijane odluke.
Što se tiče tužiteljeva argumenta prema kojem Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti nije pravno obvezujuća na njegovu štetu, kao što se to ističe, pobijana odluka ne temelji se na Pročišćenoj obavijesti Komisije o nadležnosti. Osim toga, ne temelji se ni na drugim točkama Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti.
Stoga valja odbiti tužiteljev argument prema kojem Pročišćena obavijest Komisije o nadležnosti ne predstavlja dovoljnu pravnu osnovu i da nije pravno obvezujuća.
2)

Argument prema kojem uvjeti predviđeni točkom 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti nisu ispunjeni
Tužitelj ističe da, pod pretpostavkom da je točka 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti primjenjiva u ovom slučaju, uvjeti „sporazuma o prijenosu” nisu ispunjeni, s obzirom na to da, s jedne strane, u skladu s tom točkom, „prijelazni stjecatelj uobičajeno stječe dionice ‚za račun’ krajnjeg stjecatelja”, dok MS Holding nije stekao TMSC „za račun” tužitelja i da, s druge strane, nije postojala „izravna povezanost” ili „sporazum kojim se predviđa buduća preprodaja” između „prvog stjecatelja” i „krajnjeg stjecatelja”. U tom pogledu, tužitelj ističe da je MS Holding mogao ostvariti sva glasačka prava u TMSC‑u te da su članovi upravnog odbora MS Holdinga imali pravo prodati svoje dionice, s obzirom na to da su mogli prodati dionice kategorije A bez tužiteljeva odobrenja. Hipotetska prodaja dionica kategorije A članova upravnog odbora MS Holdinga je zahtijevala samo odobrenje članova upravnog odbora TMSC‑a, a MS Holding je lako mogao dobiti to odobrenje zbog svoje ovlasti raspuštanja ili zamjene cijelog upravnog odbora TMSC‑a.
Komisija osporava tužiteljeve argumente.
Valja podsjetiti na to da točka 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti koja se, kao što se ističe (vidjeti točke 332. i 334. ove presude), podredno navodi u pobijanoj odluci, ne predstavlja pravnu osnovu pobijane odluke.
Stoga valja odbiti tužiteljev argument prema kojem uvjeti predviđeni točkom 35. Pročišćene obavijesti Komisije o nadležnosti nisu ispunjeni.
[
omissis
]

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (šesto vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
Društvu Canon Inc. nalaže se snošenje vlastitih troškova, kao i troškova Europske komisije.

3.
Vijeće Europske unije snosit će vlastite troškove.

Marcoulli
Frimodt Nielsen
Norkus
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 18. svibnja 2022.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski
(
)	Navedene su samo one točke presude za koje Opći sud smatra da ih je korisno objaviti.