CELEX: 62019CJ0700
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazumi
Optički diskovni pogoni
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992.
Jedinstvena i trajna povreda
Pojam
Koluzivni sporazumi koji se odnose na nadmetanja u pogledu optičkih diskovnih pogona za prijenosna i stolna računala, koja su organizirala dva proizvođača računala

Svojom žalbom, Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (u daljnjem tekstu: TSST Japan) i Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (u daljnjem tekstu: TSST KR) (u daljnjem tekstu zajedno: žalitelji), zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 12. srpnja 2019., Toshiba Samsung Storage Technology i Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Komisija (T-8/16, EU:T:2019:522, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je taj sud odbio njihovu tužbu kojom su zahtijevali, kao glavno, potpuno ili djelomično poništenje Odluke C(2015) 7135
final
od 21. listopada 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39639 – Optički diskovni pogoni) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) u dijelu u kojem se ona na njih odnosila i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja im je izrečena.
I.
Pravni okvir
U članku 23. stavcima 2. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101. i 102. UFEU-a] (SL 2003., L 1, str. 1.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak SL 2016., L 173, str. 108.), propisuje se:
„2.      [Europska k]omisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)      krše odredbe članka [101.] ili članka [102. UFEU-a]; ili
(b)      postupaju suprotno odluci kojom se određuju privremene mjere sukladno članku 8. ili
(c)      propuste uskladiti se s obvezom koja je obvezujuća sukladno odluci iz članka 9.
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
Kada se povreda propisa koja nastupa od strane udruženja poduzetnika odnosi na aktivnosti njegovih članova, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % zbroja ukupnih prihoda svih članova koji su djelovali na tržištu na kojem je nastupila povreda propisa od strane udruženja poduzetnika.
3.      Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”
Člankom 27. stavcima 1. i 2. te uredbe određuje se:
„1.      Prije donošenja odluke sukladno člancima 7., 8., i 23. te članku 24. stavku 2., Komisija poduzetnicima ili udruženjima protiv kojih vodi postupak, pruža priliku da budu saslušani u vezi preliminarno utvrđenih činjenica u postupku Komisije. Komisija svoje odluke temelji samo na činjenicama za koje je strankama omogućeno da se izjasne. Podnositelji zahtjeva moraju biti uključeni u postupak koji vodi Komisija.
2.      U postupcima se u potpunosti mora poštivati pravo stranaka na obranu. Strankama u postupku mora biti omogućen uvid u spis Komisije, sukladno pravnom interesu poduzetnika i podložno zaštiti njihovih poslovnih tajni. Pravo na uvid u spis neće se odnositi na povjerljive podatke i interne dokumente Komisije ili tijela država članica nadležna za tržišno natjecanje. Pravo na uvid u spis posebno se ne odnosi na korespondenciju između Komisije i tijela država članica nadležnih za tržišno natjecanje, ili između potonjih, uključujući i dokumente iz članaka 11. i 14. Odredbe ovog stavka ni na koji način ne sprečavaju Komisiju da otkrije i koristi informacije koje su neophodne kako bi dokazala povredu propisa.”
Članak 31. navedene uredbe glasi kako slijedi:
„Sud ima neograničenu nadležnost u nadzoru odluka Komisije kojima ista izriče novčane kazne ili periodične penale. Sud može ukinuti, smanjiti ili povećati iznos novčane kazne ili periodičnog penala.”
Kad je riječ o izračunu novčanih kazni, točke 6. do 23. Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe (EZ) br. 1/2003 (SL 2006., C 210, str. 2.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 58.) glase:
„6.      [...] Kombinacija vrijednosti prihoda od prodaje na koju se odnosi povreda te trajanje povrede smatra se primjerenom formulom koja odražava ekonomsku važnost povrede kao i relativnu težinu svakog poduzetnika u povredi. Pozivanje na te čimbenike jasno ukazuje na red veličine kazne i ne treba se smatrati osnovom za metodu automatskog i aritmetičkog izračuna.
[...]
13.      U određivanju osnovnog iznosa kazne koju će nametnuti, Komisija će upotrijebiti vrijednost prihoda od prodaje robe ili usluga tog poduzetnika na koju se povreda izravno ili neizravno [...] odnosi u odgovarajućem zemljopisnom području unutar [Europskoga gospodarskog prostora (EGP-a)]. [...]”
II.
Okolnosti spora i sporna odluka
Okolnosti spora, iznesene u točkama 1. do 37. pobijane presude, mogu se u svrhu ovog postupka sažeti kako slijedi.
Žalitelji, TSST Japan i TSST KR proizvođači su i dobavljači optičkih diskovnih pogona (u daljnjem tekstu: pogoni). Konkretno, TSST Japan je zajedničko društvo u vlasništvu društva Toshiba Corporation, sa sjedištem u Japanu, i društva Samsung Electronics Co. Ltd, sa sjedištem u Južnoj Koreji. Tijekom razdoblja trajanja povrede društvo TSST Japan bilo je društvo majka društva TSST KR.
TSST Japan i TSST KR započeli su s poslovanjem 1. travnja 2004. kao dvije zasebne poslovne jedinice. TSST Japan je u prosincu 2005. napustio tržište te nastavio s prijelaznim aktivnostima smanjenih prodaja do početka 2008. TSST KR je postupno preuzeo aktivnosti prodaje društva TSST Japan te je bio izravno uključen u razvoj, komercijalizaciju, prodaju i postprodajne usluge u vezi s pogonima.
Predmetna povreda odnosi na pogone koji se koriste, među ostalim, u osobnim računalima (stolnim i prijenosnim) koja proizvode Dell Inc. (u daljnjem tekstu: Dell) i Hewlett Packard (u daljnjem tekstu: HP).
Dell i HP dva su glavna proizvođača izvornih proizvoda na svjetskom tržištu osobnih računala. Ta dva društva koriste klasične postupke nadmetanja na svjetskoj razini koji, među ostalim, podrazumijevaju tromjesečne pregovore o cijeni na svjetskoj razini i o količini globalnih prodaja s malim brojem prethodno odabranih dobavljača pogona.
Postupci nadmetanja podrazumijevaju zahtjeve za ponude, elektroničke zahtjeve za ponude, internetske pregovore, elektroničke dražbe i bilateralne pregovore (izvan interneta). Po završetku postupka nadmetanja klijenti sudjelujućim dobavljačima pogona dodjeljuju količine prema cijenama koje su ponudili.
Komisija je 14. siječnja 2009. zaprimila zahtjev za oslobađanje od kazne na temelju Obavijesti Komisije o oslobađanju od kazni i smanjenju kazni u slučajevima kartela (SL 2006., C 298, str. 17.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 62.), koji je uputilo društvo Koninklijke Philips NV. Taj je zahtjev upotpunjen 29. siječnja i 2. ožujka 2009. da bi se njime uz to društvo obuhvatilo i društvo Lite-On IT Corporation i njihovo zajedničko poduzeće Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
Komisija je 30. lipnja 2009. društvima Koninklijke Philips, Lite-On IT i Philips & Lite-On Digital Solutions dodijelila uvjetno oslobađanje.
Hitachi-LG Data Storage Inc. i Hitachi-LG Data Storage Korea Inc. podnijeli su 4. i 6. kolovoza 2009. Komisiji zahtjev za smanjenje iznosa novčane kazne na temelju obavijesti navedene u točki 12. ove presude.
Komisija je 18. srpnja 2012. uputila obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku 13-orici dobavljača pogona, među kojima i žaliteljima (u daljnjem tekstu: obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku), u kojoj je navela da su oni povrijedili članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (SL 1994., L 1, str. 3.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4., u daljnjem tekstu: Sporazum o EGP-u) sudjelujući u zabranjenom sporazumu koji se odnosio na pogone od 5. veljače 2004. do 29. lipnja 2009., koji se sastojao od usklađivanja njihovih ponašanja u pogledu nadmetanja koja su organizirala dva proizvođača računala, odnosno Dell i HP.
Žalitelji su 29. listopada 2012. Komisiji uputili svoja očitovanja na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Saslušanje je održano 29. i 30. studenoga 2012. i na njemu su sudjelovali svi adresati obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Komisija je 18. veljače 2014. donijela dvije dodatne obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku da bi, prema njezinu mišljenju upotpunila, izmijenila i razjasnila prigovore upućene određenim adresatima obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u pogledu njihove odgovornosti za navodnu povredu. Komisija je 1. lipnja 2015. donijela drugu dodatnu obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Cilj te nove obavijesti bio je upotpuniti dvije prethodne obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku dotičući se prigovora koji su u tim obavijestima upućeni dodatnim pravnim subjektima koji pripadaju grupama poduzetnika (društvima majkama ili spojenim subjektima), a koji su već bili adresati prve obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Adresati obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku od 18. veljače 2014. i od 1. lipnja 2015. pisanim su putem dali do znanja Komisiji svoje stajalište a da pritom nisu zatražili održavanje saslušanja.
Komisija je spornu odluku donijela 21. listopada 2015.
Komisija je u toj odluci smatrala da su sudionici zabranjenog sporazuma uskladili svoje konkurentno ponašanje, barem od 23. lipnja 2004. do 25. studenoga 2008. Pojasnila je da je takvo usklađivanje provedeno na temelju mreže paralelnih bilateralnih kontakata. Navela je da su sudionici u zabranjenom sporazumu nastojali prilagoditi svoje količine na tržištu kako bi se osiguralo da cijene i dalje budu više nego što bi bile da nije bilo tih bilateralnih kontakata.
Komisija je u spornoj odluci navela da se usklađivanje između sudionika u zabranjenom sporazumu odnosilo na račune klijenata Dell i HP. Prema Komisijinu mišljenju, uz bilateralne pregovore s dobavljačima pogona, Dell i HP primjenjivali su standardizirane postupke nadmetanja koji su se održavali najmanje svaka tri mjeseca. Istaknula je da su se sudionici u zabranjenom sporazumu koristili svojom mrežom bilateralnih kontakata kako bi manipulirali tim postupcima nadmetanja, sprečavajući time pokušaje svojih klijenata da potaknu konkurenciju cijenama.
Prema Komisijinu mišljenju, redovite razmjene informacija omogućile su članovima zabranjenog sporazuma, među ostalim, da precizno znaju za namjere konkurenata prije nego što se upuste u postupak nadmetanja i stoga da predvide svoju strategiju tržišnog natjecanja.
Komisija je dodala da su, u redovitim vremenskim razmacima, sudionici u zabranjenom sporazumu razmjenjivali informacije o cijenama koje su se odnosile na pojedinačne račune klijenata te informacije koje nisu povezane s cijenom, kao što su postojeća proizvodnja, kapacitet opskrbe, stanje zaliha, stanje u pogledu kvalifikacija i vrijeme uvođenja novih proizvoda ili poboljšanja. Istaknula je, nadalje, da su dobavljači pogona pratili konačne rezultate okončanih postupaka nadmetanja, odnosno klasifikaciju, cijenu i dobivene količine.
Komisija je također navela da su dobavljači pogona, imajući na umu da njihovi kontakti trebaju ostati tajni u odnosu na klijente, za kontakt koristili načine koje su smatrali dovoljno prikladnima za postizanje željenog rezultata. Navela je da je, uostalom, pokušaj sazivanja sastanka radi organiziranja redovitih multilateralnih sastanaka između tih dobavljača propao 2003. nakon što je otkriven klijentu. Komisija smatra da su se umjesto tih sastanaka održavali bilateralni kontakti, većinom u obliku telefonskih razgovora i, ponekad, posredstvom elektroničkih poruka, uključujući privatne adrese elektroničke pošte i usluge za trenutačnu razmjenu poruka, odnosno na sastancima, uglavnom na razini voditelja globalnih računa.
