CELEX: 62016TJ0233
Apelācija
Civildienests
Pagaidu darbinieki
Uz noteiktu laiku noslēgts līgums, kurā ietverts noteikums par līguma izbeigšanu gadījumā, ja darbinieka uzvārds netiks iekļauts nākamajā atklātā konkursa rezerves sarakstā
Līguma izbeigšana atbilstoši noteikumam par līguma izbeigšanu
Uz noteiktu laiku noslēgta līguma pārkvalificēšana par līgumu uz nenoteiktu laiku
Res judicata spēks UNICE, CEEP un EAK noslēgtā pamatnolīguma par darbu uz noteiktu laiku 5. klauzulas 1. punkts
Pienākums norādīt pamatojumu

)
Ar apelācijas sūdzību, kas iesniegta atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu I pielikuma 9. pantam, apelācijas sūdzības iesniedzējs
José Luis Ruiz Molina
lūdz atcelt Eiropas Savienības Civildienesta tiesas (trešā palāta) 2016. gada 2. marta spriedumu
Ruiz Molina
/ITSB (F‑60/15, turpmāk tekstā –“pārsūdzētais spriedums”,
EU:F:2016:28
), ar kuru Civildienesta tiesa noraidīja viņa prasību atcelt
EUIPO
priekšsēdētāja 2014. gada 4. jūnija lēmumu izbeigt viņa pagaidu darbinieka līgumu, beidzoties sešu mēnešu ilgam iepriekšējas paziņošanas termiņam.
Tiesvedības rašanās fakti
Tiesvedības rašanās fakti pārsūdzētā sprieduma 13.–29. punktā ir izklāstīti šādi:
“13
Prasītājs uzsāka darbu [
EUIPO
] 2001. gada 16. jūlijā, un kopš 2002. gada 16. jūlija viņam bija pagaidu darbinieka līgums, kas, pamatojoties uz tolaik spēkā esošu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punktu, tika noslēgts uz laikposmu, kurš sākotnēji bija paredzēts uz četriem gadiem, proti, līdz 2006. gada 15. jūlijam.
[..]
Pēc tam, kad prasītājs bija piedalījies iekšējā atlases procedūrā “rūpnieciskā īpašuma” jomā un, ņemot vērā viņas pozīciju sarakstā, viņam tika piedāvāts un viņš ir piekritis noslēgt papildu vienošanos viņa pagaidu darbinieka līgumam, sākot no 2005. gada 1. jūnija. Līdz ar to minētā līguma 4. un 5. pants tika grozīti, un saskaņā ar tā jauno 4. pantu šis līgums kļuva par “līgumu [..], kas noslēgts uz nenoteiktu laiku, ar noteikumu par līguma izbeigšanu”.
Šādi grozītā pagaidu darbinieka līguma 5. pantā bija noteikts:
“Šis līgums tiks izbeigts [Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības] 47. pantā paredzētajos apstākļos gadījumā, ja darbinieka [uzvārds] netiks iekļauts nākamā atklātā konkursa, ko [Eiropas Personāla atlases birojs] rīkos viņa funkciju grupā ar specializāciju rūpnieciskā īpašuma jomā, rezerves sarakstā. Šis līgums tāpat tiks izbeigts gadījumā, ja darbinieks neakceptēs piedāvājumu tikt pieņemtam darbā ierēdņa statusā viņa funkciju grupā, ko izteiks [
EUIPO
] pēc minētā konkursa rezerves saraksta publicēšanas.
[
EUIPO
] turklāt patur tiesības izbeigt šo līgumu jebkāda cita [Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības] 47.–50. pantā minētā iemesla dēļ atbilstoši šajos pantos minētajiem nosacījumiem.
Ja izbeigšanas nosacījumi ir izpildīti, šī līguma darbība tiek automātiski izbeigta, beidzoties iepriekšējas paziņošanas termiņam [Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības] 47. panta c) punkta i) apakšpunkta izpratnē.”
[..]
2007. gada 19. decembrī [
EUIPO
] Personālvadības departamenta direktors informēja prasītāju, ka atklātie konkursi OHIM/AD/02/07 un OHIM/AST/02/07 ir daļa no konkursiem, uz kuriem attiecas viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, 5. pantā paredzētais noteikums par līguma izbeigšanu.
Prasītājs piedalījās atklātajā konkursā OHIM/AST/02/07, bet viņa [uzvārds] netika iekļauts rezerves sarakstā. Viņa līgums tika izbeigts saskaņā ar 2009. gada 12. marta lēmumu, sākot no 2009. gada 15. septembra vakara (turpmāk tekstā – “2009. gada 12. marta lēmums”).
