CELEX: 62017CJ0052
Predhodno odločanje
Približevanje zakonodaj
Direktiva 2013/36/EU
Členi 64, 65 in 67
Uredba (EU) št. 575/2013
Člen 395(1) in (5)
Nadzor nad kreditnimi institucijami
Pooblastila za nadzor in za naložitev kazni
Omejitve velikih izpostavljenosti
Ureditev države članice, ki določa naložitev obresti v primeru preseganja teh omejitev
Uredba (EU) št. 468/2014
Člen 48
Delitev pristojnosti med Evropsko centralno banko (ECB) in nacionalnimi organi
Formalno uveden nadzorniški postopek

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 64 in člena 65(1) Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES (
UL 2013, L 176, str. 338
), člena 395(1) in (5) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 (
UL 2013, L 176, str. 1
) in člena 48(3) Uredbe (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) (
UL 2014, L 141, str. 1
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo VTB Bank (Austria) AG (v nadaljevanju: VTB) in Finanzmarktaufsichtsbehörde (organ za nadzor finančnih trgov, Avstrija) (v nadaljevanju: FMA), ker je zadnjenavedeni naložil izravnalne obresti za preseganje omejitev velikih izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2013/36
V uvodnih izjavah 2 in 41 Direktive 2013/36 je navedeno:
„(2)
[…] To direktivo bi bilo treba […] razlagati v povezavi z [Uredbo št. 575/2013] in bi morala skupaj z navedeno uredbo tvoriti pravni okvir, ki ureja bančne dejavnosti, nadzorniški okvir ter bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja.
[…]
(41)
Da se zagotovi, da se zajame širok krog ukrepov, ki se uporabijo ob kršitvi, in da se pomaga preprečevati nadaljnje kršitve, bi morala ta direktiva določati upravne kazni in druge upravne ukrepe, ne glede na to, ali je ukrep v skladu z nacionalnim pravom opredeljen kot upravna kazen ali drug upravni ukrep. Državam članicam bi moralo biti omogočeno, da določijo dodatne kazni in višje ravni upravnih denarnih kazni od tistih iz te direktive.“
V skladu s členom 1(b) te direktive ta določa pravila o pooblastilih za nadzor in orodjih za bonitetni nadzor kreditnih institucij in investicijskih podjetij, ki jih imajo pristojni organi.
Člen 64 navedene direktive določa:
„1.   Pristojnim organom se podelijo vsa pooblastila za nadzor, ki omogočajo poseg v delovanje institucij in so potrebna za opravljanje njihove funkcije, vključno predvsem s pravico do odvzema dovoljenja v skladu s členom 18, pooblastila, potrebna v skladu s členom 102, ter pooblastila iz členov 104 in 105.
2.   Pristojni organi svoja pooblastila za nadzor in pooblastila za naložitev kazni v skladu s to direktivo in nacionalnim pravom izvajajo na kateri koli od naslednjih načinov:
(a)
neposredno;
(b)
v sodelovanju z drugimi organi;
(c)
pod njihovo pristojnostjo [odgovornostjo] s prenosom pooblastil na te organe;
(d)
z zahtevkom na pristojne sodne organe.“
Člen 65(1) te direktive določa:
„1. Brez poseganja v pooblastila pristojnih organov za nadzor iz člena 64 in v pravico držav članic, da predpišejo in naložijo kazni po kazenskem pravu, države članice določijo pravila o upravnih kaznih in drugih upravnih ukrepih za kršitve nacionalnih določb, s katerimi se prenaša ta direktiva, in [Uredbe št. 575/2013], ter storijo vse potrebno za zagotovitev njihovega izvajanja.“
Člen 67(1)(k) Direktive 2013/36 določa:
„1. Ta člen se uporablja v kateri koli izmed naslednjih okoliščin:
[…]
(k)
institucija doseže izpostavljenost, ki presega omejitve iz člena 395 [Uredbe št. 575/2013]“.