Komisija je utvrdila da su sudionici zabranjenog sporazuma bili u redovitom kontaktu te da su ti kontakti, uglavnom posredstvom telefona, postajali učestaliji za vrijeme postupaka nadmetanja, tijekom kojih su neki parovi sudionika u zabranjenom sporazumu telefonski razgovarali nekoliko puta dnevno. Pojasnila je da su općenito kontakti između određenih parova sudionika u zabranjenom sporazumu bili znatno učestaliji nego kontakti između nekih drugih sudionika.
Odgovornost žaliteljâ utvrđena je zbog, s jedne strane, izravnog sudjelovanja društva TSST KR u zabranjenom sporazumu od 23. lipnja 2004. do 17. studenoga 2008., osobito zbog koordinacije s drugim konkurentima u pogledu društava Dell i HP i, s druge strane, izvršavanja odlučujućeg utjecaja društva TSST Japan na svoje društvo kćer tijekom cijelog razdoblja povrede, kako je to smatrala Komisija.
U odnosu na izračun iznosa novčane kazne izrečene žaliteljima, Komisija je svoj zaključak donijela na temelju Smjernica o metodi za utvrđivanje kazni koje se propisuju u skladu s člankom 23. stavkom 2. točkom (a) Uredbe br. 1/2003.
Najprije, da bi se odredio osnovni iznos novčane kazne, Komisija je smatrala da je, s obzirom na znatne razlike u trajanju sudjelovanja dobavljača pogona u zabranjenom sporazumu i kako bi se bolje odrazio njegov stvarni učinak, bilo primjereno upotrijebiti godišnji prosjek koji se izračunava na temelju stvarne vrijednosti prodaja koje su dotični poduzetnici ostvarili tijekom punih kalendarskih mjeseci njihova odgovarajućeg sudjelovanja u povredi.
Komisija je tako objasnila da je vrijednost prihoda od prodaje izračunana na temelju prodaja pogona namijenjenih osobnim računalima za koje su izdani računi subjektima društava HP i Dell, koji se nalaze u EGP-u.
Osim toga, Komisija je smatrala da je relevantnu vrijednost prihoda od prodaje, s obzirom na to da je protutržišno ponašanje u odnosu na HP započelo kasnije i kako bi se uzeo u obzir razvoj zabranjenog sporazuma, trebalo izračunati odvojeno za Dell i za HP te da je trebalo primijeniti dva multiplikatora s obzirom na trajanje.
Komisija je zatim odlučila da je, budući da se sporazumi o usklađivanju cijena po svojoj prirodi ubrajaju u najteže povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u i da zabranjeni sporazum obuhvaća barem EGP, postotak koji se primjenjuje na temelju težine u ovom slučaju 16 % u odnosu na sve adresate sporne odluke. Osim toga, Komisija je navela da je s obzirom na okolnosti slučaja odlučila u svrhe odvraćanja dodati iznos od 16 %.
Naposljetku, budući da je prilagođeni osnovni iznos novčane kazne izrečene žaliteljima dosegnuo gornju granicu utvrđenu na 10 % njihova prihoda, Komisija je morala provesti novu prilagodbu na temelju članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003.
Izreka sporne odluke, u dijelu u kojem se odnosi na žalitelje, glasi kako slijedi:
„Članak 1.
Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 101. UFEU‑a i članak 53. Sporazuma o EGP‑u sudjelujući tijekom navedenih razdoblja u jedinstvenoj i trajnoj povredi, koja se sastoji od više odvojenih povreda, u sektoru optičkih diskovnih pogona koji obuhvaća cijeli EGP i koja se sastojala od sporazuma o usklađivanju cijena:
[...]
(e)       [žalitelji] od 23. lipnja 2004. do 17. studenoga 2008., za usklađivanje u pogledu društava Dell i HP.
[...]
Članak 2.
Za povrede iz članka 1. izriču se sljedeće novčane kazne:
[...]
(e)      [žalitelji], solidarno odgovorni: 41 304 000 eura;
[...]”
III.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 5. siječnja 2016. žalitelji su pokrenuli postupak u kojem su zahtijevali, kao glavno, potpuno ili djelomično poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje iznosa novčane kazne koja im je bila izrečena.
U prilog svojim tužbama žalitelji su istaknuli devet tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temeljio se na bitnoj povredi postupka i prava obrane, drugi na nenadležnosti Komisije za primjenu članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u, treći na pogreškama koje se tiču činjenica i prava u određivanju zemljopisnog opsega povrede, četvrti na pogreškama koje se tiču činjenica i prava prilikom utvrđivanja postojanja jedinstvene i trajne povrede, peti na pogreškama koje se tiču činjenica i prava u pogledu navodnog saznanja o cjelokupnoj povredi, šesti na pogreškama koje se tiču činjenica i prava u pogledu datuma početka njihova sudjelovanja u zabranjenom sporazumu, sedmi na nedostatku dokaza o njihovu sudjelovanju u usklađenim djelovanjima ili protutržišnim sporazumima, osmi na povredi prava na dobru upravu zbog predugog trajanja istrage i deveti, iznesen podredno, na pogreškama koje je Komisija počinila prilikom izračuna iznosa novčane kazne.
Pobijanom je presudom Opći sud odbio svaki od tih tužbenih razloga i, stoga, navedenu tužbu u cijelosti.
IV.
Žalbeni zahtjev stranaka
Svojom žalbom žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–        ukine pobijanu presudu;
–        poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na njih;
–        poništi ili smanji iznos novčane kazne koja im je tom odlukom izrečena;
–        naloži Komisiji snošenje svih troškova nastalih u prvostupanjskom i ovom žalbenom postupku, i
–        naloži poduzimanje svih odgovarajućih mjera s obzirom na okolnosti predmeta.
Komisija od Suda zahtijeva da:
–        odbije žalbu i
–        naloži žaliteljima snošenje svih troškova nastalih u okviru ovog postupka.
V.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu četiri žalbena razloga, koji se u biti odnose na ocjenu Općeg suda u pogledu, kao prvo, Komisijina utvrđenja da se jedinstvena i trajna povreda, koju im stavlja na teret, sastoji od više zasebnih povreda, kao drugo, postojanja jedinstvene i trajne povrede, kao treće, prava obrane i, kao četvrto, Komisijine nadležnosti.
A.
Prvi žalbeni razlog
1.
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji navode da je Opći sud prilikom ispitivanja prvih triju dijelova prvog tužbenog razloga za poništenje počinio pogreške koje se tiču prava koje se sastoje od bitne povrede postupka i prava obrane jer je potvrdio da se predmetna jedinstvena i trajna povreda sastoji od više zasebnih povreda, iako se ta „dvojna” kvalifikacija ne nalazi u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Taj je razlog podijeljen na dva dijela.
Komisija uvodno tvrdi da je Opći sud potvrdio zaključak iz sporne odluke prema kojem su žalitelji sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi. Ona stoga smatra bespredmetnim argumente koje su žalitelji istaknuli u pogledu podredno iznesenog zaključka prema kojem se ta povreda sastoji od više zasebnih povreda.
a)
Prvi dio prvog žalbenog razloga
Prvim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, koji sadržava tri prigovora, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio više pogrešaka koje se tiču prava prilikom analize prvog dijela prvog tužbenog razloga koji su istaknuli u prvostupanjskom postupku, a koji se odnosi na povredu prava obrane.
Općenito govoreći, Komisija tvrdi, kao prvo, da je pogrešno tvrditi da je razmatranja o zasebnim povredama iznijela tek u stadiju sporne odluke. Ona navodi da je Opći sud u točki 60. pobijane presude pravilno istaknuo da je Komisija u uvodnim izjavama 308., 353. i 354. obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku uputila na složenost povreda, sporazuma odnosno usklađenih djelovanja. Opći sud je iz odgovora žalitelja na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku također pravilno zaključio u točkama 61. do 63. te presude da su žalitelji razumjeli ono što im se stavljalo na teret i da su se mogli braniti u pogledu svih bilateralnih kontakata koji su im se stavljali na teret. Usto, Opći sud je u točkama 56. i 57. navedene presude pravilno utvrdio, s jedne strane, da pojam „jedinstvene i trajne povrede” pretpostavlja skup ponašanja stranaka koje žele ostvariti isti protutržišni ekonomski cilj i, s druge strane, da iz samog pojma „jedinstvene i trajne povrede” proizlazi da takva povreda pretpostavlja skup ponašanja ili povreda. Stoga su žalitelji saslušani kako u pogledu složenosti predmetnih povreda tako i u pogledu dodatnih kriterija koje treba ispuniti kako bi se moglo utvrditi postojanje jedinstvene i trajne povrede.
Kao drugo, suprotno onomu što tvrde žalitelji, Komisija je pred Općim sudom itekako tvrdila da je adresate sporne odluke saslušala o predmetnim zasebnim povredama. Kao treće, sudska praksa proizišla iz presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778) i presude Općeg suda od 10. listopada 2014., Soliver/Komisija (T-68/09, EU:T:2014:867) nije relevantna jer su žalitelji tijekom upravnog postupka mogli razumjeti da im se stavlja na teret svako od ponašanja koja sačinjavaju jedinstvenu i trajnu povredu. Kao četvrto, iz presude od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778), konkretno proizlazi da adresati odluke moraju biti saslušani o jedinstvenoj i trajnoj povredi te o ponašanjima koja je sačinjavaju. Doista, to je slučaj u ovom predmetu. Uostalom, iz potonje presude također proizlazi da čak i da u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ponašanja koja se stavljaju na teret nisu jasno okvalificirana kao ograničenije povrede, čime se povređuju njihova prava obrane, to ne bi bilo protivno sudskoj praksi Suda, kojom se ne zahtijeva takvu kvalifikaciju pod uvjetom da su stranke saslušane u pogledu ponašanja o kojima je riječ.
1)
Prvi prigovor prvog dijela prvog žalbenog razloga
Žalitelji smatraju da je Opći sud – nakon što je u točkama 55. i 56. pobijane presude pravilno izložio sudsku praksu koja se odnosi na pojam „jedinstvene i trajne povrede”, podsjećajući, s jedne strane, na to da povreda članka 101. UFEU-a može biti posljedica ne samo zasebnog djela, već također niza djela ili trajnog ponašanja, i, s druge strane, da jedan ili više elemenata tog niza djela ili tog ponašanja također mogu predstavljati povredu članka 101. UFEU-a – trebao smatrati u točkama 57. i 58. te presude da se tim pojmom ne pretpostavlja nužno postojanje povreda manjeg opsega.
Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava time što nije priznao da je Komisija trebala jasno analizirati i kvalificirati svaku zasebnu povredu manjeg opsega. Naime, svaku dodatnu pravnu kvalifikaciju djela ili niza djela u spornoj odluci treba jasno iznijeti tijekom upravnog postupka kako bi stranke mogle biti saslušane i pravilno ostvariti svoja prava obrane. Sama činjenica da sporna odluka sadržava dodatno utvrđenje koje se ne nalazi u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku trebala je navesti Opći sud na to da utvrdi povredu prava obrane žaliteljâ, što on nije učinio, zanemarujući tako presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens (C-441/11 P, EU:C:2012:778) i presudu Općeg suda od 10. listopada 2014., Soliver/Komisija (T-68/09, EU:T:2014:867).