Prasītājs iesniedza sūdzību par 2009. gada 12. marta lēmumu. Tā kā viņa sūdzība tika noraidīta, viņš apstrīdēja minēto lēmumu kolektīvajā prasībā, kas celta kopā ar trīspadsmit citiem [
EUIPO
] pagaidu darbiniekiem un bijušajiem pagaidu darbiniekiem un kas Civildienesta tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru F‑102/09.
Attiecībā uz kolektīvo prasību, kas reģistrēta ar numuru F‑102/09, tika pasludināts 2011. gada 15. septembra spriedums Bennett u.c./ITSB (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
, turpmāk tekstā – “spriedums
Bennett II
”). Minētajā spriedumā Civildienesta tiesa secināja, pirmkārt, ka, neraugoties uz prasītāja līguma, kāds tas grozīts no 2005. gada 1. jūnija, 4. panta formulējumu, šis līgums nevar tikt kvalificēts kā līgums uz nenoteiktu laiku, kuram ir raksturīga nodarbinātības stabilitāte (spriedums
Bennett II
, 86. punkts), un, otrkārt, ka 2005. gada 1. jūnijā viņa pagaidu darbinieka līgumā ieviestais grozījums, pievienojot noteikumu par līguma izbeigšanu, ir jāsaprot kā viņa uz noteiktu laiku noslēgtā līguma pirmais pagarinājums Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkta izpratnē (spriedums
Bennett II
, 120. punkts). Šajā pašā spriedumā Civildienesta tiesa noraidīja prasību, ciktāl tā attiecās uz prasītāju, un tātad neatcēla 2009. gada 12. marta lēmumu.
Agrāk saistībā ar citu kolektīvo prasību, kura Civildienesta tiesas kancelejā reģistrēta ar numuru F‑19/08, kurā prasītājs arī piedalījās un kurā 2009. gada 2. jūlijā tika pasludināts spriedums Bennett u.c./ITSB (
F‑19/08
,
EU:F:2009:75
, turpmāk tekstā – “spriedums
Bennett I
”), Civildienesta tiesa pēc tam, kad bija konstatējusi, ka konkursi OHIM/AD/02/07 un OHIM/AST/02/07 ir tikuši organizēti attiecīgi tikai četru asistentu un tikai viena administratora nodarbināšanai, minētā sprieduma 116. punktā norādīja:
“31 darbiniekam, kuri šajā ziņā ir veiksmīgi piedalījušies iekšējās atlases procedūrās, piedāvājot pagaidu darbinieka darba līgumu uz nenoteiktu laiku un tajā iekļaujot noteikumu par līguma izbeigšanu, kurš ir piemērojams vienīgi tad, ja attiecīgās personas netiek iekļautas rezerves sarakstā, kas izveidots, noslēdzoties atklātajam konkursam ar specializāciju rūpnieciskā īpašuma jomā, par kura organizēšanu [
EUIPO
] priekšsēdētājs bija pats paziņojis attiecībā uz 2007. un 2008. gadu, [
EUIPO
] ir skaidri apņemies ieinteresētās personas paturēt iestādē darbā pastāvīgi ar nosacījumu, ka tās ir iekļautas šādā rezerves sarakstā. Šajos apstākļos, samazinot aizpildāmo amatu skaitu kopumā līdz pieci, kamēr attiecīgo personu skaits bija [31], kā arī ierobežojot veiksmīgo kandidātu skaitu, kuri ir iekļauti piemēroto kandidātu sarakstā, kas izveidots, noslēdzoties konkursiem [OHIM/AD/02/07 un OHIM/AST/02/07], kuri turklāt ir atklāti, līdz precīzam aizpildāmo amatu skaitam, [
EUIPO
] radikāli un nepārprotami ir samazinājis prasītāju iespējas izvairīties no noteikuma par līguma izbeigšanu piemērošanas un līdz ar to daļēji atņēmis piemērojamības jēgu savām līgumsaistībām, ko tā uzņēmies attiecībā pret saviem pagaidu darbiniekiem.”
[..]
Pēc spriedumu
Bennett I
un
Bennett II
pasludināšanas [
EUIPO
] un prasītājs 2011. gada 1. decembrī parakstīja “protokolu par atjaunošanu darbā”, kurā bija paredzēta prasītāja “atjaunošana darbā” viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds šis līgums grozīts 2005. gada 1. jūnijā, ietvaros, atstājot negrozītu šī līguma 5. pantu un svītrojot tā 4. pantu (turpmāk tekstā – “protokols par atjaunošanu darbā”); ar šo pašu protokolu [
EUIPO
] faktiski atjaunoja prasītāju darbā viņa amatā, sākot no 2011. gada 1. decembra.
