CELEX: 62017TJ0017
Personalmål
Tjänstemän
Skolgång
Plats på fritidshem
Beslut om att tilldela ett barn plats i ett annat fritidshem än det fritidshem än det som barnet tidigare varit inskrivet vid
Felaktigt angiven svarande i ansökan
Avvisning
Skadestånd

Bakgrund till tvisten
Sökanden, Radu Constantinescu, är tjänsteman vid Europaparlamentets generaldirektorat för infrastruktur och logistik och tjänstgör i Luxemburg (Luxemburg). Han är bosatt i Kreuzweiler (Tyskland).
Sökanden har två barn som var fyra och två år gamla vid den tidpunkt då talan väcktes. Båda två var ursprungligen inskrivna vid europeiska institutionernas daghem i Kirchberg i Luxemburg.
Sökanden kontaktade Europaskolan Luxemburg I – Kirchberg (nedan kallad Europaskolan i Kirchberg) brevledes den 12 januari 2016 avseende en intagning till skolans ”garderie” (fritidshem) eftersom den äldsta sonen vid den tidpunkten hade uppnått den högsta åldern för att få gå på daghemmet. Europaskolan i Kirchberg svarade brevledes den 19 januari 2016 att dess rektor och Europaskolan Luxemburg II – Betrange-Mamers rektor (nedan kallad Europaskolan i Mamer) beslutar tillsammans om vilka nya barn ska få plats på fritidshemmet och att besluten om platstilldelning endast skulle fattas efter det att den inskrivningsanmälan som skulle ges in senast efter påsklovet hade gåtts igenom.
Sökanden fick i maj 2016 bekräftelse av infrastruktur- och logistikbyrån om att hans son hade fått plats på fritidshemmet, dock utan närmare precisering om vilket fritidshem som barnet skulle gå i.
Infrastruktur- och logistikbyrån i Luxemburg informerade sökanden e-postledes den 27 maj 2016 om att hans son skulle gå på Europaskolan i Mamers fritidshem och att det inte var möjligt att få dispens (nedan kallat det angripna beslutet) med hänsyn till kravet om likabehandling av alla barn och föräldrar.
I skrivelse av den 6 juni 2016 anförde sökanden klagomål mot infrastruktur- och logistikbyråns beslut att inte ge hans barn en plats vid Europaskolan i Kirchbergs fritidshem. Klagomålet anfördes mot parlamentet i egenskap av tillsättningsmyndighet Han framställde parallellt med nämnda förfarande en begäran om att ärendet skulle hänskjutas till fritidshemskommittén för yttrande.
Sökanden informerade infrastruktur- och logistikbyrån den 29 augusti 2016 om att hans son inte skulle gå på Europaskolan i Mamers fritidshem.
Fritidshemskommittén informerade sökanden den 16 september 2016 om att den efter att ha gått igenom ärendet ansåg att daghemmets interna regelverk hade tillämpats på ett korrekt sätt.
Parlamentet avslog sökandens klagomål genom skrivelse av den 7 oktober 2016 (nedan kallat beslutet att avslå klagomålet).
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har väckt förevarande talan genom en ansökan som inlämnades till tribunalens kansli den 11 januari 2017.
I en skrivelse av den 1 februari 2017 yrkade parlamentet att Europeiska kommissionen enligt artikel 42 i stadgan för Europeiska unionens domstol skulle stämmas i målet för att tribunalens dom direkt och i sin helhet ska få rättsverkan gentemot kommissionen.
Den 15 februari 2017, anmodade tribunalen parlamentet, som en åtgärd för processledning enligt artikel 89 i tribunalens rättegångsregler, att lämna in vissa handlingar.
Den 24 februari 2017 svarade parlamentet och den 21 mars 2017 lämnade sökanden in sina synpunkter.
Den 6 april 2017 ingav parlamentet ett svaromål till tribunalens kansli.