Komisija tvrdi da žalitelji iskrivljuju pobijanu presudu navodom da se ona temelji na pretpostavci da pojam „jedinstvena i trajna povreda” nužno pretpostavlja postojanje ograničenijih zasebnih povreda. Međutim, Opći sud u točkama 55. do 57. te presude ne spominje nužnost, nego mogućnost. Isto tako, žalitelji pogrešno zaključuju iz presude od 10. listopada 2014., Soliver/Komisija (T-68/09, EU:T:2014:867) da Opći sud ne bi bio proglasio poništenje sporne odluke o kojoj je bila riječ u predmetu u kojem je donesena potonja presuda da je tvrdnja o postojanju jedinstvene i trajne povrede također podrazumijevala postojanje zasebnih povreda manjeg opsega. U svakom slučaju, potvrđeno je sudjelovanje žaliteljâ u jedinstvenoj i trajnoj povredi te su oni bili saslušani u pogledu ponašanja koja sačinjavaju tu povredu. Stoga je Opći sud u točki 58. pobijane presude pravilno zaključio da nije postojala nikakva nedosljednost između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i sporne odluke te da su bila poštovana prava obrane.
2)
Drugi prigovor prvog dijela prvog žalbenog razloga
Žalitelji tvrde da iako se odlukom može dopuniti i izmijeniti analizu sadržanu u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, kako bi se uzeli u obzir odgovori stranaka, njome se ne mogu uvesti dodatna utvrđenja o zasebnim povredama.
Međutim, zauzevši suprotno stajalište, Opći sud je u točki 59. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava. Umjesto da je primijenio sudsku praksu koja je pravilno iznesena u točki 51. te presude, Opći sud je upućivanjem na sudsku praksu navedenu u točki 53. navedene presude jednostavno smatrao da konačni zaključci odluke ne moraju u svakoj točki nužno odgovarati privremenoj kvalifikaciji sadržanoj u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku. Međutim, Opći sud je zanemario okolnost da je Komisijina sloboda opravdana samo kako bi se uzele u obzir primjedbe stranaka, a ne za uvođenje dodatnih utvrđenja.
Komisija tvrdi da je Opći sud pravilno primijenio sudsku praksu koja se odnosi na pravo na saslušanje. Suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći sud u točki 59. pobijane presude nije bio dužan primijeniti sudsku praksu navedenu u točki 51. te presude. Kao prvo, njihova je argumentacija bespredmetna jer ta točka 59. sadržava razlog koji nije nužan u prilog zaključku navedenom u točkama 64. do 66. navedene presude. Kao drugo, obrazloženje žalitelja temelji se na navodno bitnoj razlici između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i sporne odluke, a koja ne postoji. Kao treće, u točkama 51. i 53. pobijane presude ne upućuje se na različite sudske prakse. Kao četvrto, budući da su žalitelji u odgovoru na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku zanijekali svako sudjelovanje u nezakonitom kontaktu te su tvrdili da kriteriji nužni za utvrđenje jedinstvene i trajne povrede nisu bili ispunjeni, Komisija je imala pravo uzeti u obzir te argumente i uključiti uvodnu izjavu 352. u spornu odluku.
3)
Treći prigovor prvog dijela prvog žalbenog razloga
Žalitelji tvrde da, suprotno onomu što je utvrdio Opći sud u točkama 60. do 64. pobijane presude, Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku nije utvrdila druge povrede osim jedinstvene i trajne povrede. Nijedno drugo djelo, niz djela ili neka druga vrsta ponašanja nisu u toj obavijesti bili dodatno i zasebno pravno kvalificirani u odnosu na kvalifikaciju jedinstvene i trajne povrede.
Opći sud je u točkama 60. do 63. pobijane presude pogrešno zaključio da je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku žaliteljima omogućeno da podnesu očitovanja o povredama različitima od predmetne jedinstvene i trajne povrede. Jedina dva upućivanja na zasebne povrede u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne ispunjavaju stupanj jasnoće koji se zahtijeva sudskom praksom navedenom u točki 52. te presude, a ta obavijest uopće ne sadržava kvalifikaciju ni jasan opis povreda koje su zasebne u odnosu na jedinstvenu i trajnu povredu. Sami činjenični opisi ne mogu biti dovoljni u tom pogledu.
Štoviše, suprotno onomu što tvrdi Opći sud, odgovor žaliteljâ na obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne potvrđuje tvrdnju da su žalitelji imali mogućnost učinkovito odgovoriti na zasebne povrede. Taj se odgovor odnosi samo na dokaze o jedinstvenoj i trajnoj povredi te ne uključuje nijednu zasebnu povredu.
Komisija tvrdi da je obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku sadržavala navod o zasebnim povredama, što je Opći sud s pravom prihvatio. Kao prvo, argument prema kojem obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku nije sadržavala drugu pravnu kvalifikaciju osim one o postojanju jedinstvene i trajne povrede je bespredmetan jer se pobijana presuda temelji na pretpostavci prema kojoj je jedina pravna kvalifikacija predmetne povrede ona o jedinstvenoj i trajnoj povredi, koja sama pretpostavlja skup ponašanja ili povreda. Kao drugo, Opći sud je pravilno zaključio da iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku proizlazi da se ta povreda sastojala od više zasebnih povreda. U toj su obavijesti bili definirani doseg i priroda ponašanja žalitelja, odnosno niz bilateralnih sporazuma o usklađivanju cijena, za koje je Komisija smatrala da predstavljaju povredu članka 101. UFEU-a. Opći sud je stoga u točkama 61. do 63. pobijane presude pravilno utvrdio da su žalitelji mogli razumjeti Komisijine tvrdnje. Kao treće, suprotno onomu što tvrde žalitelji, upućivanje u točki 61. te presude na „pravnu kvalifikaciju” ne može značiti pravnu kvalifikaciju koja prelazi okvir utvrđenja jedinstvene i trajne povrede. Kao četvrto, žalitelji na umjetan način razlikuju jedinstvenu i trajnu povredu od zasebnih povreda od kojih se ona sastoji. Uostalom, sudskom praksom Suda Komisija je ovlaštena da određene činjenice kvalificira tek u stadiju svoje odluke, ako su stranke imale priliku izjasniti se o činjenicama koje je ona utvrdila i ako su pravna načela i relevantni činjenični elementi bili navedeni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
b)
Drugi dio prvog žalbenog razloga
Drugim dijelom svojeg prvog žalbenog razloga, koji sadržava tri prigovora, žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava u obrazloženju pobijane presude kojom su odbijeni drugi i treći dio prvog tužbenog razloga koje su istaknuli u prvostupanjskom postupku.
Žalitelji su pred Općim sudom tvrdili da je obrazloženje sporne odluke o pravnoj kvalifikaciji navedenih zasebnih povreda nedostatno ili proturječno jer ta kvalifikacija nije bila ni iznesena ni opravdana. Zbog toga žalitelji nisu mogli na temelju tog obrazloženja razumjeti prirodu i doseg povrede koja je u odnosu na njih utvrđena te navode da u njemu nisu iznesena relevantna razmatranja i da je ono sadržajem proturječno.
1)
Prvi prigovor drugog dijela prvog žalbenog razloga
Žalitelji ističu, kao prvo, da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava time što je u točkama 76. do 78. kao i 81. i 82. pobijane presude pretpostavio da se jedinstvena i trajna povreda sastoji od pojedinačnih povreda.
Kao drugo, Opći sud je, time što je u točkama 78., 80. i 82. te presude smatrao da različiti pojedinačni kontakti predstavljaju zasebne povrede, sâm okvalificirao činjenice, što zadire u ovlasti koje su Komisiji dodijeljene člankom 101. UFEU-a. Međutim, Komisija je u spornoj odluci samo jednom uputila, u njezinoj uvodnoj izjavi 352., na povrede koje nisu jedinstvena i trajna povreda, a pri čemu nije spomenula pojedinačne i bilateralne kontakte.
Komisija tvrdi da je Opći sud pravilno zaključio da su uvodne izjave i izreka sporne odluke dosljedne. Navodi žalitelja temelje se na pogrešnom tumačenju pobijane presude. Kao prvo, Opći sud u točki 78. te presude nije zaključio da svaki bilateralni kontakt predstavlja zasebnu povredu. On je u točki 80. navedene presude samo podsjetio na to da je Prilog I. spornoj odluci sadržavao popis kontakata koji mogu predstavljati povrede. Međutim, Opći sud u točkama 70. do 87. iste presude nije zauzeo stajalište ni o zaključcima Komisije ni o pitanju jesu li bilateralni kontakti doista predstavljali zasebne povrede. Kao drugo i podredno, Komisija ističe da se nijedan od zaključaka navedenih u točkama 80. do 84. pobijane presude ne temelji na pretpostavci da različiti utvrđeni pojedinačni kontakti predstavljaju zasebne povrede. Argumenti žaliteljâ stoga su bespredmetni.
2)
Drugi prigovor drugog dijela prvog žalbenog razloga
Žalitelji smatraju da je Opći sud također počinio više pogrešaka koje se tiču prava u točkama 76. do 79. pobijane presude. Kao prvo, on nije odgovorio na argument žaliteljâ prema kojem uvodna izjava 352. sporne odluke nije dovoljna za potporu njezina članka 1. U točki 76. te presude samo se navodi da ne postoji nikakva nedosljednost između te uvodne izjave i tog članka 1. Kao drugo, u točki 77. navedene presude pretpostavlja se da jedinstvena i trajna povreda nužno podrazumijeva zasebne povrede. Kao treće, točka 78. iste presude sadržava istu pretpostavku. Naime, bilo bi pogrešno tvrditi da je Komisija u uvodnim izjavama 303. i 346. sporne odluke utvrdila da se pojedinačnim kontaktima kršio i članak 101. UFEU-a. Kao četvrto, Opći sud zanemario je vlastitu sudsku praksu koja se odnosi na vrlo slične argumente.
Komisija tvrdi da je Opći sud pravilno zaključio da sporna odluka uopće nije proturječna. Opći sud je odgovorio na tvrdnje na kojima se temelje prigovori žaliteljâ i stoga nije bilo dužan odgovoriti na navode u pogledu nedosljednosti nakon što je utvrdio da ne postoji nikakva nedosljednost.
3)
Treći prigovor drugog dijela prvog žalbenog razloga
Kako bi odbio argument istaknut u prvostupanjskom postupku koji se temelji na nedovoljnom obrazloženju sporne odluke, Opći sud je u točkama 80. do 82. i 85. pobijane presude navodno počinio nekoliko pogrešaka koje se tiču prava.
U točki 80. te presude Opći sud nije odgovorio na prigovore žaliteljâ. Naime, ni sporna odluka ni njezin Prilog I. ne sadržavaju zaključke o zasebnim povredama iz članka 1. te odluke. Činjenica da je Opći sud ustvrdio da „Komisija jasno i nedvosmisleno opisuje funkcioniranje zabranjenog sporazuma, primjenu članka 101. stavka 1. UFEU-a na navodna ponašanja kao i osobe odgovorne za zabranjeni sporazum” nije relevantna jer se ta tvrdnja ne odnosi na te zasebne povrede, nego na jedinstvenu i trajnu povredu. Stoga Opći sud nije odgovorio na argument prema kojem, čak i ako ih se razmatra zajedno, uvodna izjava 352. i članak 1. izreke navedene odluke nisu dovoljno jasni u pogledu opsega navedenih zasebnih povreda.
Osim toga, tvrdnja iz točke 81. pobijane presude – prema kojoj činjenica da te iste zasebne povrede ne sadržavaju dodatnu pravnu kvalifikaciju koja može biti detaljno pojašnjena ne predstavlja nedostatak u obrazloženju navedene odluke kojim se povređuje sudska praksa – temelji se na pogrešnoj pretpostavci da kvalifikacija jedinstvene i trajne povrede sama pretpostavlja skup ponašanja ili povreda.