Člen 67(2) te direktive določa, da države članice zagotovijo, da v primerih iz člena 67(1) navedene direktive upravne kazni in drugi upravni ukrepi, ki se lahko uporabijo, vključujejo vsaj tiste, ki so navedeni v odstavku 2, od (a) do (g).
Uredba št. 575/2013
V uvodnih izjavah 5 in 9 Uredbe št. 575/2013 je navedeno:
„(5)
Ta uredba in [Direktiva 2013/36] bi moral[i] skupaj tvoriti pravni okvir, ki bi urejal dostop do dejavnosti, nadzorniški okvir ter bonitetna pravila za kreditne institucije in investicijska podjetja […]. To uredbo bi zato bilo treba razlagati v povezavi z navedeno direktivo.
[…]
(9)
Zaradi pravne varnosti in enakih konkurenčnih pogojev v Uniji je enoten niz pravil za vse udeležence ključen za delovanje notranjega trga. Da bi preprečili izkrivljanje trga in regulativno arbitražo, bi bilo treba z ukrepi glede bonitetnega minimuma zagotoviti kar največjo uskladitev. Prehodna obdobja iz te uredbe so zato nujno potrebna za njeno nemoteno izvajanje in za preprečitev negotovosti na trgih.“
Člen 2 te uredbe določa:
„Zaradi zagotovitve skladnosti s to uredbo imajo pristojni organi pooblastila in upoštevajo postopke iz [Direktive 2013/36].“
V členu 4(1), točka 1, navedene uredbe je „kreditna institucija“ opredeljena kot „družb[a], katere dejavnost je sprejemanje vlog ali drugih vračljivih sredstev od javnosti in dajanje kreditov za svoj račun“.
Člen 395 te uredbe, naslovljen „Omejitve velikih izpostavljenosti“, v odstavkih 1 in 5 določa:
„1.   Vrednost izpostavljenosti institucije do strank ali skupine povezanih strank po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega 25 % njenega sprejemljivega kapitala. Kadar je ta stranka institucija ali kadar skupina povezanih strank vključuje eno ali več institucij, zadevna vrednost ne presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije ali 150 milijonov EUR, kar od tega je večje, pod pogojem, da vsota vrednosti izpostavljenosti do vseh povezanih strank, ki niso institucije, po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije.
Kadar znesek 150 milijonov EUR presega 25 % sprejemljivega kapitala institucije, vrednost izpostavljenosti po upoštevanju učinka zmanjševanja kreditnega tveganja v skladu s členi od 399 do 403 ne presega razumne omejitve glede na sprejemljivi kapital institucije. Zadevno omejitev določi institucija v skladu s politikami in postopki, navedenimi v členu 81 [Direktive 2013/36], da obravnava in nadzira tveganje koncentracije. Ta meja ne presega 100 % sprejemljivega kapitala institucije.
Pristojni organi lahko določijo omejitev, ki je nižja od 150 milijonov EUR, o čemer obvestijo [Evropski bančni organ (EBA)] in Komisijo.
[…]
5.   Institucije lahko presežejo omejitve, določene v tem členu, za izpostavljenosti iz trgovalne knjige, če so izpolnjeni naslednji pogoji:
(a)
izpostavljenost do zadevne stranke ali skupine povezanih strank v netrgovalni knjigi ne presega omejitve, določene v odstavku 1, ki se izračuna glede na sprejemljivi kapital, tako da presežek v celoti nastane v trgovalni knjigi;
(b)
institucija za presežek nad omejitvijo, določeno v odstavku 1 izpolnjuje dodatno kapitalsko zahtevo, ki se izračuna v skladu s členoma 397 in 398;
(c)
kadar od pojava presežka preteče 10 dni ali manj, izpostavljenost iz trgovalne knjige do zadevne stranke ali skupine povezanih strank ne preseže 500 % sprejemljivega kapitala institucije;
(d)
vsa preseganja, ki trajajo več kot 10 dni, skupaj ne presežejo 600 % sprejemljivega kapitala institucije.
