CELEX: 62018TJ0003
Európai uniós védjegy
Törlési eljárás
Az ANN TAYLOR és az AT ANN TAYLOR európai uniós szó‑, illetve ábrás védjegy
Feltétlen törlési ok
Az (EU) 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja
Rosszhiszeműség

)
[omissis]
A jogkérdésről
[omissis]
Az ügy érdemét illetően a felperes egyetlen jogalapra hivatkozik, amelyet lényegében a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja megsértésére alapít, mivel álláspontja szerint a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy a vitatott védjegyek bejelentésére rosszhiszeműen került sor. E jogalap alátámasztásaként három kifogást terjeszt elő, amelyeket arra alapít, hogy hibásan értékelték úgy, hogy az ütköző megjelölések között összetéveszthetőséget eredményező hasonlóság áll fenn, hogy a vitatott védjegyek jogosultjának tudomása volt azonos vagy hasonló védjegy létezéséről, továbbá hibásan értékelték a vitatott védjegyek jogosultjának a bejelentés időpontjában fennálló szándékát, és a törlési kérelem alátámasztására a beavatkozó fél által előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejét, valamint a bizonyítási terhet.
A beavatkozó fél előadja, hogy e kifogások előterjesztésével a felperes nem tartja tiszteletben a 2017/1001 rendelet 72. cikke (2) bekezdésében foglalt rendelkezéseket, mivel nem arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács jogi vagy eljárási hibát vétett, hanem mindössze a tanács értékeléseinek és megállapításainak a vitatására szorítkozik.
E tekintetben emlékeztetni kell egyrészt arra, hogy a 2017/1001 rendelet 72. cikkének (2) bekezdése értelmében a fellebbezési tanács határozataival szemben kereset – többek között – e rendelet megsértése miatt indítható.
Márpedig, amint a fenti 24. pontból kiderül, a jelen kereset egyetlen jogalapja lényegében a 2017/1001 rendelet egy rendelkezésének, nevezetesen 59. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértésén alapul.
Másrészt, az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a 2017/1001 rendelet 72. cikkének (2) bekezdése keretében a Törvényszék teljeskörűen felülvizsgálhatja az EUIPO fellebbezési tanácsai határozatainak jogszerűségét, szükség esetén ellenőrizve azt, hogy e tanácsok a jogvita tényállását jogilag pontosan minősítették‑e, vagy hogy téves‑e az említett tanácsok elé terjesztett tényállás értékelése (2008. december 18‑iLes Éditions Albert René kontra OHIM ítélet,
C‑16/06 P
,
EU:C:2008:739
,
39.
pont).
A felperes tehát egyetlen jogalapja keretében jogosult arra kérni a Törvényszéket, hogy ellenőrizze azon jogi és ténybeli értékelések pontosságát, amelyeken a megtámadott határozatok alapulnak.
A felperes – szemben azzal, amit a beavatkozó fél a tárgyalás során állított – különösen jogosult arra kérni a Törvényszéket, hogy a megtámadott határozatok jogszerűségének teljes körű vizsgálata keretében megvizsgálja azokat a bizonyítékokat, amelyeket a felek az EUIPO elé terjesztettek, annak érdekében, hogy ellenőrizhesse, vajon a fellebbezési tanács kellőképpen figyelembe vette‑e ezeket, és relevanciájukat, valamint bizonyító erejüket a helyükön értékelve, alappal jutott‑e arra a következtetésre, hogy a vitatott védjegyeket rosszhiszeműen jelentették be.
E tekintetben, bár a rosszhiszeműség fogalmát az uniós jog nem határozza meg, annak általánosan elfogadott jelentése, valamint a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdése b) pontjának szövegösszefüggése és célkitűzései alapján kikövetkeztethető – ahogyan azt Sharpston főtanácsnok a Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ügyre (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
) vonatkozó indítványának 60. pontjában kifejtette –, hogy az a szóban forgó védjegy bejelentőjének szubjektív indítékához kapcsolódik, valamely tisztességtelen szándékhoz vagy más káros indítékhoz, és magában foglalja azon magatartást, amely eltér az etikus magatartásra jellemző elismert alapelvektől, illetve a tisztességes kereskedelmi és üzleti gyakorlattól (Sharpston főtanácsnok Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ügyre vonatkozó indítványa,
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
,
60.
pont; 2016. július 7‑iCopernicus‑Trademarks kontra EUIPO – Maquet [LUCEO] ítélet,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
,
28.
pont).
E fogalom tehát nem alkalmazható olyan esetben, amikor a védjegybejelentés olyannak tekinthető, mint amely megfelel valamely jogszerű célnak, és a bejelentő szándéka nem ellentétes a védjegy azon alapvető funkciójával, hogy biztosítsa a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára az érintett áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve számára, hogy az összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni azokat a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól (lásd ebben az értelemben: 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
–
49.
pont; 2016. július 7‑iLUCEO‑ítélet,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
,
29.
pont).
Ily módon, a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja megfelel a visszaélésszerű vagy a tisztességes ipari és kereskedelmi gyakorlattal ellentétes védjegybejelentések meghiúsítására irányuló közérdekű célnak (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2010. június 3‑iInternetportal und Marketing ítélet,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
,
36.
és
37.
pont). Az ilyen bejelentések ugyanis ellentétesek azzal az elvvel, mely szerint az uniós jog alkalmazását nem lehet oly módon kiterjeszteni, hogy az vonatkozzon a gazdasági szereplőknek a szóban forgó szabályozásban kitűzött cél elérését akadályozó, visszaélésszerű magatartására is (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2000. december 14‑iEmsland‑Stärke ítélet,
C‑110/99
,
EU:C:2000:695
,
51.
és
52.
pont; 2016. július 7‑iLUCEO‑ítélet,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
,
52.
pont).
A törlési kérelmét a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontjára alapító fél feladata azon körülmények fennállásának bizonyítása, amelyek alapján megállapítható, hogy valamely európai uniós védjegy bejelentése során rosszhiszeműen jártak el, a bejelentő jóhiszeműségét az ellenkező bizonyításáig vélelmezni kell (2017. március 8‑iBiernacka‑Hoba kontra EUIPO – Formata Bogusław Hoba [Formata] ítélet,
T‑23/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:149
,
45.
pont).
E tekintetben bár a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett rosszhiszeműség, mint a bejelentőnek az európai védjegybejelentés előterjesztése időpontjában fennálló szándékának jellemzője szubjektív elem, azt az eset objektív körülményeire tekintettel kell meghatározni (lásd ebben az értelemben: 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
42.
pont).
Mindemellett, amennyiben az EUIPO azt állapítja meg, hogy az adott ügynek a törlést kérelmező fél által hivatkozott objektív körülményei a vitatott védjegy bejelentőjének jóhiszeműségére vonatkozó vélelem megdöntését eredményezhetik, a védjegyjogosultnak kell az említett védjegy bejelentése során követett célkitűzésekre és üzleti logikára vonatkozóan elfogadható magyarázattal szolgálnia.