U točki 82. te presude Opći sud počinio je drugu pogrešku time što je tvrdio da u spornoj odluci zasebne povrede odgovaraju različitim navodnim bilateralnim kontaktima, iako se u toj odluci ti kontakti ne navode.
U točki 85. navedene presude Opći sud pogrešno je shvatio tužbu koju je protumačio na način da iznosi detaljne argumente o različitim kontaktima iz čega je proizlazilo da je sporna odluka sadržavala dostatno obrazloženje i da je žaliteljima omogućena učinkovita obrana.
Komisija smatra da je Opći sud pravilno zaključio da je ona poštovala obvezu obrazlaganja. Kao prvo, Komisija nije dužna zauzeti stajalište o elementima koji očito nisu relevantni, koji su besmisleni ili za koje je jasno da su sporedni. U točkama 80. do 84. pobijane presude Opći sud pravilno je zaključio da su u spornoj odluci u dovoljnoj mjeri detaljno navedeni relevantni elementi te da su jasno navedeni priroda i opseg ponašanja koje se stavlja na teret žaliteljima, način na koji se članak 101. stavak 1. UFEU-a primjenjuje i potkrepljujući dokazi. Kao drugo, između utvrđenja običnih povreda i utvrđenja jedinstvene i trajne povrede postoji razlika samo u stupnju povrede. Stoga Komisija nije bila dužna pružiti detaljnije obrazloženje, s obzirom na to da je utvrđenje zasebnih povreda samo uzgredni zaključak koji ima podrednu važnost u odnosu na glavno utvrđenje jedinstvene i trajne povrede. Kao treće, žalitelji na umjetan način razlikuju jedinstvenu i trajnu povredu od zasebnih povreda od kojih se ona sastoji. Budući da se te povrede odnose na potpuno iste činjenice i dokaze, argumentacija žaliteljâ u pogledu različitih pojedinačnih kontakata služi za osporavanje utvrđenja jedinstvene i trajne povrede kao i utvrđenja zasebnih povreda.
2.
Ocjena Suda
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelji prigovaraju Općem sudu više pogrešaka koje se tiču prava jer je potvrdio da se jedinstvena i trajna povreda sastoji od više zasebnih povreda i da je ta dvostruka kvalifikacija, utvrđena u spornoj odluci, doista iznesena u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i obrazložena u toj odluci.
U tom pogledu valja istaknuti da je Komisija u članku 1. točki (e) sporne odluke u biti utvrdila, s jedne strane, postojanje jedinstvene i trajne povrede i, s druge strane, postojanje „više zasebnih povreda” koje sačinjavaju tu povredu.
U tom kontekstu valja također istaknuti da je cilj prvog žalbenog razloga osporiti ocjenu Općeg suda samo u pogledu potonjeg utvrđenja koje se odnosi na postojanje više zasebnih povreda. Nasuprot tomu, taj se žalbeni razlog ne odnosi na njegovu ocjenu zaključka iz te odredbe prema kojem su žalitelji sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi.
Iz toga slijedi da se, suprotno onomu što tvrdi Komisija, navedeni žalbeni razlog ne može
a priori
odbiti kao bespredmetan, s obzirom na to da je ona u ovom slučaju spornu odluku temeljila na dvama zasebnim utvrđenjima o povredi.
a)
Uvodne napomene
Iz ustaljene sudske prakse proizlazi da povreda članka 101. stavka 1. UFEU-a može biti posljedica ne samo izdvojenog djela, nego također niza djela ili čak trajnog ponašanja, iako jedan ili više elemenata tog niza djela ili tog trajnog ponašanja može isto tako sâm po sebi i zasebno predstavljati povredu te odredbe. Stoga, ako različita ponašanja predmetnih poduzetnika čine „sveobuhvatni plan”, jer njihov istovjetni cilj narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu, Komisija može pripisati odgovornost za ta ponašanja ovisno o sudjelovanju u čitavoj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C-441/11 P, EU:C:2012:778, t. 41. i navedenu sudsku praksu).
Poduzetnik koji je u takvoj jedinstvenoj i trajnoj povredi sudjelovao vlastitim ponašanjem, obuhvaćenim pojmom „sporazuma” ili „usklađenog djelovanja”, koji imaju protutržišni cilj u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a i usmjereni su na pridonošenje počinjenja čitave povrede, može biti odgovoran i za ponašanja drugih poduzetnika u okviru iste povrede tijekom čitavog razdoblja svojeg sudjelovanja u navedenoj povredi (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C-441/11 P, EU:C:2012:778, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 59. svojeg mišljenja, sudjelovanje poduzetnika u jedinstvenoj i trajnoj povredi ne zahtijeva njegovo izravno sudjelovanje u svim protutržišnim ponašanjima koja sačinjavaju navedenu povredu (vidjeti u tom smislu presudu od 22. listopada 2020., Silver Plastics i Johannes Reifenhäuser/Komisija, C-702/19 P, EU:C:2020:857, t. 82. i navedenu sudsku praksu).
Prvi žalbeni razlog valja razmotriti uzimajući u obzir te elemente.
b)
Prvi dio prvog žalbenog razloga
Prvim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava zbog kojih je presudio da Komisija nije povrijedila njihova prava obrane. Kao prvo, Opći sud je u točkama 57. i 58. pobijane presude navodno pogrešno presudio da pojam jedinstvene i trajne povrede pretpostavlja postojanje zasebnih povreda od manje važnosti. Kao drugo, u točki 59. pobijane presude Opći sud je navodno smatrao da konačni zaključci odluke ne moraju nužno u svakom pogledu odgovarati privremenoj kvalifikaciji iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, pri čemu je navodno propustio pojasniti da je ta Komisijina sloboda kvalifikacije opravdana samo kako bi se uzele u obzir primjedbe stranaka, a ne za uvođenje dodatnih utvrđenja. Kao treće, Opći sud je u točkama 60. do 64. pobijane presude navodno pogrešno utvrdio da je Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku utvrdila druge povrede osim jedinstvene i trajne povrede.
U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, na to da pojam „jedinstvena i trajna povreda” podrazumijeva skup ponašanja koja mogu također sama po sebi predstavljati povredu članka 101. stavka 1. UFEU-a. Iako se sveukupna ponašanja, pod uvjetima navedenima u točkama 72. i 73. ove presude, mogu kvalificirati kao jedinstvena i trajna povreda, iz toga se ne može zaključiti da se svako od tih ponašanja mora, samo po sebi i pojedinačno, nužno kvalificirati kao zasebnu povredu te odredbe. Naime, kako bi to učinila, Komisija treba još identificirati i kvalificirati kao takva svako od navedenih ponašanja i zatim podnijeti dokaz o uključenosti predmetnog poduzetnika kojem se ta ponašanja pripisuju.
Sud je u tom smislu već presudio da se Komisijinu odluku kojom se sveukupni zabranjeni sporazum kvalificira kao jedinstvena i trajna povreda može tako razdijeliti samo ako je, s jedne strane, navedeni poduzetnik tijekom upravnog postupka bio u mogućnosti shvatiti da ga se također teretilo za svako od ponašanja koja je sačinjavaju te stoga u vezi s tim iznijeti svoju obranu i ako je, s druge strane, ta odluka dovoljno jasna u tom pogledu (vidjeti po analogiji presudu od 6. prosinca 2012., Komisija/Verhuizingen Coppens, C-441/11 P, EU:C:2012:778, t. 46.).
Kao drugo, što se tiče prava obrane, prema ustaljenoj sudskoj praksi poštovanje tih prava u svakom postupku koji može dovesti do sankcija, a osobito novčanih kazni ili periodičnih penala, predstavlja temeljno načelo prava Unije, koje Komisija mora u potpunosti poštovati (vidjeti u tom smislu presudu od 5. ožujka 2015., Komisija i dr./Versalis i dr., C-93/13 P i C-123/13 P, EU:C:2015:150, t. 94. i navedenu sudsku praksu).
Uredbom br. 1/2003 predviđa se slanje strankama obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u kojoj se moraju jasno navesti svi bitni elementi na kojima Komisija temelji svoj zaključak u toj fazi postupka. Takva obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku predstavlja postupovno jamstvo kojim se primjenjuje temeljno načelo prava Unije, kojim se zahtijeva poštovanje prava obrane u svakom postupku koji može dovesti do izricanja sankcije. Tim se načelom zahtijeva, među ostalim, da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, koju je Komisija uputila poduzetniku kojem namjerava izreći sankciju za povredu pravila tržišnog natjecanja, sadržava bitne elemente utvrđene protiv tog poduzetnika, kao što su to činjenice koje mu se stavljaju na teret, njihova kvalifikacija i dokazi na kojima Komisija temelji svoj zaključak, a kako bi taj poduzetnik mogao učinkovito istaknuti svoje argumente u upravnom postupku koji je pokrenut protiv njega (vidjeti u tom smislu presudu od 3. rujna 2009., Papierfabrik August Koehler i dr./Komisija, C-322/07 P, C-327/07 P i C-338/07 P, EU:C:2009:500, t. 35. i 36. i navedenu sudsku praksu).
Točno je, kao što na to podsjeća nezavisni odvjetnik u točki 88. svojeg mišljenja, da Komisija u svojoj konačnoj odluci može pojasniti pravnu kvalifikaciju činjenica koju je u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku privremeno utvrdila, uzimajući u obzir elemente koji proizlaze iz upravnog postupka, kako bi ili odustala od preliminarno utvrđenih činjenica u postupku koje se pokažu neutemeljenima ili kako bi razvila i upotpunila svoju činjeničnu, ali i pravnu, argumentaciju u prilog preliminarno utvrđenim činjenicama koje ističe (vidjeti u tom smislu presudu od 5. prosinca 2013., SNIA/Komisija, C-448/11 P, neobjavljenu, EU:C:2013:801, t. 42. do 44.). Međutim, to znači da Komisija u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku mora navesti svaku pravnu kvalifikaciju činjenica koju namjerava usvojiti u svojoj konačnoj odluci.
Iz toga proizlazi da su prava obrane predmetnog poduzetnika povrijeđena zbog nesuglasnosti između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i konačne odluke samo pod uvjetom da prigovor usvojen u toj odluci nije bio iznesen u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ili da u njoj nije bio naveden u dovoljnoj mjeri kako bi se adresatima te obavijesti omogućilo da učinkovito iznesu svoje argumente u okviru postupka koji je pokrenut protiv njih.
Iz toga slijedi da kada Komisija adresatima obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ne namjerava staviti na teret samo jedinstvenu i trajnu povredu, nego i svako od ponašanja koja odvojeno sačinjavaju tu povredu kao zasebne povrede, poštovanje prava obrane tih adresata zahtijeva da Komisija u toj obavijesti iznese elemente koji su im nužni kako bi mogli razumjeti da Komisija protiv njih vodi postupak i na temelju te jedinstvene i trajne povrede kao i na temelju svake od tih zasebnih povreda.
U točkama 50. do 53. pobijane presude Opći sud je pravilno podsjetio na načela koja se odnose na poštovanje prava obrane u okviru postupka za utvrđivanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU-a. Zatim je u točkama 55. i 56. te presude podsjetio na određene aspekte pojma „jedinstvena i trajna povreda”, a osobito na to da taj pojam pretpostavlja skup ponašanja različitih stranaka koje slijede isti protutržišni gospodarski cilj.