Sökanden inkom med sin replik den 7 juni 2017 och inkom i en separat skrivelse med en begäran om åtgärder för processledning och bevisupptagning. Parlamentet inkom den 24 juli 2017 med sin duplik samt sitt yttrande över begäran om åtgärder för processledning och bevisupptagning.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet,
–
ogiltigförklara beslutet att avslå klagomålet,
–
utdöma skadestånd för den ekonomiska och ideella skada som sökanden lidit, och
–
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
På grundval av referentens rapport beslutade tribunalen (åttonde avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens muntliga frågor vid förhandlingen den 8 mars 2018.
Rättslig bedömning
Saken i målet
Det är inledningsvis värt att notera att sökanden har yrkat att det angripna beslutet ska ogiltigförklaras och att beslutet att avslå klagomålet ska ogiltigförklaras. Enligt fast rättspraxis gäller att yrkanden om ogiltigförklaring som är formellt riktade mot ett beslut om avslag på ett klagomål ska anses riktade mot den rättsakt som klagomålet avser, för det fall förstnämnda beslut saknar självständigt innehåll (domstolens dom av den 17 januari 1989, Vainker/parlamentet,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punkt
). Eftersom beslutet att avslå klagomålet i förevarande fall saknar självständigt innehåll ska talan anses riktad endast mot det angripna beslutet. Så kan särskilt vara fallet när beslutet om avslag på klagomålet inte har utfärdats av samma institution som det beslut mot vilket klagomålet har anförts, under förutsättning att beslutet om avslag enbart utgör en bekräftelse av sistnämnda beslut, och att en ogiltigförklaring av det ena beslutet följaktligen inte skulle få några andra följder för den berördas rättsställning än de följder som en ogiltigförklaring av det andra beslutet skulle medföra (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 september 2011, Adjemian m.fl./kommissionen,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, punkt
).
Huruvida yrkandet om ogiltigförklaring kan upptas till sakprövning
Utan att formellt ha framställt någon invändning om rättegångshinder i enlighet med artikel 130 i rättegångsreglerna, har parlamentet gjort gällande att den institutionen inte är upphovsman till den rättsakt som talan om ogiltigförklaring avser.
I skrivelse av den 1 februari 2017 har parlamentet angett att institutionen tagit ställning till klagomålet med utövande av samtliga sina befogenheter som tillsättningsmyndighet i förhållande till sökanden, inbegripet befogenheterna enligt artikel 90 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna). Dessa befogenheter har inte delegerats av parlamentet till infrastruktur- och logistikbyrån. Den i klagomålet ifrågasatta rättsakten, vilken också är den rättsakt som i första hand yrkas ogiltigförklarad, härrör emellertid inte från parlamentet, utan från infrastruktur- och logistikbyrån.
Parlamentet har i sitt svar av den 24 februari 2017 på tribunalens anmodan att inge dels de rättsakter med stöd av vilka parlamentet har kunnat agera som tillsättningsmyndighet, dels de rättsakter med stöd av vilka kommissionen har tilldelat infrastruktur- och logistikbyrån genomförandet av vissa uppgifter, uppgett att det framgår av punkt X i bilagan till byråns beslut av den 13 januari 2014 om delegering av tillsättningsmyndighetens befogenheter och av befogenheterna för myndigheten som är behörig att sluta anställningsavtal, att parlamentet har befogenhet som tillsättningsmyndighet med avseende på klagomål som ges in av parlamentets personal, oavsett vilket ämnesområde klagomålet avser. Beträffande tvister rörande infrastruktur- och logistikbyrån har parlamentet varken delegerat sina tillsättningsbefogenheter enligt artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna till kommissionen eller till infrastruktur- och logistikbyrån och förblir därmed behörig att pröva de klagomål som avser detta område.
Parlamentet har även vid förhandlingen anfört att talan kan tas upp till prövning, men att den är ogrundad.