Institucija pristojnim organom za vsak primer preseganja omejitve nemudoma sporoči znesek presežka in ime zadevne stranke in po potrebi ime zadevne skupine povezanih strank.“
Uredba o EMN
Člen 33(2) Uredbe Sveta (EU) št. 1024/2013 z dne 15. oktobra 2013 o prenosu posebnih nalog, ki se nanašajo na politike bonitetnega nadzora kreditnih institucij, na Evropsko centralno banko (
UL 2013, L 287, str. 63
, v nadaljevanju: uredba o EMN) določa:
„ECB naloge, ki se nanjo prenesejo s to uredbo, prevzame 4. novembra 2014, ob upoštevanju izvedbene ureditve in ukrepov iz tega odstavka.“
Okvirna uredba o EMN
V uvodni izjavi 9 Okvirne uredbe o EMN je navedeno:
„[…] ta uredba tudi podrobneje oblikuje in določa postopke sodelovanja, ki so vzpostavljeni z Uredbo o EMN, med ECB in pristojnimi nacionalnimi organi znotraj [enotnega mehanizma nadzora (EMN)] ter, kjer je primerno, z imenovanimi nacionalnimi organi ter tako zagotavlja učinkovito in skladno delovanje EMN.“
V členu 2, točka 16, Okvirne uredbe o EMN je „pomemben nadzorovani subjekt“ opredeljen kot „(a) pomemben nadzorovani subjekt v državi članici euroobmočja in (b) pomemben nadzorovani subjekt v sodelujoči državi članici zunaj euroobmočja“.
V členu 2, točka 25, te uredbe je „nadzorniški postopek pristojnega nacionalnega organ“ opredeljen tako:
„kater[a] koli dejavnost pristojnega nacionalnega organa, ki je usmerjena v pripravo izdaje nadzorniške odločitve pristojnega nacionalnega organa, naslovljene na enega ali več nadzorovanih subjektov ali nadzorovanih skupin ali na eno ali več drugih oseb, vključno z naložitvijo upravnih kazni“.
Člen 48(1) in (3) navedene uredbe določa:
„1.   Če bo prišlo do spremembe pristojnosti med ECB in pristojnim nacionalnim organom, organ, katerega pristojnost bo prenehala (v nadaljnjem besedilu: organ, katerega pristojnost preneha), obvesti organ, ki bo postal pristojen (v nadaljnjem besedilu: organ, ki prevzame nadzor), o katerem koli formalno uvedenem nadzorniškem postopku, v katerem je treba sprejeti odločitev. Organ, katerega pristojnost preneha, te informacije zagotovi takoj, ko izve za prihajajočo spremembo pristojnosti. Organ, katerega pristojnost preneha, kontinuirano posodablja te informacije, in sicer praviloma mesečno, kadar je treba o nadzorniškem postopku poročati nove informacije. Organ, ki prevzame nadzor, lahko v ustrezno utemeljenih primerih dopusti manj pogosto poročanje. Nadzorniški postopek za namen členov 48 in 49 pomeni nadzorniški postopek ECB ali nadzorniški postopek pristojnega nacionalnega organa.
Pred spremembo pristojnosti se organ, katerega pristojnost preneha, poveže z organom, ki prevzame nadzor, brez nepotrebnega odlašanja po formalni uvedbi katerega koli novega nadzorniškega postopka, v katerem je treba sprejeti odločitev.