Međutim, s obzirom na ono što je izloženo u točki 83. ove presude, Opći sud u točki 57. pobijane presude nije mogao zaključiti da sam pojam „jedinstvene i trajne povrede” pretpostavlja „skup ponašanja ili povreda”, kao što nije mogao zaključiti ni to da žalitelji nisu mogli tvrditi da je Komisija uključila dodatnu pravnu kvalifikaciju u članak 1. sporne odluke, kada je utvrdio da se povreda, uz jedinstvenu i trajnu povredu, sastojala od više „zasebnih povreda”. Naime, takav zaključak počiva na pogrešnoj pretpostavci da svako od ponašanja koje je obuhvaćeno jedinstvenom i trajnom povredom čini zasebnu povredu, što nije nužno slučaj.
Isto tako, iako je Opći sud u točki 53. pobijane presude pravilno podsjetio na načela koja se odnose na poštovanje prava obrane u okviru postupka za utvrđivanje povrede članka 101. stavka 1. UFEU-a, kao što je to u biti također učinio u točki 59. te presude, on iz toga nije mogao zaključiti da je puko pozivanje u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku na mogućnost kvalifikacije predmetnih ponašanja kao „zasebnih povreda” bilo dovoljno s obzirom na zahtjeve navedene u točkama 83. do 77. ove presude.
Konkretno, obično pozivanje u okviru analize jedinstvene i trajne povrede u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku na mogućnost takve kvalifikacije kao „zasebnih povreda” ne može biti dovoljno da bi se predmetnom poduzetniku omogućilo da učinkovito istakne svoje argumente u upravnom postupku pokrenutom protiv njega u pogledu tih zasebnih povreda.
Opći sud je time počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, budući da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku uopće nije sadržavala jasan navod o tom pitanju, žalitelji nisu mogli znati da Komisija protiv njih nije namjeravala pokrenuti postupak samo na temelju jedinstvene i trajne povrede koja se navodi u toj obavijesti, nego i na temelju više zasebnih povreda koje su predstavljali različiti bilateralni kontakti navedeni u toj istoj obavijesti.
Iz toga slijedi da Opći sud nije mogao, a da pritom ne počini pogrešku koja se tiče prava, presuditi da Komisija nije povrijedila prava obrane žaliteljâ, s obzirom na to da obavijest o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku nije sadržavala bitne elemente za koje se oni terete u pogledu tih zasebnih povreda, osobito predviđenu kvalifikaciju ponašanja koja im se stavljaju na teret.
Stoga treba prihvatiti prvi dio prvog žalbenog razloga.
c)
Drugi dio prvog žalbenog razloga
Drugim dijelom prvog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio pogreške koje se tiču prava zbog kojih je presudio da Komisija u spornoj odluci nije iznijela proturječno i nedostatno obrazloženje. U točkama 76. do 85. pobijane presude Opći sud je, kao prvo, pretpostavio da se jedinstvena i trajna povreda nužno sastoji od pojedinačnih povreda. Kao drugo, Komisijino je obrazloženje zamijenio vlastitim obrazloženjem smatrajući da različiti pojedinačni kontakti o kojima je riječ predstavljaju zasebne povrede. Kao treće, nije dostatno obrazložio svoju odluku o odbijanju argumenta žaliteljâ prema kojem uvodna izjava 352. i članak 1. sporne odluke nisu dovoljno jasni u pogledu opsega tih zasebnih povreda.
U tom pogledu valja podsjetiti, kao prvo, na to da prema ustaljenoj sudskoj praksi, obrazloženje koje se zahtijeva člankom 296. UFEU-a mora biti prilagođeno prirodi predmetnog akta te jasno i nedvosmisleno odražavati rasuđivanje institucije, donositelja pobijanog akta, kako bi se zainteresiranim osobama omogućilo da saznaju opravdanja za poduzetu mjeru, a sudu Unije da izvrši svoj nadzor. U obrazloženju nije potrebno podrobno navoditi sve relevantne činjenične i pravne okolnosti s obzirom na to da se pitanje ispunjava li obrazloženje akta zahtjeve iz članka 296. UFEU-a mora ocjenjivati ne samo u odnosu na tekst obrazloženja, nego i na svoj kontekst i na sva pravna pravila kojima se uređuje predmetno područje (presuda od 10. srpnja 2019., Komisija/Icap i dr., C-39/18 P, EU:C:2019:584, t. 23. i navedena sudska praksa).
Kao drugo, valja podsjetiti na to da se prema ustaljenoj sudskoj praksi obvezom obrazlaganja ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i točku po točku, odgovorilo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (vidjeti, među ostalim, presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch Austria/Komisija, C-626/13 P, EU:C:2017:54, t. 42. i navedenu sudsku praksu).
Kao treće, kao što je to navedeno u okviru ispitivanja prvog dijela prvog žalbenog razloga, iz činjenice da Komisija kvalificira skup ponašanja kao jedinstvenu i trajnu povredu ne može se zaključiti da svako od tih ponašanja, samo po sebi i uzeto izdvojeno, nužno treba kvalificirati kao zasebnu povredu. Naime, ako Komisija odluči kvalificirati predmetna ponašanja kao takva i pripisati ih žaliteljima, ona ih još mora pojedinačno ispitati i dokazati njihovu protupravnu prirodu kao i uključenost žalitelja u svako od navedenih ponašanja.
Iz toga slijedi da Komisija, kada želi prigovoriti žaliteljima da su sudjelovali ne samo u „jedinstvenoj i trajnoj povredi”, nego i u više zasebnih povreda koje odgovaraju ponašanjima koja sačinjavaju tu povredu, mora precizirati i obrazložiti pravnu kvalifikaciju zasebnu povrede koju pripisuje svakom od tih ponašanja.
U ovom je slučaju Opći sud u točkama 76. do 78., 81. i 82. pobijane presude implicitno presudio da se jedinstvena i trajna povreda nužno sastoji od pojedinačnih povreda. Naime, on je u točki 76. te presude naveo je da sam pojam „jedinstvena i trajna povreda” podrazumijeva skup ponašanja ili povreda te je iz toga zaključio, bez drugog pojašnjenja, da zasebne povrede iz članka 1. sporne odluke stoga ne predstavljaju dodatnu pravnu kvalifikaciju. To miješanje između pojmova „povreda” i „ponašanje” nalazi se i u točkama 78., 81. i 82. navedene presude.
Opći sud je zbog tog miješanja pojmova smatrao u točkama 82. do 84. pobijane presude da je Komisija dostatno obrazložila svoju odluku, iako iz sporne odluke ne proizlazi da je Komisija svaki od predmetnih bilateralnih kontakata kvalificirala kao zasebne povrede.
Međutim, Opći sud je time počinio pogrešku koja se tiče prava. Naime, suprotno onomu što je Opći sud presudio, obrazloženje utvrđenja više zasebnih povreda koje su žalitelji navodno počinili, kao što je to navedeno u uvodnoj izjavi 352. te odluke, nije dostatno. Tako iz te uvodne izjave proizlazi da je na temelju činjenica opisanih u odjeljku 4. i Prilogu I. navedenoj odluci cilj svakog pojavnog oblika ostvarenog ponašanja odnosno sveukupne cjeline (ili više cjelina) bilateralnih kontakata bio ograničiti tržišno natjecanje i da stoga oni predstavljaju povredu članka 101. UFEU-a, ali Komisija pritom ipak nije iznijela razloge zbog kojih smatra da žaliteljima nije trebalo pripisati svako ponašanje koje im se stavlja na teret samo na temelju „jedinstvene i trajne povrede”, nego i na temelju više zasebnih povreda članka 101. UFEU-a.
Iz toga slijedi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da je Komisija ispunila svoju obvezu obrazlaganja sporne odluke smatrajući da su žalitelji, uz sudjelovanje u jedinstvenoj i trajnoj povredi, sudjelovali i u više zasebnih povreda.
Prema tome, drugi dio prvog žalbenog razloga i, slijedom toga, taj žalbeni razlog u cijelosti treba prihvatiti.
B.
Drugi žalbeni razlog
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji prigovaraju Općem sudu da je počinio više pogrešaka koje se tiču prava prilikom određivanja primjenjivog pravnog kriterija za utvrđivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede. Taj je razlog podijeljen na dva dijela.
1.
Prvi dio drugog žalbenog razloga
a)
Argumentacija stranaka
Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelji tvrde da točke 123., 205. i 206. pobijane presude sadržavaju pogrešku koja se tiče prava u pogledu pravnog kriterija primjenjivog za utvrđivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede.
Oni tvrde da je Opći sud u tim točkama pogrešno ustvrdio da nije potrebno provjeriti jesu li navodna ponašanja komplementarno povezana kako bi ih se kvalificiralo kao jedinstvenu i trajnu povredu. Međutim, takva tvrdnja protivna je sudskoj praksi Općeg suda prema kojoj je komplementarna veza nužna pretpostavka za utvrđivanje postojanja takve povrede svaki put kad ne postoji izravan dokaz o formalnom planu koji povezuje različite sastavnice povrede. Presuda od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija (C-239/11 P, C-489/11 P i C-498/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:866), na koju se Opći sud poziva, odnosi se na činjenice različite od onih u ovom predmetu jer su sudionici kartela o kojem je riječ u predmetu u kojem je donesena ta presuda unaprijed i pisanim putem potpisali formalni plan. Isto tako, presude od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch Belgium/Komisija (C-642/13 P, EU:C:2017:58) i od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija (C-644/13 P, EU:C:2017:59) donesene su u činjeničnom kontekstu različitom od onoga u ovom predmetu.
Prema sudskoj praksi koju navode žalitelji, obične sličnosti između različitih skupina djelovanja nisu dovoljne da bi se dokazala jedinstvena i trajna povreda. Također bi trebalo dokazati njihovu komplementarnost i međudjelovanje.
Komisija smatra da prvi dio drugog žalbenog razloga nije osnovan.
b)
Ocjena Suda
Prvim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu u biti prigovaraju da je presudio da su obične sličnosti između različitih skupina djelovanja bile dovoljne za dokazivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede, a da pritom nije bilo potrebno dokazati njihovu komplementarnost i međudjelovanje.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da radi kvalifikacije različitih ponašanja kao jedinstvene i trajne povrede nije potrebno provjeravati dopunjuju li se ona međusobno, u smislu da je svrha svakog od njih suočavanje s jednom ili više posljedica uobičajenog odvijanja tržišnog natjecanja, kao ni doprinose li ona svojim međudjelovanjem postizanju niza protutržišnih učinaka koje njihovi autori žele postići u okviru sveobuhvatnog plana koji ima jedinstveni cilj. Nasuprot tomu, pretpostavka koja se odnosi na pojam „jedinstvenog cilja” podrazumijeva obvezu provjere ne sadržava li povreda elemente drukčijih ponašanja koji mogu upućivati na to da stvarno ostvarena ponašanja drugih uključenih poduzetnika nemaju isti cilj ili isti protutržišni učinak i stoga nisu dio „sveobuhvatnog plana” zbog svojeg istovjetnog cilja kojim se narušava tržišno natjecanje na unutarnjem tržištu (presuda od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija, C-644/13 P, EU:C:2017:59, t. 50. i navedena sudska praksa).
Iz te sudske prakse Suda ne može se zaključiti da se ona primjenjuje samo na situacije u kojima postoji izravan dokaz o formalnom planu koji povezuje različite sastavne dijelove povrede i da bi, u nedostatku takvih dokaza, takva komplementarna veza bila nužna pretpostavka za utvrđivanje postojanja takve povrede. Naime, u presudama navedenima u točki 103. ove presude, Sud je, naprotiv, dao pojašnjenja općeg dosega koja se protežu na sve jedinstvene i trajne povrede, neovisno o činjeničnim načinima njihove provedbe.