Ugyanis a védjegyjogosult van a legalkalmasabb helyzetben ahhoz, hogy az EUIPO számára megvilágítsa, milyen szándék vezérelte a védjegybejelentés során, és meggyőző bizonyítékokkal szolgáljon arra nézve, hogy a fenti 36. pontban írt objektív körülmények fennállása ellenére e szándéka jogszerű volt (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2016. november 9‑iBirkenstock Sales kontra EUIPO [Egymást keresztező hullámvonalak mintájának ábrázolása] ítélet,
T‑579/14
,
EU:T:2016:650
,
136.
pont; 2017. május 5‑iPayPal kontra EUIPO – Hub Culture [VENMO] ítélet,
T‑132/16
, nem tették közzé,
EU:T:2017:316
,
–
59.
pont).
A felperes különböző kifogásait ezen megállapítások fényében kell megvizsgálni.
A fellebbezési tanács azzal kapcsolatos értékelési hibájára alapított, első kifogásról, hogy az ütköző megjelölések között összetéveszthetőség áll fenn, valamint, hogy a vitatott védjegyek jogosultjának tudomása volt hasonló védjegy létezéséről
A felperes állítása szerint az ütköző megjelölések közötti, összetéveszthetőséget eredményező hasonlóság fennállása, és a vitatott védjegyek jogosultjának hasonló védjegy létezéséről való tudomása az említett védjegyjogosult rosszhiszemű magatartásának két szükséges feltétele.
A jelen kifogás két részre tagolódik, az egyiket az első feltétel alkalmazásával kapcsolatban, míg a másikat a második feltétel alkalmazásával kapcsolatban vétett hibára alapították.
Az első rész keretében a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács tévesen állapította meg azt, hogy az ütköző megjelölések között összetéveszthetőséget eredményező hasonlóság áll fenn, miközben a jelölt áruk nem voltak sem azonosak, sem hasonlóak. A felperes lényegében azt állítja, hogy az EUIPO gyakorlatából következően a ruházati cikkek és az órák különböző terméknek számítanak, olyannyira, hogy a fogyasztó számára a szóban forgó védjegyek nem kapcsolódnak össze. Ezenkívül úgy véli, hogy a beavatkozó fél nem bizonyította a korábbi védjegy jóhírnevét a jogilag megkövetelt módon.
A második rész keretében a felperes arra hivatkozik, hogy a jelen ügyben a vitatott védjegyek bejelentésének időpontjában nem volt tudomása ezekkel azonos vagy összetéveszthetőséget eredményező módon hasonló védjegy fennállásáról, vagyis a 14. osztályba tartozó árukra vonatkozó, az „ann taylor” szóelemeket tartalmazó védjegy lajstromozásáról. Ezenfelül a felperes úgy véli, hogy még ha tudomása is lett volna arról, hogy létezik ilyen, ruházati cikkek tekintetében bejelentett védjegy, e körülménynek akkor sem lenne jelentősége.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatják ezen érvelést.
A jelen kifogás két részét egymást követően kell megvizsgálni.
A fellebbezési tanács azzal kapcsolatos értékelési hibájára alapított, első részről, hogy az ütköző megjelölések között összetéveszthetőséget eredményező hasonlóság áll fenn
Mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy a jelen rész három előfeltevésen alapul.
Először is, amint azt a tárgyalás során meg is erősítette, a felperes azt állítja, hogy – tekintettel a 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítéletben (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) meghatározott kritériumokra – a rosszhiszeműség bizonyításához a beavatkozó félnek kellett volna igazolnia, hogy az Unión belül azonos termékre vonatkozóan létezik a lajstromoztatni kért megjelöléssel azonos, vagy ahhoz hasonló megjelölés, amelynek révén fennáll az összetévesztés veszélye.
Másodszor, a felperes – hallgatólagosan, de szükségszerűen – abból a feltételezésből indul ki, hogy a fellebbezési tanács a jelen ügyben megállapította, hogy az Unión belül azonos vagy hasonló termékre vonatkozóan létezik ilyen, azonos vagy összetéveszthetőséget eredményező módon hasonló megjelölés.
Harmadszor, a felperes úgy véli, hogy a rosszhiszeműség bizonyításához a beavatkozó félnek bizonyítania kellett volna a korábbi védjegy Unión belüli jóhírnevét.
Márpedig ez a három előfeltevés téves.
E tekintetben, mindenekelőtt, az első előfeltevést illetően emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a bejelentő rosszhiszeműségét a lajstromozási kérelem benyújtásának időpontjában, globálisan, az adott eset valamennyi releváns tényezőjét figyelembe véve kell megítélni (2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
35.
és
37.
pont).
A Bíróság kimondta, hogy ilyen releváns tényezőnek minősül különösen az a körülmény, hogy a bejelentő tudja vagy tudnia kell, hogy valamely harmadik fél legalább egy tagállamban azonos vagy hasonló megjelölést használ a lajstromoztatni kért megjelöléssel azonos vagy hasonló termék vonatkozásában, ami a bejelentett megjelöléssel összetéveszthetőséget eredményez, valamint a bejelentő azon szándéka, hogy az említett harmadik felet megakadályozza e megjelölés további használatában, továbbá azon jogi védelem szintje, melyet a harmadik fél által használt megjelölés és a lajstromoztatni kért megjelölés élvez (2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
53.
pont).
Mindemellett a 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) indokolásából kitűnik, hogy a fenti 51. pontban felsorolt három tényező csupán azt szemlélteti, milyen tényezőket lehet számításba venni a védjegy bejelentőjének a lajstromozási kérelem benyújtása időpontjában fennálló rosszhiszeműségének megállapítása során (2012. február 14‑iPeeters Landbouwmachines kontra OHIM – Fors MW [BIGAB] ítélet,
T‑33/11
,
EU:T:2012:77
,
20.
pont). Ebben az ítéletben ugyanis a Bíróság mindössze a nemzeti bíróság által előterjesztett kérdések megválaszolására szorítkozott, amelyek lényegében arra vonatkoztak, hogy az ilyen tényezők relevánsnak minősülnek‑e (lásd ebben az értelemben: 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
22.
és
38.
pont). Ily módon, e tényezők valamelyikének hiánya – az esetet jellemző körülményektől függően – nem feltétlenül zárja ki, hogy a bejelentő rosszhiszeműsége megállapítást nyerjen (lásd ebben az értelemben: 2016. július 7‑iLUCEO‑ítélet,
T‑82/14
,
EU:T:2016:396
,
147.
pont).
E tekintetben hangsúlyozni szükséges, ahogyan arra Sharpston főtanácsnok a Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli ügyre (
C‑529/07
,
EU:C:2009:148
) vonatkozó indítványa 60. pontjában rámutatott, hogy a rosszhiszeműségnek a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett fogalma nem szűkíthető le egyedi körülmények korlátozott kategóriájára. Ugyanis, e rendelkezéseknek a fenti 33. pontban felidézett közérdekű célkitűzése – amely a tisztességes ipari és kereskedelmi gyakorlattal ellentétes, visszaélésszerű védjegybejelentések meghiúsítására irányul – sérülne, ha a rosszhiszeműséget csupán a 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítéletben (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
) kimerítően felsorolt körülményekkel lehetne bizonyítani (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2010. június 3‑iInternetportal und Marketing ítélet,
C‑569/08
,
EU:C:2010:311
,
37.
pont).