Sökanden har i sitt yttrande av den 21 mars 2017 förklarat att han delar parlamentets betänkligheter och har preciserat att enligt fritidshemmets regelverk är parlamentet ansvarigt för daghemmet, medan kommissionen är ansvarig för fritidshemmet. Enligt sökanden har infrastruktur- och logistikbyrån genom delegering getts ansvaret för fritidshemmen för EU:s samtliga institutioner och organ i Luxemburg. Parlamentet har aldrig bestritt sin egen befogenhet och har därför befogenhet att pröva sökandens klagomål. Detta bekräftas av parlamentets beslut om delegering av sina befogenheter som tillsättningsmyndighet och som myndighet som är behörig att sluta anställningsavtal.
Tribunalen konstaterar för det första att enligt artikel 2.2 i tjänsteföreskrifterna får en eller flera institutioner överlåta sina befogenheter som tillsättningsmyndighet, helt eller delvis, till en annan institution eller till ett interinstitutionellt organ, dock inte beslut som gäller tillsättning, befordran eller förflyttning av tjänstemän. I enlighet med artikel 91a i tjänsteföreskrifterna ska dessutom varje talan som rör de områden som omfattas av artikel 2.2 föras mot den institution till vilken den tillsättningsmyndighet hör som befogenheterna har överlåtits till.
För det andra föreskrivs det i artikel 1 i kommissionens beslut 2003/524/EG av den 6 november 2002 om inrättandet av Infrastruktur- och logistikbyrån (
EUT L 183, 2003, s. 40
) att byrån ska knytas till generaldirektoratet för personal och administration. Enligt artikel 11 i beslutet 2003/524 ska ”byråns direktör, enligt gällande regler inom kommissionen, och inom gränserna för de befogenheter som han fått av kommissionen, fungera som byråns tillsättnings- och anställningsmyndighet”.
För det tredje framgår det av artikel 15.3 i beslutet 2003/524 att ”i enlighet med artikel 90 i tjänsteföreskrifterna ska överklaganden i samband med de befogenheter som överlåtits till byråns direktör i enlighet med artikel 11 i det här beslutet lämnas in till [GD] Personal och administration” och att ”talan i dessa frågor ska föras mot kommissionen”.
I förevarande fall står det klart att infrastruktur- och logistikbyrån har fattat det angripna beslutet. En jämförelse av tillämpliga bestämmelser, särskilt artikel 91a i tjänsteföreskrifterna, gör det möjligt att fastställa att det är kommissionen som är svarande när talan förs mot ett beslut av nämnda byrå.
Såsom domstolen och tribunalen har slagit fast i flera domar framgår det av artikel 2 i tjänsteföreskrifterna dels att tillsättningsmyndigheten handlar i den institutions namn som har utsett myndigheten, vilket innebär att de rättsakter som påverkar tjänstemännens rättsställning och som kan gå dem emot ska tillskrivas den institution vid vilken de tjänstgör, dels att en eventuell talan i domstol ska riktas mot den institution från vilken den rättsakt som går tjänstemannen emot härrör (dom av den 19 mars 1964, Schmitz/EEG,
18/63
,
EU:C:1964:15
, s. 163, och dom av den 22 november 1990, Mommer/parlamentet,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, punkt
).
Detta bekräftas för övrigt av parlamentet själv som anger att det angripna beslutet härrör från infrastruktur- och logistikbyrån, och att kommissionen följaktligen borde stämmas i målet för att tribunalens dom direkt och i sin helhet ska få rättsverkan gentemot kommissionen.
Härvidlag påpekar domstolen att artikel 42 i stadgan för Europeiska unionens domstol tillåter tredje man att föra talan mot en dom som meddelats, men den artikeln ger inte tribunalen befogenhet att få kommissionen att intervenera.