Argument žaliteljâ stoga se temelji na pogrešnom tumačenju sudske prakse Suda.
Opći sud je u točkama 205. i 206. pobijane presude pravilno smatrao da je odlučujući kriterij za postojanje jedinstvene i trajne povrede onaj prema kojem različita ponašanja koja su dio povrede čine dio „sveobuhvatnog plana” s jedinstvenim ciljem. U tom je pogledu Opći sud pojasnio da ne treba provjeriti jesu li navedena ponašanja komplementarno povezana kako bi ih se kvalificiralo kao jedinstvenu i trajnu povredu. Stoga se Općem sudu ne može prigovoriti da nije postupio u skladu sa sudskom praksom Suda.
Stoga prvi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
2.
Drugi dio drugog žalbenog razloga
a)
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom svojeg drugog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu pogreške koje se tiču prava u vezi s postojanjem sveobuhvatnog plana odnosno jedinstvene i trajne povrede. Opći sud je u pobijanoj presudi navodno pogrešno primijenio relevantan pravni kriterij utvrđen u presudama od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija (C-239/11 P, C-489/11 P i C-498/11 P, neobjavljena, EU:C:2013:866), od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch Belgium/Komisija (C-642/13 P, EU:C:2017:58) i od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija (C-644/13 P, EU:C:2017:59).
Oni tvrde da je Opći sud u točkama 209. do 213. pobijane presude pogrešno smatrao da sličnosti između navedenih djelovanja predstavljaju relevantne i dostatne kriterije za utvrđivanje jedinstvene i trajne povrede te da postojanje komplementarne povezanosti nije nužna pretpostavka u tom pogledu. Naime, žalitelji tvrde da sličnost djelovanja, iako relevantan, nije dovoljan kriterij pa se jedino postojanjem takve povezanosti može dokazati postojanje takve povrede u slučaju kad ne postoji izravan dokaz o međudjelovanju ili formalnom planu koji je unaprijed utvrđen.
Komisija smatra da drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
b)
Ocjena Suda
Drugim dijelom drugog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u točkama 209. do 213. pobijane presude presudio da su sličnosti između djelovanja relevantni i dostatni kriteriji za utvrđivanje jedinstvene i trajne povrede te da postojanje komplementarne povezanosti među tim djelovanjima nije nužna pretpostavka u tom pogledu.
U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da Komisija, kako bi dokazala postojanje zajedničkog cilja za različita ponašanja koja se zajedno mogu kvalificirati kao jedinstvena i trajna povreda, može uzeti u obzir različite objektivne elemente, kao što su to sličnost provedbe predmetnih tajnih dogovora kao i materijalna, zemljopisna i vremenska preklapanja između predmetnih praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch Belgium/Komisija, C-642/13 P, EU:C:2017:58, t. 62.).
Međutim, Opći sud je u točki 209. pobijane presude u biti istaknuo da je Komisija naglasila da su se različiti tajni kontakti odnosili na isti proizvod, da su imali sličan sadržaj, da su u velikoj mjeri podrazumijevali iste stranke, da su imali isti zemljopisni doseg i da su slijedili isti cilj te da je iz toga ona zaključila da ti različiti objektivni elementi predstavljaju relevantne indicije za dokazivanje postojanja sveobuhvatnog plana.
Opći sud je zatim u točki 212. pobijane presude podsjetio na to da su sličnosti između ponašanja koja se stavljaju na teret relevantni kriteriji za dokazivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede. On je pojasnio da su drugi kriteriji također relevantni, kao što su to identitet uključenih fizičkih osoba ili pak zemljopisno područje primjene predmetnih praksi.
Stoga, suprotno onomu što tvrde žalitelji, Opći sud nije presudio da su sličnosti između predmetnih ponašanja bile dovoljne za dokazivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede, nego da su te sličnosti predstavljale samo jedan od kriterija za dokazivanje postojanja sveobuhvatnog plana, koji je jedna od pretpostavki za utvrđivanje takve povrede.
Stoga je Opći sud u točki 213. pobijane presude pravilno presudio da sličnosti na koje se pozivaju žalitelji predstavljaju relevantne kriterije za utvrđivanje jesu li različita ponašanja koja sačinjavaju dio jedinstvene i trajne povrede dio sveobuhvatnog plana s jedinstvenim ciljem, a da pritom nije bilo potrebno utvrditi neku vrstu „sinergije između djelovanja koja se stavljaju na teret”.
Stoga drugi dio drugog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan i, prema tome, taj žalbeni razlog u cijelosti kao neosnovan.
C.
Treći žalbeni razlog
1.
Argumentacija stranaka
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u točkama 120. do 130. pobijane presude odbio njihov argument prema kojem je Komisija povrijedila njihova prava obrane time što je u spornoj odluci u svrhu utvrđivanja postojanja jedinstvene i trajne povrede uvela novi ključni kriterij, odnosno kriterij komplementarne povezanosti između ponašanja koja se stavljaju na teret, iako on nije bio iznesen u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, kao i to da nisu imali priliku iznijeti svoje primjedbe u pogledu tog kriterija prije donošenja te odluke.
Naime, oni tvrde da je Opći sud smatrao, kao prvo, u točkama 120. do 125. te presude, da takva povezanost nije bitan kriterij za utvrđivanje postojanja jedinstvene i trajne povrede i, kao drugo, u točkama 126. do 130. navedene presude, da uvođenje tog novog elementa u spornoj odluci ne povređuje prava obrane žalitelja jer Komisijina konačna odluka ne mora nužno biti točna preslika obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Što se tiče potonjeg razmatranja, žalitelji tvrde da je Opći sud pogrešno primijenio relevantni pravni kriterij za ocjenu postojanja povrede prava obrane. Naime, žalitelji smatraju da se razlike između obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i Komisijine konačne odluke mogu odnositi samo na argumente koje su adresati te obavijesti naveli tijekom upravnog postupka. Stoga je Opći sud pogrešno presudio da se odlučujuća analiza i dubinska izmjena pristupa primijenjenog u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku mogu legitimno navesti u spornoj odluci kako bi se dokazalo postojanje jedinstvene i trajne povrede.
Komisija tvrdi da treći žalbeni razlog treba odbiti kao bespredmetan ili neosnovan.
2.
Ocjena Suda
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u točkama 120. do 130. pobijane presude počinio pogrešku koja se tiče prava time što je odbio njihov prigovor prema kojem je Komisija povrijedila njihova prava obrane time što je kriterij komplementarne povezanosti između navedenih postupanja u spornoj odluci prvi put upotrijebila u fazi sporne odluke.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 27. stavkom 1. Uredbe br. 1/2003 predviđa slanje obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku strankama. U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u toj se obavijesti moraju jasno navesti svi bitni elementi na kojima Komisija temelji svoj zaključak u toj fazi postupka. Međutim, ti se elementi mogu sažeto navesti te odluka koju Komisija naknadno donosi ne mora nužno biti preslika preliminarno utvrđenih činjenica u postupku jer ta obavijest predstavlja pripremni dokument čije su činjenične i pravne ocjene tek privremene prirode (presuda od 25. ožujka 2021., Slovak Telekom/Komisija, C-165/19 P, EU:C:2021:239, t. 82. i navedena sudska praksa).
Iz toga slijedi da se, s obzirom na to da pravna kvalifikacija činjenica iz obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku po definiciji može biti samo privremena, naknadna odluka Komisije ne može poništiti samo zato što konačni zaključci koji se temelje na tim činjenicama nisu istovjetni onima iz te privremene kvalifikacije. Naime, Komisija treba saslušati adresate obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i, prema potrebi, uzeti u obzir njihova očitovanja kojima odgovaraju na preliminarno utvrđene činjenice u postupku te izmijeniti svoju analizu upravo kako bi poštovala njihova prava obrane. Stoga Komisiji treba omogućiti da pojasni navedenu kvalifikaciju u svojoj konačnoj odluci, uzimajući u obzir elemente koji proizlaze iz upravnog postupka, kako bi ili odustala od preliminarno utvrđenih činjenica u postupku koje se pokažu neutemeljenima ili razvila i upotpunila svoju činjeničnu, ali i pravnu, argumentaciju u prilog preliminarno utvrđenim činjenicama koje ističe, no pod uvjetom da se osloni samo na činjenice koje su zainteresirane osobe imale priliku objasniti te da im je tijekom upravnog postupka dostavila elemente nužne za njihovu obranu (presuda od 25. ožujka 2021., Slovak Telekom/Komisija, C-165/19 P, EU:C:2021:239, t. 83. i navedena sudska praksa).
Doista, u točkama 120. do 130. pobijane presude Opći sud odbio je prigovor žalitelja prema kojem je Komisija povrijedila njihova prava obrane time što je utvrdila postojanje jedinstvene i trajne povrede na temelju novog bitnog kriterija, odnosno kriterija komplementarne povezanosti između navedenih ponašanja a da pritom nije uputila na taj kriterij u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Kako bi došao do tog zaključka, Opći sud je podsjetio na sudsku praksu Suda, navedenu u točki 107. ove presude, prema kojoj nije potrebno provjeriti jesu li predmetna postupanja komplementarno povezana kako bi ih se moglo zajedno kvalificirati kao jedinstvenu i trajnu povredu. Iz toga je u točkama 124. i 125. pobijane presude zaključio da takva komplementarna povezanost ne predstavlja bitan element u smislu sudske prakse navedene u točki 127. ove presude i da stoga Komisija nije bila obvezna analizirati tu povezanost u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Iz toga slijedi da je Opći sud time postupio u skladu sa sudskom praksom Suda i da mu se ne može prigovoriti da je počinio navedenu pogrešku koja se tiče prava.
Prema tome, treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
D.
Četvrti žalbeni razlog
Svojim četvrtim žalbenim razlogom žalitelji Općem sudu prigovaraju bitnu povredu postupka, nedostatak u obrazloženju u pogledu odbijanja drugog tužbenog razloga koji su istaknuli u prvom stupnju, a koji se temelji na nenadležnosti Komisije za primjenu članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u, kao i na pogreškama u ocjeni pretpostavki za dopuštenost dokaza.
Tim drugim tužbenim razlogom žalitelji su u biti tvrdili da Komisija nije dokazala svoju „unutarnju nadležnost” jer u spornoj odluci nije dokazala da je njihovo ponašanje utjecalo na trgovinu među državama članicama u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a pa ona stoga nije bila nadležna izreći im novčanu kaznu na temelju te odredbe i članka 53. Sporazuma o EGP-u. Opći sud je pobijanom presudom, osobito u njezinim točkama 169., 173. i 177., odbio navedeni tužbeni razlog smatrajući da je Komisija dokazala svoju „vanjsku nadležnost” na temelju kriterija „provedbe” jer su pogoni prodavani u EGP-u.
Četvrti žalbeni razlog podijeljen je na tri dijela.
1.
Prvi dio četvrtog žalbenog razloga
a)
Argumentacija stranaka
Prvi dio četvrtog žalbenog razloga temelji se na nedostatnom obrazloženju pobijane presude u pogledu drugog tužbenog razloga koji su u prvostupanjskom postupku istaknuli žalitelji, a koji se odnosi na nenadležnost Komisije za primjenu članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u. Što se tiče prvog dijela tog drugog tužbenog razloga, koji se odnosi na navod o nepostojanju dokaza o utjecaju zabranjenog sporazuma na trgovinu među državama članicama, Opći sud navodno nije odgovorio na argumente žalitelja nego se radi njihova odbijanja usredotočio na pogrešan kriterij nadležnosti, odnosno kriterij provedbe.