Így tehát, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a bejelentő rosszhiszeműségének átfogó értékelése keretében figyelembe lehet venni a vitatott megjelölés eredetét, és annak azt követő használatát, azt az üzleti logikát, amelybe a megjelölés európai uniós védjegyként való bejelentése illeszkedik, valamint az említett bejelentés megtörténtét övező események időbeli sorrendjét (lásd: 2015. február 26‑iPangyrus kontra OHIM – RSVP Design [COLOURBLIND] ítélet,
T‑257/11
, nem tették közzé,
EU:T:2015:115
,
68.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy szemben a 2017/1001 rendelet 60. cikkével, amely az európai uniós védjegyek viszonylagos törlési okait sorolja fel, és amely ily módon a vitatott védjeggyel ütköző egyes korábbi jogok jogosultjai magánérdekének védelmét célozza, ugyanezen rendelet 59. cikkének (1) bekezdése, amely többek között kimondja, hogy valamely védjegy bejelentőjének rosszhiszeműsége feltétlen törlési oknak minősül, valamennyi fél érdekének védelmét szolgálja. Következésképpen, a fent említett viszonylagos törlési okok valamelyikének megállapítása szempontjából releváns értékelés nem feltétlenül releváns a rosszhiszeműség megállapítása során (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2015. október 22‑iBGW ítélet,
C‑20/14
,
EU:C:2015:714
,
–
34.
pont).
Különösen nem követelhető meg rendszerszerűen a rosszhiszeműségre hivatkozó, törlést kérelmező féltől, hogy bizonyítsa a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett összetéveszthetőséget az általa használt korábbi védjegy és a vitatott védjegy tekintetében. Ugyanis, amint arra az EUIPO és a beavatkozó fél a tárgyalás során rámutatott, ez egyrészt jelentős részben megfosztaná a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt rendelkezéseket hatékony érvényesülésüktől. Másrészt, ezen rendelkezésekre, amelyek a közérdek védelmét szolgálják, bármely természetes és jogi személy hivatkozhat, nem csupán a korábbi jogok jogosultjai.
A jelen ügyben elegendő annyit megállapítani, hogy a felperesnek a vitatott védjegyek bejelentése időpontjában fennálló rosszhiszeműsége bizonyítása céljából a beavatkozó fél az EUIPO előtt arra hivatkozott, hogy a felperes társaság a vitatott védjegyekkel azonos védjegyeket jelentett be és használt Mexikóban, és e körülmények véleménye szerint az említett társaság azon szándékára utaltak, hogy tisztességtelen módon el akarta sajátítani az ő, ruházati cikkekre vonatkozóan az Egyesült Államokban bejelentett hasonló védjegyét. Márpedig a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában rögzített feltételeket e körülmények relevanciájának megítélése szempontjából nyilvánvalóan nem lehet megfelelő kritériumoknak tekinteni.
Továbbá, a jelen rész második előfeltételét illetően, elegendő rámutatni arra, hogy a jelen ügyben a fellebbezési tanács csupán azt állapította meg, hogy a vitatott védjegyek és a beavatkozó fél megjelölései azonosak, illetve hasonlók, valamint hogy az említett védjegyekkel jelölt, a 14. osztályba tartozó órák és a 25. osztályba tartozó ruházati cikkek – amelyekre a fent hivatkozott megjelöléseket használták – között kapcsolat áll fenn. Ezzel szemben, amint arra a felperes maga is rámutatott, a megtámadott határozatok 26. pontjában a fellebbezési tanács kifejezetten jelezte, hogy az árukat nem lehet az 1998. szeptember 29‑iCanon ítélet (
C‑39/97
,
EU:C:1998:442
) értelmében hasonlónak tekinteni, amely ítélet azt a kérdést vizsgálta, hogy az áruk és szolgáltatások hasonlósága milyen körülmények között eredményez összetéveszthetőséget. Nem róható fel tehát a fellebbezési tanácsnak, hogy a megtámadott határozatokat téves ténybeli értékelésre alapította volna annak megállapításával, hogy a jelen ügyben fennáll az összetévesztés veszélye.
Végezetül a jelen rész harmadik előfeltevését illetően rá kell mutatni arra, hogy a korábbi védjegy jóhírneve különösen a 2017/1001 rendelet 8. cikke (5) bekezdésének, valamint 60. cikke (1) bekezdése a) pontjának alkalmazási feltételét képezi, amelyre akkor lehet hivatkozni, ha fennáll annak a veszélye, hogy a bejelenteni kívánt védjegy használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a korábbi védjegy megkülönböztető képességét vagy jóhírnevét. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az e rendelkezésekben említett különböző sérelmek a korábbi és a lajstromozni kért védjegy bizonyos mértékű hasonlóságának következményei, amely miatt az érintett közönség rokonítja egymással a két védjegyet, vagyis kapcsolatba hozza, azonban nem szükségszerűen téveszti össze őket egymással (lásd: 2014. december 11‑iCoca‑Cola kontra OHIM – Mitico [Master] ítélet,
T‑480/12
,
EU:T:2014:1062
,
26.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezzel szemben, a fenti 55. és 56. pontban kifejtettekhez hasonló okoknál fogva, ha valamely korábbi megjelölésnek az Unióban elterjedt jóhírneve az adott ügy körülményei között releváns tényezőnek minősülhet a rosszhiszeműség értékelése szempontjából, a rosszhiszeműségre hivatkozó törlést kérelmező féltől nem követelhető meg, hogy rendszerszerűen bizonyítsa ilyen jóhírnév fennállását, összhangban azokkal a követelményekkel, amelyek a 2017/1001 rendelet 60. cikke (1) bekezdésének a) pontjában, valamint 8. cikkének (5) bekezdésében foglalt feltételekre hivatkozó, törlést kérelmező félre vonatkoznak. Különösen, amint arra a fenti 35. pont felhívja a figyelmet, a bejelentő rosszhiszeműségének a vitatott védjegy bejelentésének időpontjában kell fennállnia. Ezzel szemben, amint arra a beavatkozó fél a tárgyaláson rámutatott, ezen védjegy használatának a korábbi védjegy jóhírnevére gyakorolt esetleges következményei nem feltétlenül relevánsak.
Mindenesetre, még ha a beavatkozó fél védjegyeinek jóhírnevét releváns tényezőnek is kellene tekinteni a jelen ügyben, a beavatkozó fél által hivatkozott körülményekre tekintettel nem az Unión belüli, hanem az Egyesült Államokban és Mexikóban fennálló jóhírnevüket kellene figyelembe venni. Márpedig, ahogyan azt a tárgyalás során kifejtett észrevételeiben megerősítette, a felperes csupán az Unió területére vonatkozóan állítja, hogy a beavatkozó fél védjegyei nem örvendenek jóhírnévnek.
A fentiekből következik, hogy a lajstromoztatni kért megjelölésekkel azonos vagy azokhoz összetéveszthetőséget eredményező módon hasonló, azonos vagy hasonló árura vonatkozó megjelölés, illetve a beavatkozó fél korábbi megjelöléseinek Unión belüli jóhírneve hiányában a fellebbezési tanács semmilyen jogi vagy értékelési hibát nem vétett a jelen ügyben.