Såsom domstolen har slagit fast med avseende på sina rättegångsregler, vilka på denna punkt har samma lydelse som artikel 76 i tribunalens rättegångsregler, innebär dock inte den omständigheten att någon annan än den angripna rättsaktens upphovsman av misstag anges som svarande i ansökan att talan ska avvisas om ansökan innehåller sådana uppgifter som gör det möjligt att utan tvetydighet identifiera den mot vilken talan riktas, såsom angivande av den angripna akten och dess upphovsman. I ett sådant fall anses rättsaktens upphovsman vara svarande, även om detta inte angetts i den inledande delen av ansökan. Detta fall ska emellertid särskiljas från det fallet då sökanden vidhåller den benämning av svaranden som angetts i den inledande delen av ansökan, fullt medveten om att denne inte är upphovsman till den angripna rättsakten. I det sistnämnda fallet ska den svarande som angetts i ansökan, och de följder som detta i förekommande fall kan få för frågan huruvida talan kan tas upp till sakprövning, beaktas (se beslut av den 16 oktober 2006, Aisne et Nature/kommissionen,
T‑173/06
, ej publicerat,
EU:T:2006:320
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
Sökanden har nämligen anfört i sitt yttrande av den 21 mars 2017 (se punkt 13 ovan) att ”han bara kan konstatera och beklaga att det råder oklarhet om vilken tillsättningsmyndighet som är behörig då Europaparlamentet och kommissionen [inte förefaller] ge samma svar”. Han har vidare anfört att ”han har lämnat in sitt klagomål till Europaparlamentets generalsekreterare i egenskap av tillsättningsmyndighet, som aldrig har bestridit denna behörighet”, och att ”han vidhåller därmed att Europaparlamentet verkligen är behörig att pröva hans klagomål”.
Av det ovan anförda följer att yrkandena om ogiltigförklaring ska avvisas, eftersom de inte har riktats mot kommissionen.
Skadeståndsyrkandet
Enligt fast rättspraxis ska, när ett skadeståndsyrkande har ett nära samband med ett yrkande om ogiltigförklaring, en avvisning eller ett ogillande av det sistnämnda även medföra att skadeståndsyrkandet avvisas eller ogillas (se dom av den 30 september 2003, Martínez Valls/parlamentet,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall har yrkandena om ogiltigförklaring ett nära samband med skadeståndsyrkandet.
Eftersom yrkandena om ogiltigförklaring ska avvisas, ska även skadeståndsyrkandet avvisas.
Av vad som ovan anförts följer att talan ska avvisas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Enligt artikel 135.2 i rättegångsreglerna kan dessutom en rättegångsdeltagare, även om denne har vunnit målet, förpliktas att helt eller delvis ersätta rättegångskostnaderna, om detta framstår som befogat på grund av deltagarens uppträdande, inbegripet vid tiden före det att talan väcktes.
Av domskälen i denna dom framgår att sökanden har tappat målet. Parlamentet har dessutom uttryckligen yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Det följer dock av förevarande dom att parlamentets handläggning varit bristfällig till följd av den omständigheten att parlamentet förklarat sig vara behörig att pröva klagandens klagomål, trots att det var riktat mot en rättsakt från infrastruktur- och logistikbyrån (se punkt 22 ovan) och till följd av att parlamentet inte vid något tillfälle har påpekat för sökanden att parlamentet inte var det angripna beslutets upphovsman. Detta har kunnat vilseleda sökanden och lett honom att väcka talan mot parlamentet endast.
Tribunalen finner följaktligen att det mot bakgrund av omständigheterna i målet, i enlighet med bestämmelserna i artikel 135.2 i rättegångsreglerna, är skäligt att parlamentet ska bära sina rättegångskostnader och ersätta de kostnader som uppkommit för sökanden.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (åttonde avdelningen)
följande:

1)
Talan avvisas.

2)
Europaparlamentet ska ersätta rättegångskostnaderna.

Collins
Barents
Passer
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 4 oktober 2018.
Justitiesekreterare
E. Coulon
Ordförande
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.