Međutim, kriterij vanjske nadležnosti i kriterij unutarnje nadležnosti međusobno se ne isključuju. Kriterij vanjske nadležnosti preduvjet je za primjenu članka 101. UFEU-a kada se kažnjivo ponašanje odvija izvan Unije ili EGP-a. Međutim, čak i da je taj kriterij ispunjen, na Komisiji je još da utvrdi može li predmetno postupanje utjecati na trgovinu među državama članicama.
Žalitelji su u prvostupanjskom postupku tvrdili da zbog nedostatka dostatnih dokaza o trgovini pogonima između država članica Komisija nije dokazala da je postojao utjecaj na trgovinu između država članica u smislu članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u. Opći sud nije odgovorio na te argumente te je prihvatio nelogične odnosno nepotkrijepljene razloge jer je zanemario okolnost da Komisija nije podnijela dokaze te je u točki 174. pobijane presude pomiješao postojanje prodaje društvima Dell i HP u EGP-u i eventualne prodaje pogona unutar EGP-a.
Komisija smatra da prvi dio četvrtog žalbenog razloga nije osnovan.
b)
Ocjena Suda
Prvim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji Općem sudu prigovaraju nedostatak u obrazloženju u pogledu njihova tužbenog razloga istaknutog u prvostupanjskom postupku, koji se temeljio na nenadležnosti Komisije. Opći sud nije odgovorio na argumente žalitelja te se radi njihova odbijanja usredotočio na pogrešan kriterij nadležnosti.
Kao što se na to već podsjetilo u točki 93. ove presude, s jedne strane, obveza obrazlaganja ne nalaže Općem sudu da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i točku po točku, odgovorilo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime omogućuje zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora.
S druge strane, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, kako bi bio ispunjen uvjet prema kojem bi sporazum u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a mogao utjecati na trgovinu među državama članicama, nužno je da se na temelju svih objektivnih pravnih i činjeničnih okolnosti može s dostatnim stupnjem vjerojatnosti predvidjeti da taj sporazum može neposredno ili posredno, stvarno ili potencijalno utjecati na trgovinu među državama članicama i to na način koji bi mogao zapriječiti ostvarenje jedinstvenog tržišta među državama članicama. Usto, taj utjecaj ne smije biti zanemariv (presuda od 16. srpnja 2015., ING Pensii, C-172/14, EU:C:2015:484, t. 48. i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja istaknuti da je Opći sud u točkama 170. do 172. pobijane presude smatrao, među ostalim, da je Komisija u dovoljnoj mjeri dokazala da su adresati sporne odluke isporučivali pogone svojim klijentima, društvima Dell i HP, koji su imali poslovni nastan u više država članica. Međutim, iako su ti elementi istaknuti u okviru ocjene kriterija „provedbe”, žalitelji su u potpunosti bili u stanju razumjeti da su oni bili dovoljni za dokazivanje da je Komisija utvrdila da je postojala mogućnost utjecaja na trgovinu među državama članicama, tim više što je Opći sud zatim u točkama 179. do 191. te presude analizirao prigovor žaliteljâ koji se temeljio na nepostojanju procjene znatnog utjecaja zabranjenog sporazuma na trgovinu između država članica. Odbivši taj prigovor, Opći sud je u točki 187. pobijane presude izričito presudio da je Komisija ispunila kriterij koji se odnosio na mogućnost utjecaja na trgovinu među državama članicama, predviđen točkom 53. Smjernica o načelu utjecaja na trgovinu iz članaka [101. i 102. UFEU-a] (SL 2004., C 101, str. 81.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom, poglavlje 8., svezak 4., str. 33.).
Iz toga slijedi da je obrazloženje Općeg suda, iako implicitno, omogućilo žaliteljima da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio prvi dio njihova drugog tužbenog razloga u prvostupanjskom postupku.
Stoga prvi dio četvrtog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
2.
Drugi dio četvrtog žalbenog razloga
a)
Argumentacija stranaka
Drugim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji tvrde da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je smatrao da su dokazi o pretpostavci prema kojoj mora postojati mogućnost utjecaja na trgovinu među državama članicama, na koje se Komisija prvi put pozvala u svojem odgovoru na tužbu u prvostupanjskom postupku, bili dopušteni, među ostalim, zato što su bili navedeni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
U točki 176. pobijane presude Opći sud je ocijenio da su dopušteni dokazi na koje se Komisija prvi put pozvala u svojem odgovoru na tužbu u prvostupanjskom postupku u potporu svojem zaključku koji se odnosio na navedenu pretpostavku. Opći sud je smatrao da su ti elementi bili navedeni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Kao prvo, u toj obavijesti uopće nije bio naveden zaključak o pitanju utjecaja na trgovinu među državama članicama. Kao drugo, suprotno onomu što tvrdi Opći sud, određeni dokumenti na koje se Komisija pozvala u prvostupanjskom postupku nisu bili navedeni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku u prilog njezinu zaključku o njezinoj nadležnosti. Neki od njih nisu bili spomenuti. Drugi su spomenuti samo u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku, ali ne i u spornoj odluci, što znači da ih Komisija više nije smatrala relevantnima. Ostali su pak bili navedeni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku i u spornoj odluci, ali u razmatranjima koja nisu bila povezana s pretpostavkom prema kojoj mora postojati mogućnost utjecaja na trgovinu među državama članicama.
Međutim, Sud je presudio da se čak i dokumenti za koje je inkriminirani poduzetnik već znao ne mogu valjano navesti u odluci ako prethodno nisu spomenuti i razmotreni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku.
Komisija tvrdi da je drugi dio četvrtog žalbenog razloga nedopušten i, u svakom slučaju, bespredmetan.
b)
Ocjena Suda
Drugim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji prigovaraju Općem sudu da je u točki 176. pobijane presude presudio da su dokazi koje je Komisija istaknula u svojem odgovoru na tužbu u prvostupanjskom postupku u potporu svojem zaključku u pogledu pretpostavke prema kojoj mora postojati mogućnost utjecaja na trgovinu među državama članicama dopušteni iako ih je Komisija tada navela prvi puta.
U tom pogledu valja primijetiti da iz točke 170. pobijane presude proizlazi da je Opći sud, na temelju uvodnih izjava 53., 270. i 464. do 468. sporne odluke, potvrdio Komisijinu ocjenu u pogledu te pretpostavke. Međutim, budući da su dokazi koje navodi Komisija i na koje se žalitelji pozivaju oni koje je Opći sud naveo u točkama 171. i 172. te presude, valja utvrditi da oni nisu odlučujući u odnosu na obrazloženje izneseno u toj točki 170. i da stoga drugi dio četvrtog žalbenog razloga treba smatrati bespredmetnim.
3.
Treći dio četvrtog žalbenog razloga
a)
Argumentacija stranaka
Trećim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji tvrde da su „dokazi” koje se Komisija poziva u prvostupanjskom postupku nedopušteni, nebitni i nedostatni. Taj se treći dio odnosi na argumente koje je iznijela Komisija te je bitan samo u slučaju da Sud ukine pobijanu presudu.
Kao prvo, dokazi koji se odnose na društvo Dell nebitni su za razloge navedene u točki 46. replike pred Općim sudom. Kao drugo, činjenica da je društvo HP imalo prodajne urede u Ujedinjenoj Kraljevini nije relevantna za razloge navedene u točki 47. tog podneska. Kao treće, dokazi navedeni u bilješkama na dnu stranice 74. i 75. odgovora na tužbu pred Općim sudom samo potvrđuju nespornu činjenicu, odnosno to da su dotični poduzetnici opskrbljivali društva Dell i HP u EGP-u pogonima čije je podrijetlo bilo izvan EGP-a. Kao četvrto, u bilješci na dnu stranice 25. odgovora na repliku pred Općim sudom Komisija je uputila na različit odlomak dokumenta ID 1412/4, navedenog u bilješci na dnu stranice 74. odgovora na tužbu. Na taj se dokument poziva u odgovoru na repliku kako bi se istaknuo zaključak koji se ne nalazi ni u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku ni u spornoj odluci. Stoga je taj novi zaključak u potporu zakonitosti sporne odluke nedopušten u stadiju tužbe pa je navedeni dokument trebalo također smatrati nedopuštenim. Kao peto, dokazi navedeni u bilješci na dnu stranice 76. odgovora na tužbu potpuno su nebitni. Oni se odnose na prodaje na drukčijem segmentu tržišta koji se odnosi na druge kupce osim društava Dell i HP te koji izlaze iz okvira predmetnog ponašanja.
Što se tiče dokaza koji su prvi put navedeni u bilješci na dnu stranice 26. replike, Komisija je u spisu istaknula dokument za koji je smatrala da upućuje na to da su određeni dobavljači pogona koji su opskrbljivali društvo HP imali poslovni nastan u EGP-u, što je dokazivalo postojanje trgovine unutar EGP-a. Taj dokument nije dopušten, osobito zato što nije ni spomenut ni razmotren u obavijesti o preliminarno utvrđenim činjenicama u postupku kao ni u spornoj odluci kako bi se dokazao učinak na trgovinu unutar EGP-a.
Komisija smatra da treći dio četvrtog žalbenog razloga nije osnovan.
b)
Ocjena Suda
Trećim dijelom svojeg četvrtog žalbenog razloga žalitelji tvrde da su „dokazi” na koje se Komisija poziva u prvostupanjskom postupku nedopušteni, nebitni i nedostatni. Taj se treći dio odnosi na argumente koje je iznijela Komisija te je on bitan samo u slučaju da Sud ukine pobijanu presudu.
Doista, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, dovoljno je podsjetiti na to da žalbeni razlog koji se prvi puta iznosi u žalbi pred Sudom, treba odbaciti kao nedopušten. U žalbenom je postupku nadležnost Suda ograničena na ispitivanje ocjene Općeg suda u pogledu tužbenih razloga o kojima se pred njim raspravljalo. Međutim, dopustiti stranci da u tom okviru istakne žalbeni razlog koji nije bio istaknut pred Općim sudom, značilo bi da joj se omogućuje da pred Sudom, čija je nadležnost ograničena povodom žalbe, pokrene postupak povodom spora koji je opsežniji od spora o kojem je odlučivao Opći sud (presuda od 10. srpnja 2014., Telefónica i Telefónica de España/Komisija, C-295/12 P, EU:C:2014:2062, t. 99. i navedena sudska praksa).
Stoga treći dio četvrtog žalbenog razloga treba odbaciti kao nedopušten. Prema tome, taj žalbeni razlog u cijelosti valja odbaciti odnosno odbiti jer je djelomično nedopušten, djelomično bespredmetan i djelomično neosnovan.
VI.
Ukidanje pobijane presude
Iz točaka 76. do 100. ove presude proizlazi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da Komisija nije povrijedila prava obrane žalitelja i da je ispunila svoju obvezu obrazlaganja sporne odluke kada je smatrala da su žalitelji, osim njihova sudjelovanja u jedinstvenoj i trajnoj povredi, također sudjelovali u više zasebnih povreda.
U tim okolnostima valja ukinuti pobijanu presudu.
VII.
Tužba pred Općim sudom
U skladu s člankom 61. prvim stavkom Statuta Suda Europske unije, ako je žalba osnovana, Sud ukida odluku Općeg suda. Sud može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta ili može vratiti predmet na odlučivanje Općem sudu.
U ovom slučaju valja konačno odlučiti o sporu jer stanje postupka to dopušta.