Ugyanakkor, tekintet nélkül arra, hogy a jelen rész alapját képező előfeltevések tévesek, e rész megalapozottságát meg kell vizsgálni azon állítás szempontjából, mely szerint a fellebbezési tanács hibát követett el annak megállapításával, hogy a vitatott védjegyekkel érintett áruk és a beavatkozó fél által használt védjegyekkel jelölt áruk között összefüggés áll fenn, és ez az összefüggés releváns a bejelentő rosszhiszeműségének megállapítása szempontjából.
E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a vitatott védjegyekkel jelölt áruk piacával szomszédos szegmenshez tartozó árukra használt azonos vagy hasonló megjelölés relevánsnak bizonyulhat a bejelentő rosszhiszeműségének megállapítása szempontjából.
Ugyanis, még ha ebben az esetben az azonos vagy hasonló megjelöléssel ellátott áruk különbözőek is, a piaci szegmensek közelsége a vitatott védjegy bejelentője számára lehetőséget biztosíthat – erre irányuló szándéka esetén – annak használata során az etikus magatartással vagy a tisztességes ipari és kereskedelmi gyakorlattal ellentétes stratégia alkalmazására. Például lehetővé válhat számára e védjegy olyan használata, amely arra épít, hogy a kereskedők vagy a közönség képzettársítás révén azt azonos vagy hasonló megjelölést használó vállalkozásokkal kapcsolják össze, vagy azon alapul, hogy megakadályozza ezen vállalkozás tevékenységének arra a piacra való kiterjesztését, amelyre vonatkozóan e védjegyét bejelentette, holott a tevékenységek ilyen kiterjesztése az említett vállalkozás szempontjából jogos kereskedelmi terjeszkedési stratégiának minősülne.
Másodszor, rá kell mutatni, hogy a fellebbezési tanácsnak egyrészről az ANN TAYLOR (vagy a rendkívül hasonló ANNTAYLOR) megjelölés beavatkozó általi használatára, másrészről a vitatott védjegyek és az e megjelölések közötti azonosságra, illetve hasonlóságra vonatkozó értékelése nem téves.
E tekintetben elegendő egyrészt arra rámutatni a törlési eljárás során a beavatkozó fél által szolgáltatott bizonyítékok tekintetében, hogy a fellebbezési tanács megállapította, hogy az ANN TAYLOR védjegyet legalábbis az Egyesült Államok területén 1954 óta használja ez a társaság különösen ruházati cikkek vonatkozásában, valamint azt is, hogy ugyanezen társaság közel 90 országban lajstromoztatott ezzel azonos vagy ehhez hasonló védjegyeket főként ugyanezen árukra vonatkozóan. Meg kell jegyezni többek között, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegyek bejelentését megelőzően az ANN TAYLOR megjelölésre, illetve ahhoz igen hasonló megjelölésekre lajstromozási kérelmeket nyújtott be az EUIPO‑hoz, valamint egyes tagállamok hatóságaihoz.
Másrészről meg kell állapítani, hogy a vitatott szóvédjegy és a beavatkozó fél ANN TAYLOR szóvédjegye azonos, valamint, hogy a vitatott védjegy hasonló a beavatkozó egy másik szóvédjegyéhez, az ANNTAYLOR‑höz, az egyetlen különbség köztük az „ann” és a „taylor” szóelemek közötti szóközt illetően áll fenn. Ezenkívül helytálló az a megállapítás, amely a törlési osztálynak a fellebbezési tanács által jóváhagyott értékeléséből következik, hogy a vitatott ábrás védjegy által keltett általános benyomás nem különbözik lényegesen a beavatkozó fél fent említett védjegyei által keltettől, amiatt, hogy az említett ábrás védjegybe belefoglalták az „ANN TAYLOR” nagybetűs szóelemet, amely azon belül önálló és meghatározó megkülönböztető pozíciót foglal el.
Harmadszor, az ítélkezési gyakorlatból következően, függetlenül attól, hogy az órákhoz hasonló olyan áruk, amelyek a 14. osztályba tartoznak és a 25. osztályba tartozó olyan áruk, mint a ruházati cikkek között van‑e a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett hasonlóság, ezen áruk egymáshoz közeli piaci szegmensbe tartoznak. Ugyanis, különösen a luxuscikkek területén ezen árukat híres tervezők és gyártók ismert védjegyeivel ellátva értékesítik, ezért a ruhagyártók a 14. osztályba tartozó áruk, közöttük az órák piaca felé fordulnak (lásd ebben az értelemben: 2015. február 12‑iCompagnie des montres Longines, Francillon kontra OHIM – Cheng [B] ítélet,
T‑505/12
,
EU:T:2015:95
,
–
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezenkívül, az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy még ha az órák és a ruházati cikkek között kiegészítő jellegű kapcsolat nem is állapítható meg az ezen áruk közötti hasonlóság bizonyítása során, attól még ezen áruknak kétségtelenül közös tulajdonsága, hogy szerepük van az adott személy külső megjelenésében, amely folytán megvásárlásukat legalább részben befolyásolhatja a megjelenésről alkotott elképzelés, illetve az a vágy, hogy ezen áruk „esztétikai szempontból” kiegészítsék egymást (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2015. július 9‑i, CMT kontra OHIM – Camomilla [Camomilla] ítélet,
T‑98/13 és T‑99/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:480
,
75.
pont; 2016. szeptember 28‑iThe Art Company B & S kontra EUIPO – G‑Star Raw [THE ART OF RAW] ítélet,
T‑593/15
, nem tették közzé,
EU:T:2016:572
,
42.
pont).
A fellebbezési tanács tehát nem követett el hibát annak megállapításával, hogy a vitatott védjegyekkel ellátni kívánt áruk és a beavatkozó fél által használt, illetve bejelentett védjegyekkel ellátott, a ruhaipari ágazatba tartozó áruk között összefüggés áll fenn. Ezenkívül, a fellebbezési tanács helytállóan állapította meg, hogy a divattervezők azon gyakorlatát, hogy kínálatukat a ruházati cikkekkel szomszédos piaci szegmensre is kiterjesztik, a jelen ügyben szemléltette az, hogy a beavatkozó fél védjegyeivel ellátott áruk körét a ruházati cikkeken túl például a cipők, ékszerek, napszemüvegek, parfümök és órák piacára is kiterjesztették.
Következésképpen, a fellebbezési tanács joggal állapította meg, hogy az a tény, hogy a vitatott védjegyekkel azonos vagy azokhoz nagyon hasonló védjegyeket 1954 óta használtak, illetve azok 1954 óta álltak oltalom alatt a szomszédos piaci szegmenshez tartozó áruk vonatkozásában, a jelen ügyben releváns tényezőnek minősül a vitatott védjegyek bejelentésekor a bejelentő részéről fennálló rosszhiszeműség megítélése szempontjából.
A felperes érvei, és az azok alátámasztására felhozott bizonyítékok nem alkalmasak e megállapítás cáfolására.