[…]
3.   Če formalno uvedenega nadzorniškega postopka, v katerem je treba sprejeti odločitev, ni mogoče končati pred datumom, na katerega nastopi sprememba nadzorniške pristojnosti, ostane organ, katerega pristojnost preneha, še naprej pristojen za končanje takega tekočega nadzorniškega postopka. V ta namen organ, katerega pristojnost preneha, tudi obdrži vsa ustrezna pooblastila, dokler se nadzorniški postopek ne konča. Organ, katerega pristojnost preneha, konča zadevni tekoči nadzorniški postopek v skladu z veljavnim pravom na podlagi obdržanih pooblastil. Organ, katerega pristojnost preneha, obvesti organ, ki prevzame nadzor, preden sprejme katero koli odločitev v nadzorniškem postopku, ki še ni bila sprejeta pred spremembo pristojnosti. Organu, ki prevzame nadzor, pošlje izvod sprejete odločitve in vse ustrezne dokumente v zvezi s to odločitvijo.“
Člen 149(1) te uredbe določa:
„Razen če ECB odloči drugače, se v primeru, če je pristojni nacionalni organ uvedel nadzorniške postopke, za katere postane pristojna ECB na podlagi uredbe o EMN, in se to zgodi pred 4. novembrom 2014, uporabljajo postopki iz člena 48.“
Avstrijsko pravo
Člen 97(1), točka 4, Bankwesengesetz (zakon o bančništvu) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: BWG), določa:
„(1)   [FMA] kreditnim institucijam […] predpiše obresti za naslednje zneske:
[…]
4.
2 % preseganja omejitve velikih izpostavljenosti v skladu s členom 395(1) [Uredbe št. 575/2013], računano na letni ravni, za 30 dni, razen v primeru nadzornih ukrepov v skladu s členom 70(2) ali v primeru prezadolženosti kreditne institucije.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Družba VTB je kreditna institucija s sedežem v Avstriji, ki jo je, kot je razvidno iz predložitvene odločbe, ECB opredelila kot „pomemben nadzorovani subjekt“ v smislu člena 2, točka 16, Okvirne uredbe o EMN.
FMA je z odločbama, sprejetima 30. oktobra 2014 in 11. maja 2015, družbi VTB na podlagi člena 97(1), točka 4, BWG naložil plačilo izravnalnih obresti za preseganje omejitev velikih izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013.
Natančneje, FMA je s prvo odločbo družbi VTB naložil obresti v višini 94.951,41 EUR zaradi preseganja omejitve izpostavljenosti, do katerega je prišlo v mesecih od marca do septembra 2014. Ta odločba je temeljila na obvestilih o preseganju, ki jih je družba VTB poslala 3. aprila, 7. julija in 8. oktobra 2014.
FMA je z drugo odločbo družbi VTB naložil plačilo izravnalnih obresti v višini 28.278,57 EUR za preseganje veljavne omejitve izpostavljenosti, ki se je nanašalo na oktober 2014. Ta odločba je temeljila na obvestilu o preseganju, ki ga je družba VTB poslala 3. novembra 2014.
Družba VTB je 3. junija 2015 pri predložitvenem sodišču, Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče, Avstrija), vložila tožbo za odpravo odločbe FMA z dne 11. maja 2015.
Družba VTB trdi, da ni dolžna plačati obresti, naloženih s to odločbo. Zatrjuje, da je treba člen 395(1) Uredbe št. 575/2013, ki določa omejitve izpostavljenosti kreditne institucije ali investicijskega podjetja do svojih strank, razlagati v povezavi s členom 395(5) navedene uredbe, ki določa pogoje, pod katerimi lahko kreditna institucija ali investicijsko podjetje odstopi od omejitev izpostavljenosti, določenih v členu 395(1) te uredbe.
FMA trdi, da uporaba obresti, naloženih na podlagi člena 97(1), točka 4, BWG, ni sankcija ali prisilni ukrep v smislu prava Unije, temveč gospodarski usmerjevalni ukrep, določen z nacionalnim konkurenčnim pravom.
Predložitveno sodišče na prvem mestu navaja, da je ta opredelitev obresti, naloženih z odločbo z dne 11. maja 2015, v skladu z ustaljeno sodno prakso Verfassungsgerichtshof (ustavno sodišče, Avstrija), ki naložitev obresti zaradi preseganja omejitev velikih izpostavljenosti opredeljuje kot gospodarski ukrep, ki temelji na konkurenčnem pravu in ki nima kazenskopravne narave, saj je njegov namen pavšalno vračilo ugodnosti, ki je bila pridobljena ali bi lahko bila pridobljena z nezakonitim preseganjem omejitev iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013.