Kao što to proizlazi iz točke 34. ove presude, žalitelji su pred Općim sudom istaknuli devet tužbenih razloga.
Prvim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da je Komisija povrijedila njihova prava obrane time što je u spornoj odluci prvi put ustvrdila da su sudjelovali u više zasebnih povreda koje sačinjavaju jedinstvenu i trajnu povredu koja im se pripisuje, a da to nije navela tijekom upravnog postupka. Ta odluka navodno također sadržava nedostatak u obrazloženju jer Komisija u njoj nije navela razloge zbog kojih je smatrala da su žalitelji sudjelovali u tim zasebnim povredama.
Što se tiče prigovora koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja, valja smatrati da zbog razloga navedenih u točkama 91. do 99. ove presude Komisija nije obrazložila svoju odluku u pogledu sudjelovanja žaliteljâ u navedenim zasebnim povredama.
Stoga prvi tužbeni razlog koji su žalitelji istaknuli u prilog svojoj tužbi treba prihvatiti jer se njime Komisiji prigovara da nije dovoljno obrazložila spornu odluku u pogledu sudjelovanja žaliteljâ u tim istim zasebnim povredama.
Vodeći računa o prethodno navedenom te s obzirom na ono što je navedeno u točkama 68. do 71. ove presude, pri čemu nije potrebno razmotriti druge argumente istaknute u okviru tog prvog tužbenog razloga, valja poništiti članak 1. točku (e) te odluke jer se njime utvrđuje da su žalitelji povrijedili članak 101. UFEU-a i članak 53. Sporazuma o EGP-u sudjelovanjem u više zasebnih povreda.
Drugim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da Komisija nije nadležna za primjenu članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u. Oni u biti tvrde da Komisija u spornoj odluci ne dokazuje da je ponašanje koje im se stavlja na teret utjecalo na trgovinu među državama članicama i da stoga ona nije nadležna izreći im novčanu kaznu na temelju članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 165. do 177. i 181. do 190. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, drugi tužbeni razlog treba odbiti.
Trećim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji osporavaju da navodna povreda obuhvaća cijeli EGP, suprotno onomu što je navedeno u članku 1. sporne odluke. Oni tvrde da su sudionici u zabranjenom sporazumu prodavali pogone samo društvima Dell i HP, koji imaju sjedište u Nizozemskoj odnosno Njemačkoj. Oni tvrde da je mjesto u kojem kupci kupuju predmetne proizvode odlučujuće za provjeru je li povreda provedena. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 194. do 199. pobijane presude. Stoga zbog razloga iznesenih u tim točkama taj treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrtim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji osporavaju Komisijine zaključke o postojanju jedinstvene i trajne povrede članka 101. UFEU-a i članka 53. Sporazuma o EGP-u. U okviru prvog dijela oni tvrde da je dokazivanje komplementarne povezanosti između različitih pojedinačnih protutržišnih ponašanja bitan kriterij za utvrđivanje postojanja takve povrede i da Komisija nije uspjela u dovoljnoj mjeri dokazati takvu povezanost u spornoj odluci. U okviru drugog dijela žalitelji osporavaju Komisijin zaključak prema kojem je ponašanje povezano s društvima Dell i HP dovelo do jedinstvene povrede. Kao prvo, oni tvrde da ponašanja koja su povezana s društvima Dell i HP nemaju samo jedan protutržišni cilj, s obzirom na to da je riječ o dva zasebna kupca. Kao drugo, ističu da ponašanje povezano s društvom Dell nije bilo komplementarno ponašanju u vezi s društvom HP jer između njih nije postojala interakcija. Kao treće, smatraju da sličnosti navedene u toj odluci, koje se odnose na proizvode, način djelovanja, sadržaj i zemljopisno područje primjene nisu dovoljne da bi se dokazalo postojanje takve povezanosti. Kao četvrto, tvrde da su ponašanja koja su povezana s društvima Dell i HP u pogledu trajanja, sudionika, kupaca, uključenih fizičkih osoba i zemljopisnih područja bila bitno različita, suprotno onomu što je sadržano u navedenoj odluci. Kao peto, žalitelji ističu da su dokazi na koje se poziva u toj odluci nedostatni i nebitni za dokazivanje komplementarnosti predmetnih ponašanja.
Što se tiče prvog dijela tog četvrtog tužbenog razloga, Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 204. do 216. pobijane presude, u vezi s točkama 107. do 110. i 116. do 120. ove presude. Stoga, zbog razloga iznesenih u tim točkama, prvi dio tog tužbenog razloga treba odbiti. Što se tiče drugog dijela navedenog tužbenog razloga, Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 220. do 240. pobijane presude. Stoga, zbog razloga iznesenih u tim točkama, drugi dio tog tužbenog razloga treba odbiti. Prema tome, četvrti tužbeni razlog treba odbiti u cijelosti.
Petim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da su oni znali ili trebali znati za cjelokupnu jedinstvenu i trajnu povredu utvrđenu u spornoj odluci kao ni za uključenost svih ostalih sudionika. Slijedom toga, žalitelji smatraju da im Komisija ne može pripisati sudjelovanje u takvoj povredi te se ta odluka u cijelosti treba poništiti u dijelu koji se na njih odnosi. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 246. do 277., 280. do 345. i 349. do 358. pobijane presude. Stoga, zbog razloga iznesenih u tim točkama, taj peti tužbeni razlog treba odbiti.
Šestim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala njihovo saznanje o svim sastavnim dijelovima navodnog zabranjenog sporazuma ni njihovo saznanje o ponašanju drugih sudionika tog sporazuma počevši od 23. lipnja 2004. Oni u tom pogledu ističu da su mogli imati saznanja o jedinstvenom cilju navedenog zabranjenog sporazuma tek od 20. lipnja 2006., odnosno datuma od kojeg im se pripisuje odgovornost za kontakte s društvom HP, i da stoga spornu odluku treba poništiti u cijelosti. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 362. do 373. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, taj šesti tužbeni razlog treba odbiti.
Sedmim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu, prije svega, da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala da su bilateralni kontakti, koji su ih navodno uključili u utvrđenu jedinstvenu i trajnu povredu, predstavljali nezakonite sporazume u smislu članka 101. stavka 1. UFEU-a. Oni nadalje tvrde da Komisija nije u dovoljnoj mjeri dokazala postojanje bilo kakve suglasnosti protutržišnih volja u pogledu svakog od osam navodnih bilateralnih kontakata. Osim toga, oni osporavaju činjenicu da je Komisija svoj zaključak donijela na temelju izjava poduzetnika koji su podnositelji zahtjeva za primjenu pokajničkog programa te dovode u pitanje dokaznu vrijednost tih izjava kao i tadašnjih dokaza o činjenicama, osobito evidencija telefonskih razgovora. Naposljetku, oni smatraju da se ti kontakti odnose na običnu razmjenu informacija i da, slijedom toga, treba smanjiti novčanu kaznu koja im je izrečena. Prema njihovu mišljenju, ta nova kvalifikacija njihova ponašanja može dovesti do naknadne tužbe za naknadu štete. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 377. do 463. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, sedmi tužbeni razlog treba odbiti.
Osmim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da je trajanje istrage bilo predugo s obzirom na obujam spisa, broj uključenih stranaka, sudjelovanje samo dvaju kupaca, relativno kratko trajanje jedinstvene i trajne povrede koju navodi Komisija i nepostojanje bilo kakvih iznimnih okolnosti kojima bi se mogla opravdati dugotrajna istraga. Oni smatraju da utvrđenje tog predugog trajanja mora dovesti do smanjenja iznosa izrečene novčane kazne za barem 5 %. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 467. do 472. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, osmi tužbeni razlog treba odbiti.
Devetim tužbenim razlogom svoje tužbe pred Općim sudom žalitelji ističu da je Komisija pogrešno utvrdila iznos novčane kazne koja im je izrečena. Taj se tužbeni razlog dijeli na tri dijela, koji se temelje, kao prvo, na tome da Komisija nije uzela u obzir činjenicu da su žalitelji poduzetnici koji proizvode samo jedan proizvod, kao drugo, na tome da nije uzela u obzir druge okolnosti koje ograničavaju težinu osobnog ponašanja društva TSST KR i, kao treće, na tome da nije pravilno ocijenila posebne okolnosti povrede radi određivanja koeficijenta opće težine. Sud prihvaća obrazloženje iz točaka 477. do 485., 489. do 497. i 501. do 507. pobijane presude. Stoga, zbog razloga izloženih u tim točkama, taj deveti tužbeni razlog treba odbiti.
Što se tiče iznosa novčane kazne iz članka 2. točke (e) sporne odluke, Sud smatra da ni jedan od elemenata na koje su se žalitelji pozvali u okviru ovog predmeta i ni jedan razlog koji se odnosi na javni poredak ne opravdavaju to da se primjenom članka 261. UFEU-a i članka 31. Uredbe br. 1/2003 on koristi svojom neograničenom nadležnošću za smanjenje tog iznosa.
U tim okolnostima valja poništiti članak 1. točku (e) sporne odluke u dijelu u kojem se njime utvrđuje da su žalitelji povrijedili članak 101. UFEU-a i članak 53. Sporazuma o EGP-u sudjelovanjem u više zasebnih povreda, a u preostalom dijelu odbiti tužbu.

Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad je žalba osnovana i Sud sâm konačno odluči u sporu, on odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove. Člankom 138. stavkom 3. navedenog Poslovnika utvrđeno je da, ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka stranka snosi vlastite troškove. Međutim, ako se to čini opravdanim u danim okolnostima, Sud može odlučiti da, osim vlastitih troškova, jedna stranka snosi i dio troškova druge stranke.
U ovom slučaju žalitelji su zahtijevali da se Komisiji naloži snošenje svih troškova prvostupanjskog i žalbenog postupka te ona nije uspjela sa svojim razlozima u okviru ove žalbe, a djelomično ni sa razlozima u prvostupanjskom postupku. Žalitelji djelomično nisu uspjeli sa svojim razlozima u prvostupanjskom postupku. S obzirom na navedeno te imajući u vidu okolnosti slučaja, Sud smatra da Komisiji valja naložiti snošenje, osim vlastitih troškova nastalih u prvostupanjskom i žalbenom postupku, svih troškova koje su žalitelji imali u okviru ove žalbe kao i polovice troškova koje su imali u prvostupanjskom postupku. Žalitelji će snositi polovicu vlastitih troškova u prvostupanjskom postupku.
Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:
1.
Ukida se presuda Općeg suda Europske unije od 12. srpnja 2019., Toshiba Samsung Storage Technology i Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Komisija (T-8/16, EU:T:2019:522).
2.
Poništava se članak 1. točka (e) Odluke Komisije C(2015) 7135
final
od 21. listopada 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o EGP‑u (predmet AT.39639 – Optički diskovni pogoni) jer je njime utvrđeno da su društva Toshiba Samsung Storage Technology Corp. i Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. prekršila članak 101. UFEU-a i članak 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992., sudjelujući od 23. lipnja 2004. do 17. studenoga 2008. u više zasebnih povreda.
3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.
4.
Europskoj komisiji nalaže se da osim vlastitih troškova u prvostupanjskom i žalbenom postupku snosi i sve troškove društava Toshiba Samsung Storage Technology Corp. i Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. u žalbenom postupku te polovicu njihovih troškova u prvostupanjskom postupku.
5.
Društvima Toshiba Samsung Storage Technology Corp. et Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. nalaže se snošenje polovice vlastitih troškova nastalih u prvostupanjskom postupku.
Potpisi
*
Jezik postupka: engleski