Egyrészről, noha az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel az EUIPO köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan az általa korábban elfogadott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia, ugyanakkor ezen elvek alkalmazását össze kell egyeztetnie a jogszerűség elvének tiszteletben tartásával (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2018. június 28‑iEUIPO kontra Puma ítélet,
C‑564/16 P
,
EU:C:2018:509
,
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben először is a felperes a megtámadott határozatokat követően elfogadott két határozatra hivatkozik. Következésképpen nem róható fel a fellebbezési tanácsnak, hogy ezeket nem vette figyelembe. Egyébiránt, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Törvényszékhez a 2017/1001 rendelet 65. cikke alapján benyújtható kereset a fellebbezési tanács határozatai jogszerűségének vizsgálatára irányul, és a törléssel kapcsolatos jogvitában a megtámadott jogi aktus jogszerűségét az annak meghozatalakor fennálló ténybeli és jogi elemek alapján kell vizsgálni. Így tehát a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy újból megvizsgálja a tényállást azoknak a bizonyítékoknak a fényében, amelyekre első alkalommal előtte hivatkoztak (lásd: 2012. március 21‑iFeng Shen Technology kontra OHIM – Majtczak [FS] ítélet,
T‑227/09
,
EU:T:2012:138
,
25.
pont, amelyet a 2013. február 7‑iMajtczak kontra Feng Shen Technology és OHIM végzés helybenhagyott,
C‑266/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:73
,
45.
pont).
Másodszor, ami a törlési eljárás keretében a felperes által hivatkozott EUIPO határozatokat illeti, a felperes csupán arra hivatkozott, hogy e határozatok száma meghaladja az ötvenet, és valamennyi azt mondja ki, hogy az órák és a ruházati cikkek különböznek, azonban pontosan nem jelölte meg, hogy e határozatok közül konkrétan melyikre hivatkozik. Márpedig ezen megállapítások nyilvánvalóan nem elegendők annak bizonyításához, hogy a fellebbezési tanácsnak figyelembe kellett volna vennie ezeket a határozatokat. Egyébiránt, az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a más iratokra történő általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek magában a keresetlevélben kell szerepelniük. Ily módon az EUIPO fellebbezési tanácsának határozatával szemben előterjesztett kereset vizsgálata keretében nem a Törvényszék feladata, hogy az EUIPO előtti eljárás irataiban felkutassa és megvizsgálja azokat az érveket, amelyekre a felperes hivatkozhat (lásd ebben az értelemben: 2008. június 17‑iEl Corte Inglés kontra OHIM – Abril Sánchez et Ricote Saugar [BoomerangTV] ítélet,
T‑420/03
,
EU:T:2008:203
,
92.
és
93.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Harmadszor, rá kell mutatni arra, hogy a felperes által az EUIPO és a Törvényszék előtti eljárásban hivatkozott határozatokban az órák és a ruházati cikkek közötti különbséget illetően tett megállapítások a 2017/1001 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának vagy 8. cikke (5) bekezdésének alkalmazásán alapultak. Következésképpen, a fenti 55–61. pontban felsorolt indokok alapján e határozatok nem relevánsak.
Másrészről, a felperes arra vonatkozó megállapításait, hogy a vitatott védjegyek és a beavatkozó fél korábbi védjegyei között nem áll fenn kapcsolat, mivel azokat egy gyakori női keresztnév és egy vezetéknév alkotja, csak elutasítani lehet. Ugyanis, amint azt a fellebbezési tanács alappal állapította meg a megtámadott határozatok 25. pontjában, az a tény, hogy az Ann keresztnév és a Taylor vezetéknév gyakori az angol nyelvű országokban, nem feltétlenül jelenti azt, hogy ebben az összetételben is gyakran előfordul. Egyébiránt, ahogyan azt a tanács szintén megállapította, arra nem hivatkoztak, hogy harmadik személyek ezt a szóösszetételt tartalmazó más védjegyeket használnának a piacon. Ilyen körülményre nem derül fény az EUIPO előtti törlési eljárás irataiból sem. Következésképpen, a vitatott védjegyek és a beavatkozó fél egymással azonos, illetve egymáshoz nagyon hasonló védjegyei közötti kapcsolatot nem gyengíti az e védjegyek önmagában vett megkülönböztető képességének mértéke, illetve azok használata.
A fentiekből következőleg az első kifogás első részét el kell utasítani.
Az első kifogásnak a fellebbezési tanács azzal kapcsolatos értékelési hibájára alapított, második részéről, hogy a felperesnek a vitatott védjegyek bejelentésének időpontjában tudomása volt a beavatkozó fél azokkal azonos, illetve azokhoz hasonló védjegyeinek létezéséről
[omissis]
A jelen ügyben a fellebbezési tanács úgy ítélte meg, hogy az alábbi körülmények alapján bizonyítást nyert, hogy a felperes tudomással bírt a beavatkozó félnek a vitatott védjegyekkel azonos, illetve azokhoz hasonló, ruházati cikkekre vonatkozó megjelölésekhez fűződő jogairól.
Először is, a megtámadott határozatok 33–37. pontjában a fellebbezési tanács rámutatott arra, hogy a beavatkozó fél érdekeit képviselő ügyvédek eskü alatt tett írásbeli nyilatkozatai, valamint a felperes ügyvédje által a beavatkozó fél egyik említett tanácsadójához intézett levele alapján bizonyítást nyert, hogy a felperes társaság igazgatója, Holzer úr a 2000‑es évek elején az egész világra kiterjedő felhasználási engedélyre vonatkozó megállapodás megkötése érdekében megkísérelt kapcsolatba lépni a beavatkozó fél felelős tisztviselőivel. A fellebbezési tanács megállapította, hogy e cselekményekre még azelőtt került sor, hogy a felperes 2003‑ban bejelentette Mexikóban az ANN TAYLOR védjegyet, amely ebben az országban a felperes első lajstromozott, és az „ann taylor” szóelemeket tartalmazó védjegye, és amelyre az Unió felé irányuló kereskedelmi terjeszkedési stratégiájának igazolása érdekében támaszkodik. A fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a felperes az általa felhozott érvek ellenére elismerte, hogy tett ilyen kísérletet.
[omissis]
Egyébiránt, a felperes vitatja egyrészt a beavatkozó fél ügyvédeinek eskü alatt tett írásbeli nyilatkozatainak érvényességét azon oknál fogva, hogy az említett ügyvédek a beavatkozó fél alkalmazásában állnak, másrészről a saját ügyvédeinek egyike által írott levél érvényességét, arra hivatkozva, hogy az említett ügyvédnek nem lehetett közvetlen tudomása Holzer úr intézkedéseinek tartalmáról vagy céljáról, valamint arra, hogy e levelet bizalmas jellegére tekintettel az EUIPO nem vehette figyelembe.
A jelen ügyben egyrészről meg kell jegyezni, hogy az ügy iratai alapján nem vonható le olyan következtetés, hogy azok az ügyvédek, akiktől az említett nyilatkozatok származnak, és akik a beavatkozó fél érdekeit képviselik, utóbbi alkalmazásában állnának, vagy más módon kötődnének hozzá.
Ezzel szemben, a törlési kérelem e nyilatkozatokat tartalmazó mellékleteiből az tűnik ki, hogy ezen ügyvédek közül ketten a New York, New York állam, (Egyesült Államok) székhelyű F., Z., L. és Z. ügyvédi iroda tagjai, míg a másik két ügyvéd két mexikói székhelyű ügyvédi iroda, egyikük az A. & L., másikuk pedig az O. & Cia ügyvédi iroda tagja.