Predložitveno sodišče se na drugem mestu sprašuje o razlagi pojma „formalno uveden nadzorniški postopek“ v smislu člena 48(3) Uredbe o EMN. Natančneje, to sodišče želi izvedeti, ali je bilo glede preseganja omejitev velikih izpostavljenosti, do katerega je prišlo oktobra 2014, mogoče šteti, da je bil nadzorniški postopek „formalno“ uveden pred 4. novembrom 2014, bodisi na podlagi obvestila o preseganju, ki ga je družba VTB poslala 3. novembra 2014, bodisi zaradi obstoja prejšnjih postopkov, ki jih je za podobne kršitve FMA že končal.
V teh okoliščinah je Bundesverwaltungsgericht (zvezno upravno sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali se določbe sekundarnega prava Unije, predvsem […] člen 64 in člen 65(1) [Direktive 2013/36], uporabljajo za obresti, ki jih predpiše organ [za nadzor finančnih trgov] v skladu z zakonsko določbo države članice, na podlagi katere je treba kreditni instituciji ob preseganju omejitve velikih izpostavljenosti v skladu s členom 395(1) [Uredbe št. 575/2013] za 30 dni predpisati obresti v višini 2 % preseganja omejitve velikih izpostavljenosti, računano na letni ravni?
2.
Ali pravo Unije (predvsem člen 395(1) in (5) [Uredbe št. 575/2013] nasprotuje nacionalni določbi, kakršno je vseboval člen 97(1), točka 4, [BWG], če se v primeru kršitve člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 kljub izpolnjevanju pogojev za uporabo izjeme iz člena 395(5) te uredbe predpišejo (izravnalne) obresti?
3.
Ali je treba člen 48(3) [Okvirne uredbe o EMN] razlagati tako, da lahko gre za ‚formalno uveden nadzorniški postopek‘ že tedaj, kadar subjekt poroča [organu za nadzor finančnih trgov], oziroma ali je za ‚formalno uveden nadzorniški postopek‘ mogoče šteti položaj, v katerem je [organ za nadzor finančnih trgov] v vzporednem postopku za podobne kršitve v prejšnjih obdobjih že izdal odločbo?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba obravnavati skupaj, Sodišče sprašuje, ali je treba člen 64 in člen 65(1) Direktive 2013/36 ter člen 395(1) in (5) Uredbe št. 575/2013 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se v primeru preseganja omejitev izpostavljenosti iz člena 395(1) te uredbe izravnalne obresti kreditni instituciji naložijo samodejno, tudi če ta izpolnjuje pogoje, določene v členu 395(5) navedene uredbe, ki kreditni instituciji dovoljuje preseganje navedenih omejitev.
Najprej je treba opozoriti, kot izhaja iz uvodne izjave 2 Direktive 2013/36 in uvodne izjave 5 Uredbe št. 575/2013, da ta direktiva in ta uredba, ki ju je treba razlagati skupaj, pomenita pravni okvir, ki ureja zlasti nadzor in bonitetna pravila, ki veljajo za kreditne institucije.
Člen 395(1) te uredbe, ki je eno od teh pravil, zlasti tistih, ki veljajo za „velike izpostavljenosti“, ki jih morajo kreditne institucije v skladu s členom 387 Uredbe št. 575/2013 spremljati in nadzirati, navedenim institucijam prepoveduje izpostavljenost do strank ali do skupine povezanih strank, katere vrednost presega 25 % njihovega sprejemljivega kapitala. Vendar člen 395(5) navedene uredbe dovoljuje preseganje omejitev izpostavljenosti iz člena 395(1) te uredbe, če so izpolnjeni nekateri pogoji.
Dalje, poudariti je treba, da imajo pristojni organi pri bonitetnem nadzoru kreditnih institucij na podlagi člena 1(b) Direktive 2013/36 pooblastila in orodja za nadzor, določena s to direktivo.
V zvezi s tem države članice v skladu s členom 65(1) te direktive določijo pravila o upravnih kaznih in drugih upravnih ukrepih za kršitve nacionalnih določb, s katerimi se prenaša ta direktiva, in Uredbe št. 575/2013 ter storijo vse potrebno za zagotovitev izvajanja teh kazni in teh drugih ukrepov.