Ebből tehát azt a következtetést kell levonni, hogy az ügyvédek függetlenek, és a beavatkozó fél tekintetében harmadik személynek minősülnek.
Ezentúl, az ügyvédek főszabály szerint olyan szakmai szabályok hatálya alá tartoznak, amelyek többek között fegyelmi eljárás terhe mellett feddhetetlen magatartás tanúsítását követeli meg tőlük (lásd ebben az értelemben: 2010. szeptember 14‑iAkzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság és társai ítélet,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
42.
és
45.
pont).
Következésképpen a szóban forgó eskü alatt tett nyilatkozatok bizonyító ereje szükségképpen magasabb fokú, mintha azokat a beavatkozó fél alkalmazottai vagy hozzá bármely módon kötődő személyek tették volna (lásd ebben az értelemben: 2012. június 13‑iSüd‑Chemie kontra OHIM – Byk‑Cera [CERATIX] ítélet,
T‑312/11
, nem tették közzé,
EU:T:2012:296
,
30.
pont).
[omissis]
Egyébiránt, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az ügyvéd és ügyfél közötti érintkezés bizalmas jellege uniós szintű védelmet igényel, amennyiben az az ügyfél védelméhez kapcsolódik és az említett ügyvéd független (lásd: 2010. szeptember 14‑iAkzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság és társai ítélet,
C‑550/07 P
,
EU:C:2010:512
,
40.
és
41.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A versenyjog területén e védelem alapján az ilyen kommunikációra nem terjed ki a Bizottság nyomozati jogköre, és e védelem akadályát képezi annak, hogy a Bizottság az uniós versenyjogi szabályok megsértése miatt bírságot megállapító határozatát ilyen jellegű közlésre alapozza (2016. február 29‑iDeutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑267/12
, nem tették közzé,
EU:T:2016:110
,
49.
pont).
Márpedig, még ha fel is tételezzük, hogy ezen ítélkezési gyakorlat az EUIPO előtti eljárások keretében felhasznált bizonyítékokra is alkalmazható, a fenti 84. pontban említett levelet a beavatkozó fél egyik ügyvédjének címezték. Tehát nem a fenti 102. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett ügyvéd és ügyfél közötti érintkezésről van szó. Noha ez a levél tartalmaz olyan információkat, amelyeket a felperes hozott ügyvédje tudomására, meg kell állapítani, hogy felperes nem állítja, hogy megtagadta volna engedélyét arra nézve, hogy ezen információkat a beavatkozó fél ügyvédeivel, vagy magával a beavatkozó féllel közöljék, amire egyébként az említett levélben semmi nem utal. Az üzleti levelezésben megszokott módon a levél lábjegyzetében található figyelmeztetés csupán a levél harmadik személy részére történő hozzáférhetővé tételét, illetve nyilvánosságra hozatalát tiltja, és önmagában nem képezheti akadályát annak, hogy a levelet olyan törlési eljárás keretében használják fel, amely magát a felperest és a beavatkozó felet érinti.
Mindenesetre, rá kell mutatni, hogy a Holzer úr által a beavatkozó fél felé tett intézkedések tárgyára vonatkozó, ezen levélben említett információk a beavatkozó fél ügyvédeinek eskü alatt tett nyilatkozataiban is szerepeltek, és azokat részben maga a felperes is belefoglalta az EUIPO előtt tett nyilatkozataiba, amint azt a fenti 87. pontban megjegyeztük. Ezen információk tehát önmagukban nem minősülnek bizalmas jellegűnek.
Következésképpen, a fellebbezési tanács joggal állapította meg, hogy a beavatkozó fél ügyvédei által eskü alatt tett írásos nyilatkozatok, és az egyik ügyvédhez intézett levél érvényes és bizonyító erővel rendelkező bizonyítéknak minősülnek a Holzer úr által az ANN TAYLOR védjegy mexikói lajstromozását megelőzően a beavatkozó fél felé tett intézkedések tárgyának azonosítása szempontjából.
Egyebekben meg kell jegyezni, hogy bár a felperes vitatja azt, hogy ezen intézkedések az ANN TAYLOR védjeggyel ellátott órák forgalomba hozatalára vonatkozó megállapodás megkötését célozták volna, semmiféle magyarázattal nem szolgált az említett intézkedések célját és tartalmát illetően, amelyek megtételét ugyanakkor elismeri. Márpedig ő volt a legalkalmasabb helyzetben ahhoz, hogy az ezen intézkedések mögött meghúzódó szándékairól felvilágosítsa a fellebbezési tanácsot, és meggyőzze arról, hogy a fent említett bizonyítékok ellenére az említett intézkedések nem álltak kapcsolatban az ANN TAYLOR védjegy kereskedelmi használatával.
[omissis]
A fellebbezési tanács által a felperesnek a vitatott védjegyek bejelentésének időpontjában fennálló szándékával kapcsolatban vétett értékelési hibára alapított, második kifogásról
A második kifogás két részből áll.
Egyrészről a felperes arra hivatkozik, hogy azokat a körülményeket, amelyeket a fellebbezési tanács annak megállapítása során vett figyelembe, hogy a vitatott védjegyek jogosultjának szándéka arra irányult, hogy képzettársítás útján kapcsolatot teremtsen a beavatkozó fél és a saját védjegyei között, nem lehet figyelembe venni, mivel ezek nem közvetlenül betudhatók neki, és nem álltak ellenőrzése, illetve befolyása alatt.
Másrészről, a felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács nem vett figyelembe olyan egyéb körülményeket, amelyek magyarázattal szolgálnának magatartására és alátámasztanák jóhiszeműségét. E tekintetben először is azt állítja, hogy nem róható fel neki, hogy a beavatkozó védjegyét annak jóhírnevével visszaélve használta volna, mivel az ilyen hírnévvel nem rendelkezett, továbbá mivel az ütköző megjelölésekkel védett áruk különbözőek, valamint arra tekintettel, hogy a két vitatott védjegyet jelentős mértékben és folyamatosan használták. Másodszor azt állítja, hogy nem áll rendelkezésre olyan bizonyíték, amely alátámasztaná, hogy a vitatott védjegyek bejelentésének – ami kereskedelmi stratégiájának logikus lépése volt – az lett volna a célja, hogy harmadik fél piacra lépését akadályozza. Harmadszor arra hivatkozik, hogy a beavatkozó féllel fennálló korábbi kapcsolatát nem lehetett bizonyítani, és a vitatott védjegyek önálló alkotásnak minősülnek.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatja ezen érvelést.
A második kifogás első részéről, amelyet arra alapítottak, hogy a felperesnek nem betudható körülményeket vettek figyelembe
[omissis]
Először is meg kell jegyezni, hogy amint az a fenti 87–105. pontból kitűnik, a fellebbezési tanács hiba elkövetése nélkül következtethetett arra, hogy jogilag megkövetelt módon igazolást nyert, hogy az első mexikói ANN TAYLOR védjegy lajstromozását megelőzően a felperes megkísérelte megszerezni a jogot arra, hogy órákat hozzon kereskedelmi forgalomba a beavatkozó fél által használttal azonos védjegy alatt, és hogy ez utóbbi elzárkózott a felperes ez irányú megkeresésének teljesítésétől.