Iz uvodne izjave 41 Direktive 2013/36 je razvidno, da mora sprejetje upravnih kazni in drugih upravnih ukrepov zagotoviti, da se zajame širok krog ukrepov, ki se uporabijo ob kršitvi pravil Unije, in da se pomagajo preprečevati nadaljnje kršitve.
Nazadnje, iz člena 67(1)(k) v povezavi z odstavkom (2) Direktive 2013/36 izhaja, da države članice v primerih iz člena 395 Uredbe št. 575/2013 zagotovijo, da upravne kazni in drugi upravni ukrepi, ki jih je mogoče naložiti, vključujejo vsaj tiste, ki so navedeni v točkah od (a) do (g) navedenega odstavka 2.
V obravnavani zadevi se predložitveno sodišče sprašuje, ali je, kot trdi FMA, naložitev obresti družbi VTB na podlagi člena 97(1), točka 4, BWG nacionalni gospodarski usmerjevalni ukrep, ki nima značilnosti kazni, ker nima nikakršne zveze s členoma 64 in 65 Direktive 2013/36, temveč se nanaša zgolj na vračilo ugodnosti, ki je bila neupravičeno pridobljena s kršitvijo pravila o bonitetnem nadzoru. Če je odgovor pritrdilen, FMA trdi, da položaja v postopku v glavni stvari ne ureja člen 395(1) in (5) Uredbe št. 575/2013.
Na prvem mestu pa je treba ugotoviti, da člen 97(1), točka 4, BWG izrecno določa, da mora FMA navedene obresti naložiti v višini 2 % preseganja omejitev velikih izpostavljenosti „v skladu s členom 395(1) [Uredbe št. 575/2013]“.
V obravnavanem primeru je družba VTB po navedbah predložitvenega sodišča presegla navedene omejitve v okviru postopka v glavni stvari. V takih okoliščinah in ob upoštevanju pogojev iz člena 395(5) navedene uredbe države članice, kot je opozorjeno v točki 36 te sodbe, zagotovijo uporabo vsaj tistih upravnih kazni in drugih upravnih ukrepov, ki so določeni v členu 67(2), od (a) do (g), Direktive 2013/36.
V zvezi s tem je treba dodati, da je Sodišče v okviru analize ukrepov finančnih popravkov, ki jih države članice uvedejo zaradi varovanja finančnih interesov Unije, „upravni ukrep“ opredelilo kot obveznost vračila koristi, ki je bila neupravičeno prejeta zaradi nepravilnega ravnanja (glej v tem smislu sodbo z dne 26. maja 2016, Județul Neamț in Județul Bacău,
C‑260/14 in C‑261/14
,
EU:C:2016:360
, točki
in
).
Poleg tega bi bilo treba v skladu z uvodno izjavo 9 Uredbe št. 575/2013, da bi se preprečila izkrivljanje trga in regulativna arbitraža, z ukrepi glede bonitetnega minimuma, sprejetimi v okviru prava Unije, zagotoviti kar največjo uskladitev. V primeru preseganja omejitev iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 morajo države članice kreditnim institucijam tako naložiti upravno kazen ali drug upravni ukrep v smislu člena 65(1) Direktive 2013/36, in ne ukrep nacionalnega prava.
V teh okoliščinah je treba izravnalne obresti iz člena 97(1), točka 4, BWG opredeliti kot upravni ukrep v smislu člena 65(1) Direktive 2013/36.
Glede te opredelitve ni upoštevno, da zadevne obresti niso vključene na seznam iz člena 67(2) Direktive 2013/36.
Iz besedila te določbe je namreč razvidno, da ta seznam ni izčrpen. Poleg tega je treba opozoriti, da člen 65(1) Direktive 2013/36 določa, da države članice sprejmejo vse ukrepe, ki so po njihovem mnenju nujni za zagotovitev uporabe navedene direktive in Uredbe št. 575/2013.
Na drugem mestu, iz informacij, ki jih ima na voljo Sodišče in ki naj jih predložitveno sodišče preveri, je razvidno, da družba VTB v okviru spora o glavni stvari izpolnjuje pogoje iz člena 395(5) Uredbe št. 575/2013, ki kreditnim institucijam omogočajo preseganje omejitev izpostavljenosti do strank iz člena 395(1) te uredbe.
Kot je generalni pravobranilec poudaril v točki 59 sklepnih predlogov, je primer iz člena 395 Uredbe št. 575/2013, v katerem lahko države članice na podlagi člena 67(2) Direktive 2013/36 uporabijo upravne kazni ali druge upravne ukrepe, primer, ki je posledica uporabe odstavka 1 v povezavi z odstavkom 5 navedenega člena 395.
Zato nacionalna določba, kot je člen 97(1), točka 4, BWG, ki kreditni instituciji samodejno nalaga izravnalne obresti v primeru preseganja omejitev velikih izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 in ki ne določa možnosti preverjanja, ali so izpolnjeni pogoji iz člena 395(5) te uredbe, ni v skladu z zahtevami bonitetnega nadzora, ki jih določa navedena uredba.
Ob upoštevanju vseh teh preudarkov je treba na prvo in drugo vprašanje odgovoriti, da je treba člen 64 in člen 65(1) Direktive 2013/36 ter člen 395(1) in (5) Uredbe št. 575/2013 razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se v primeru preseganja omejitev izpostavljenosti iz člena 395(1) te uredbe izravnalne obresti kreditni instituciji naložijo samodejno, tudi če ta izpolnjuje pogoje, določene v členu 395(5) navedene uredbe, ki kreditni instituciji dovoljuje preseganje navedenih omejitev.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tem vprašanjem Sodišče sprašuje, ali je treba člen 48(3) Okvirne uredbe o EMN razlagati tako, da je mogoče šteti, da je nadzorniški postopek formalno uveden v smislu te določbe, kadar kreditna institucija nacionalni organ za nadzor obvesti o preseganju omejitev iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 ali kadar je ta organ že sprejel odločbo v vzporednem postopku glede podobnih kršitev.
ECB je na podlagi člena 33(2) Uredbe o EMN s 4. novembrom 2014 prevzela naloge nadzora kreditnih institucij, ki so ji zaupane z navedeno uredbo v okviru EMN.
Kot je razvidno iz uvodne izjave 9 Okvirne uredbe o EMN, ta uredba podrobneje oblikuje in določa postopke sodelovanja, ki so vzpostavljeni z Uredbo o EMN, med ECB in pristojnimi nacionalnimi organi znotraj EMN, pri čemer zagotavlja učinkovito in skladno delovanje tega mehanizma.
V členu 2, točka 25, Okvirne uredbe o EMN je nadzorniški postopek pristojnega nacionalnega organa opredeljen kot katera koli dejavnost pristojnega nacionalnega organa, ki je usmerjena v pripravo izdaje nadzorniške odločitve tega organa.
Poleg tega člen 149 te uredbe določa, da se takrat, kadar je pristojni nacionalni organ uvedel nadzorniške postopke, za katere postane pristojna ECB na podlagi uredbe o EMN, in se to zgodi pred 4. novembrom 2014, uporabljajo postopki iz člena 48 Okvirne uredbe o EMN.
V odstavku 3 zadnjenavedene določbe je navedeno, da če „formalno uvedenega“ nadzorniškega postopka, v katerem je treba sprejeti odločitev, ni mogoče končati pred datumom, na katerega nastopi sprememba nadzorniške pristojnosti, ostane organ, katerega pristojnost preneha, še naprej pristojen za končanje takega tekočega nadzorniškega postopka.
V obravnavani zadevi iz spisa, predloženega Sodišču, izhaja, da je odločba FMA z dne 11. maja 2015 o tem, da je družba VTB oktobra 2014 presegla omejitve iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013, temeljila na obvestilu o preseganju, ki ga je ta institucija poslala 3. novembra 2014, in sicer dan pred prenosom pristojnosti FMA na ECB. Iz navedenega spisa izhaja tudi, da je bila ta odločba izdana po nekem drugem postopku, ki ga je FMA uvedel, ker je družba VTB presegla omejitve velikih izpostavljenosti, in ki je bil zaključen z odločbo z dne 30. oktobra 2014.