Következésképpen a fellebbezési tanács úgy tekinthette, hogy e körülmények voltak az első jelek, amelyek a felperes rosszhiszeműségére utaltak. Az események e körülményekből kitűnő láncolata ugyanis arra enged következtetni, hogy az ANN TAYLOR védjegy felperes általi használata a felperes azon szándékából ered, hogy órák kereskedelmi forgalmazása céljából kisajátítsa ezt a megjelölést és azt képzettársítás révén a beavatkozó fél azonos, illetve hasonló korábbi védjegyeihez kapcsolja a beavatkozó fél beleegyezése nélkül, mivel a felperesnek nem sikerült megszereznie ehhez a hozzájárulást, sőt a beavatkozó fél kifejezetten tiltakozott a fent említett védjegy ilyen jellegű használata ellen.
Másodszor, meg kell állapítani, amint arra a fenti 54. pont is kitér, hogy a vitatott megjelölés használata minősülhet olyan bizonyítéknak, amelyet az ezen megjelölés bejelentésének időpontjában fennálló szándék értékelése során figyelembe kell venni, ideértve a bejelentés időpontját követő használatot is. Következésképpen a fellebbezési tanács alappal állapította meg, hogy bár azok a körülmények, amelyekre a beavatkozó fél a felperes mexikói védjegyeinek használatára vonatkozóan hivatkozott, a vitatott védjegyek bejelentését követően merültek fel, mégis alkalmasak voltak arra, hogy a felperes szándékait megvilágítsák, így ezeket figyelembe kellett venni (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. május 16‑iAirhole Facemasks kontra EUIPO – sindustrysurf [AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT] ítélet,
T‑107/16
,
EU:T:2017:335
,
41.
pont).
[omissis]
A második kifogás arra alapított második részéről, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe a felperes által a jóhiszeműsége alátámasztása érdekében hivatkozott körülményeket
A felperes azon körülmények állítólagos hiányára hivatkozik a jelen ügyben, amelyeket a korábbi ítélkezési gyakorlat a rosszhiszeműség bizonyítására alkalmasnak ítélt, mint például az arra tett kísérletet, hogy valamely korábbi védjegy jóhírnevét kihasználva pozícionálják magukat, illetve ennek ismertségéből húzzanak hasznot (2014. május 8‑iSimca Europe kontra OHIM – PSA Peugeot Citroën [Simca] ítélet,
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
,
56.
pont), vagy azt, ha valamely megjelölés lajstromozását kizárólag annak érdekében kérték, hogy valamely harmadik felet a piacra lépésben, és saját védjegyének használatában megakadályozzanak (2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
44.
pont), a pénzügyi ellentételezésre vonatkozó igényt (2014. május 8‑iSimca ítélet,
T‑327/12
,
EU:T:2014:240
,
72.
pont), továbbá azokat a körülményeket, amelyek a vitatott megjelölés létrehozásához, a létrehozatala óta történt felhasználásához, európai uniós védjegyként történt lajstromozása mögött húzódó kereskedelmi célhoz, valamint az e bejelentéshez vezető események időbeli sorrendjéhez kapcsolódóan felmerültek.
E tekintetben először is a fenti 52. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy valamely tényező hiánya, amelyet az adott jogvita, illetve megválaszolásra váró kérdés sajátos összefüggésében a Törvényszék vagy a Bíróság relevánsnak ítélt a bejelentő rosszhiszeműségének megállapítása szempontjából, nem képezi szükségszerűen akadályát annak, hogy a védjegybejelentő rosszhiszeműsége eltérő körülmények között megállapítást nyerjen. Ugyanis, amint az a fenti 53. pontban kifejtésre került, a rosszhiszeműségnek a 2017/1001 rendelet 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett fogalma nem szűkíthető le egyedi körülmények korlátozott kategóriájára.
Másodszor, szemben azzal, amit a felperes a vitatott megjelölés keletkezésének körülményeire, felhasználására, a vitatott védjegyek bejelentése mögött húzódó kereskedelmi célra, valamint az e bejelentéshez vezető események időbeli sorrendjére vonatkozóan állít, a jelen ügyben ezek mind releváns bizonyítékoknak minősülnek rosszhiszeműségének megállapítása szempontjából.
Ugyanis, amennyiben a vitatott védjegyek lajstromozásának célja – amint azt maga a felperes fejti ki – az azokkal azonos, elsőként Mexikóban lajstromozott védjegyek oltalmának kiterjesztése, úgy a fellebbezési tanács megalapozottan vette figyelembe ez utóbbiak keletkezésének körülményeit, felhasználásukat, a bejelentésük mögött húzódó kereskedelmi célt, valamint a bejelentésükhöz vezető események időbeli sorrendjét. Így tehát, amint az a fenti 124–155. pontból kitűnik, a fellebbezési tanács egyrészt levonhatta azt a következtetést a felperes első, mexikói ANN TAYLOR védjegyének létrehozásához kapcsolódó események láncolata alapján, hogy a felperes szándéka a beavatkozó fél azonos védjegyének a beavatkozó fél engedélye nélküli használatára, illetve az azzal való képzettársítás létrehozására irányult, másrészt az említett mexikói védjegy használata alapján pedig olyan kereskedelmi stratégia végrehajtására következtethetett, amely ilyen képzettársítás létrehozásához vezet.
Nincs jelentősége annak a ténynek, hogy e körülmények nem kapcsolódnak közvetlenül a vitatott védjegyek uniós bejelentéséhez, illetve használatához, mivel a felperes nem terjesztett elő semmiféle bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az említett bejelentés és használat célja eltérne a Mexikóban lajstromozott védjegyek bejelentésének és használatnak céljától. Éppen ellenkezőleg, a felperes saját nyilatkozatai alapján, a vitatott védjegyek bejelentése kereskedelmi stratégiájának keretébe illeszkedik, amely a korábbi mexikói védjegyei oltalmának kiterjesztésére irányul.
Harmadszor, nem fogadható el a felperes azon érvelése, mely szerint nem lehet felróni neki, hogy a beavatkozó fél ANN TAYLOR védjegyének jóhírnevét próbálta kihasználni, mivel ilyen hírnévvel e védjegy nem rendelkezett.
Ugyanis egyrészről, azok a bizonyítékok, amelyekre a fellebbezési tanács támaszkodott, egyéb hihető magyarázat híján azt mutatják, hogy a beavatkozó fél amerikai ANN TAYLOR védjegye és a felperes ezzel azonos mexikói védjegye közötti képzettársítás kihasználása utóbbi kereskedelmi stratégiájának részét képezte. Ebből következően, szükségképpen azt a következtetést kell levonni, hogy a felperes úgy értékelte, hogy érdekében áll az ilyen felhasználás, függetlenül attól, hogy a beavatkozó védjegyének jóhírneve bizonyítást nyert‑e, vagy sem.
Másrészről, emlékeztetni kell arra, hogy a beavatkozó fél a vitatott védjegyek bejelentését megelőzően az ANN TAYLOR megjelölésre, illetve ahhoz hasonló megjelölésekre lajstromozási kérelmeket nyújtott be az EUIPO‑hoz, valamint egyes tagállamok hatóságaihoz. Azt is hozzá kell ehhez fűzni, hogy a beavatkozó fél arra vonatkozó bizonyítékokat szolgáltatott, hogy az Egyesült Királyság divatágazatában működő egyes kereskedők ismerték védjegyét, és hogy a védjegyével ellátott árukból az Unióban letelepedett fogyasztók is vásároltak. Ezek a bizonyítékok azt mutatják, hogy a beavatkozó fél az uniós fogyasztókat célzó kereskedelmi stratégiát alakított ki, amelynek a felperes, tekintettel saját stratégiájára, haszonélvezője lehet. E bizonyítékok alapján tehát nem vonható kétségbe a fellebbezési tanács azon érvelése, amely szerint a vitatott védjegyek bejelentése ugyanazon, a beavatkozó fél ANN TAYLOR védjegyével való képzettársításra építő kereskedelmi stratégia keretébe illeszkedik, mint amely a mexikói védjegyek lajstromozása és felhasználása mögött is húzódik, amely védjegyek oltalmát ki kívánják terjeszteni.
[omissis]
Ötödször, sem az a körülmény, hogy a felperes nem kért pénzügyi ellentételezést a beavatkozó féltől, sem az a ténykörülmény – még ha bizonyítottnak is tekintjük –, hogy a vitatott védjegyeket lajstromozásuk óta jelentős mértékben és folyamatosan használták, nem minősül a jelen ügy körülményei között olyan bizonyítéknak, amely igazolhatná azt, hogy az említett bejelentés jogszerű szándékkal történt. Ugyanis, a fellebbezési tanács által a felperesnek felrótt rosszhiszemű magatartás sem a beavatkozó fél pénzügyi ellentételezésre való kényszerítésével, sem valamely tisztán spekulatív célú védjegybejelentéssel nem áll összefüggésben, hanem az ANN TAYLOR megjelölésnek a beavatkozó fél hozzájárulása nélküli kisajátítására és a beavatkozó fél ezzel azonos, illetve ehhez hasonló korábbi védjegyeihez kapcsolt képzettársítás keltésére irányuló szándékon alapul.
[omissis]
Következésképpen a fellebbezési tanács megalapozottan állapította meg, hogy a felperes fenti 169. és 170. pontban említett intézkedései azon szándékáról tanúskodtak, hogy megakadályozza a beavatkozó felet ANN TAYLOR védjegyének az uniós óraipari ágazatra való kiterjesztésében, amely terjeszkedés az utóbbi részéről – amennyiben ilyesmi a szándékában állt – jogosan képezhette kereskedelmi stratégiájának részét. Ezzel szemben, mivel bizonyítást nyert, hogy a vitatott védjegyek bejelentésére olyan rosszhiszemű stratégia részeként került sor, amely a beavatkozó fél beleegyezése nélkül az ANN TAYLOR megjelölés kisajátítására és ez utóbbi ezzel azonos, illetve ehhez hasonló védjegyeivel való képzettársítás létrehozására irányult, a felperes ezen akadályozási kísérlete nem felel meg annak a jogos célnak, amely védelmet biztosít a vitatott védjegyeknek azzal szemben, hogy a piacon újonnan feltűnt szereplők e védjegyekkel azonos, vagy azokhoz hasonló megjelölést használjanak tisztességtelen módon (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2009. június 11‑iChocoladefabriken Lindt & Sprüngli ítélet,
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
–
49.
pont).
A fent kifejtettek egészéből következően a második kifogás második részét, és ebből adódóan a második kifogást teljes egészében el kell utasítani.
A fellebbezési tanácsnak a beavatkozó fél által a törlési kérelme alátámasztása érdekében előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejével, valamint a bizonyítási teherrel kapcsolatos értékelési hibájára alapított, harmadik kifogásról
A felperes arra hivatkozik, hogy a fellebbezési tanács következtetései másodlagos, gyenge és kétséges bizonyítékokon alapulnak, és olyan meg nem történt eseményekre vonatkozó bizonyítási kötelezettséget rónak rá, amely a
probatio diabolica
körébe tartozik.
Az EUIPO és a beavatkozó fél vitatják ezen érvelést.
E tekintetben elegendő azt megjegyezni – amint az az első két kifogásra vonatkozó elemzés keretében megállapítást nyert –, hogy azokat a bizonyítékokat, amelyeken a fellebbezési tanács következtetései alapulnak, nem lehet másodlagosaknak, gyengéknek és kétségeseknek tekinteni.
Egyrészt, amint az a fenti 91–103. pontból következik, a felperes nem bizonyította azt, hogy a beavatkozó által az annak alátámasztására előterjesztett bizonyítékok, hogy Holzer úr kísérletet tett arra, hogy felhasználási megállapodást kössön vele, nem voltak bizonyító erejűek, sem pedig azt, hogy azokat a fellebbezési tanács ne vehette volna figyelembe.
Másrészt, ahogyan az a fenti 126–152. pontból kitűnik, a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy a beavatkozó által az ANN TAYLOR mexikói védjegy kereskedelmi felhasználására vonatkozóan szolgáltatott bizonyítékok a felperesnek betudhatók voltak. Hasonlóképpen, a fenti 153–155. és 169–173. pontokból kitűnik, hogy a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy ezeket a bizonyítékokat egyrészt az arra vonatkozó ténykörülmények is alátámasztották, hogy a felperes korábbi ismert védjegyekkel azonos védjegyeket jelentett be a jogosultak hozzájárulása nélkül, másrészt az is, hogy lépéseket tett annak megakadályozása érdekében, hogy a beavatkozó fél ANN TAYLOR védjegyét az órák piacán hasznosítani tudja az Unióban.
Ennélfogva, a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a fellebbezési tanács a bizonyítási terhet hátrányára fordította volna, és olyan bizonyítékok előterjesztésére vonatkozó kötelezettséget rótt volna rá, amelyek bemutatása lehetetlen.
Kétségtelen ugyanis, amint arra a felperes hivatkozik, hogy a törlést kérelmező feladata azon körülmények bizonyítása, amelyek alapján a bejelentőnek a vitatott védjegy bejelentése időpontjában fennálló rosszhiszeműsége fennállhat. Mindazonáltal, amint az a fenti 36. pontban kifejtésre kerül, a bejelentő van a legalkalmasabb helyzetben ahhoz, hogy az EUIPO számára meggyőző bizonyítékokkal szolgáljon arra nézve, hogy a jóhiszeműségének megdöntésére alkalmas objektív körülmények fennállása ellenére a bejelentéshez fűződő szándéka jogszerű volt. Márpedig a jelen ügyben fennálltak ilyen objektív körülmények és a felperes nem szolgált olyan elfogadható magyarázattal, amelynek alapján a fellebbezési tanács arra a következtetésre juthatott volna, hogy e körülmények ellenére a vitatott védjegyek bejelentése jogszerű szándékkal történt.
A fentiekre tekintettel a harmadik kifogást, és ennélfogva a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
[omissis]

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a kereseteket elutasítja.

2)
A Törvényszék a Holzer y Cia, SA de CV‑t kötelezi a saját költségeinek, valamint az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) és az Annco, Inc. részéről felmerült költségeknek a viselésére.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Kihirdetve Luxembourgban, a 2019. május 23‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.
(
)	A jelen ítéletből csupán azokat a pontokat közöljük, melyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak véli.