Iz člena 2, točka 25, Okvirne uredbe o EMN pa je na prvem mestu razvidno, da je samo postopek, ki ga konča pristojni nacionalni organ, mogoče šteti za nadzorniški postopek v smislu te določbe. Zato ni mogoče šteti, da so dejanja kreditne institucije del nadzorniškega postopka v smislu te določbe.
Poleg tega, kot je generalni pravobranilec ugotovil v točki 89 sklepnih predlogov, se prislov „formalno“, ki je uporabljen v členu 48(3) Okvirne uredbe o EMN, nanaša na izrecno odločbo o uvedbi postopka, ne glede na vsebinske razloge – kot je obvestilo, ki ga pošlje nadzorovana kreditna institucija – ki so pripeljali do formalnega sprejetja take odločbe.
Zato zgolj obvestilo družbe VTB z dne 3. novembra 2014 ne zadostuje za ugotovitev, da je FMA nadzorniški postopek „formalno začel“ tega dne.
Na drugem mestu, v skladu s členom 2, točka 25, Okvirne uredbe o EMN je namen nadzorniškega postopka nacionalnega organa pripraviti izdajo nadzorniške odločitve. Iz spisa, ki ga ima na voljo Sodišče, pa je razvidno, da je bil postopek, ki se nanaša na preseganja, do katerih je prišlo v mesecih od marca do septembra 2014, zaključen z odločbo z dne 30. oktobra 2014 in torej pred obvestilom, na katerem je temeljil postopek, ki ga je uvedel FMA in ki je bil ločen od prvega ter ki je pripeljal do sprejetja odločbe z dne 11. maja 2015.
Ob upoštevanju vseh zgoraj navedenih preudarkov je treba na tretje vprašanje odgovoriti, da je treba člen 48(3) Okvirne uredbe o EMN razlagati tako, da ni mogoče šteti, da je nadzorniški postopek formalno uveden v smislu te določbe niti kadar kreditna institucija nacionalni organ za nadzor obvesti o preseganju omejitev iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 niti kadar je ta organ že sprejel odločbo v vzporednem postopku glede podobnih kršitev.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Člen 64 in člen 65(1) Direktive 2013/36/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o dostopu do dejavnosti kreditnih institucij in bonitetnem nadzoru kreditnih institucij in investicijskih podjetij, spremembi Direktive 2002/87/ES in razveljavitvi direktiv 2006/48/ES in 2006/49/ES ter člen 395(1) in (5) Uredbe (EU) št. 575/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o bonitetnih zahtevah za kreditne institucije in investicijska podjetja ter o spremembi Uredbe (EU) št. 648/2012 je treba razlagati tako, da nasprotujejo nacionalni zakonodaji, v skladu s katero se v primeru preseganja omejitev izpostavljenosti iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 izravnalne obresti kreditni instituciji naložijo samodejno, tudi če ta izpolnjuje pogoje, določene v členu 395(5) te uredbe, ki kreditni instituciji dovoljuje preseganje navedenih omejitev.

2.
Člen 48(3) Uredbe (EU) št. 468/2014 Evropske centralne banke z dne 16. aprila 2014 o vzpostavitvi okvira za sodelovanje znotraj enotnega mehanizma nadzora med Evropsko centralno banko in pristojnimi nacionalnimi organi ter z imenovanimi nacionalnimi organi (okvirna uredba o EMN) je treba razlagati tako, da ni mogoče šteti, da je nadzorniški postopek formalno uveden v smislu te določbe niti kadar kreditna institucija nacionalni organ za nadzor obvesti o preseganju omejitev iz člena 395(1) Uredbe št. 575/2013 niti kadar je ta organ že sprejel odločbo v vzporednem postopku glede podobnih kršitev.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.