[..]
2013. gada 28. novembrī [
EUIPO
] priekšsēdētājs paziņoja prasītājam, ka pēc attiecīgā paziņojuma par konkursu publicēšanas “[viņa pagaidu darbinieka līguma 5. pantā paredzētais] noteikums [par līguma izbeigšanu] tiks uzskatīts par [piemērojamu], ja viņa uzvārds netiks iekļauts [..] [atklāto] konkursu [OHIM/AD/01/13 un OHIM/AST/02/13] rezerves sarakstos”.
Prasītājs piedalījās atklātajā konkursā OHIM/AST/02/13 (turpmāk tekstā – “attiecīgais konkurss”), bet [viņa uzvārds] netika iekļauts rezerves sarakstā. Saskaņā ar 2014. gada 4. jūnija lēmumu viņa pagaidu darbinieka līgums tika izbeigts, beidzoties iepriekšējas paziņošanas termiņam, t.i., sešus mēnešus pēc minētās dienas, proti, 2014. gada 3. decembrī (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2014. gada 4. septembrī prasītājs iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu, kas tika noraidīta 2015. gada 12. janvārī.”
Tiesvedība pirmajā instancē un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 22. aprīlī, apelācijas sūdzības iesniedzējs cēla prasību, kas reģistrēta ar numuru F‑60/15, lūdzot atcelt
EUIPO
priekšsēdētāja 2014. gada 4. jūnija lēmumu par viņa pagaidu darbinieka līguma izbeigšanu, beidzoties sešu mēnešu ilgam iepriekšējas paziņošanas termiņam.
Ar pārsūdzēto spriedumu Civildienesta tiesa noraidīja prasību un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējam segt savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzināt pusi
EUIPO
tiesāšanās izdevumu.
Vispirms Civildienesta tiesa atgādināja, ka “protokolā par atjaunošanu darbā, [ko
EUIPO
un apelācijas sūdzības iesniedzējs parakstīja 2011. gada 1. decembrī], bija paredzēta [apelācijas sūdzības iesniedzēja] atjaunošana darbā viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, ietvaros tajā pakāpē un līmenī, kādi viņam bija minētā līguma izbeigšanas datumā, proti, 2009. gada 15. septembrī vakarā”, un ka ar šo pašu protokolu
EUIPO
“ir uzņēmies atjaunot [apelācijas sūdzības iesniedzēja] karjeru, sākot no šī paša datuma, un izmaksāt viņam starpību starp summu, ko viņš būtu saņēmis laikposmā no 2009. gada 16. septembra līdz 2011. gada 30. novembrim, ja viņa līgums nebūtu izbeigts, un summu, ko viņš faktiski ir saņēmis šajā pašā laikposmā”. Tā norādīja, ka “šajos apstākļos, kā tas skaidri izriet no [minētā protokola] 1. panta, ir uzskatāms, ka 2009. gada 12. marta lēmums tika atsaukts ar minēto protokolu un ka [apelācijas sūdzības iesniedzēja] situācija saistībā ar viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, izpildi tika atjaunota ar atpakaļejošu spēku, sākot no lēmuma par [līguma] izbeigšanu piemērošanas datuma, proti, no 2009. gada 15. septembra vakara”. Līdz ar to tā uzskatīja, ka, “tā kā [apelācijas sūdzības iesniedzēja] pagaidu darbinieka līgums, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, būtu jāuzskata [..] par viņa uz noteiktu laiku noslēgta pagaidu darbinieka līguma pirmo pagarinājumu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkta izpratnē, [apelācijas sūdzības iesniedzējam] nav pamata apgalvot, ka ar apstrīdēto lēmumu ir pārkāpti Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. panta pirmās daļas noteikumi tāpēc, ka [šis protokols] esot uzskatāms par viņa ar [
EUIPO
] noslēgtā līguma otro pagarinājumu” (pārsūdzētais spriedums, 39. punkts).
Turpinājumā Civildienesta tiesa uzsvēra, ka “[ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvu 1999/70/EK ieviestais
UNICE
,
CEEP
un EAK 1999. gada 18. martā noslēgtais] pamatnolīgums [par darbu uz noteiktu laiku] attiecas nevis uz līgumu, kas noslēgti uz noteiktu vai nenoteiktu laiku, izbeigšanas nosacījumiem, bet gan uz minēto līgumu izmantošanas nosacījumiem atbilstoši 1. klauzulas b) punktam” un ka “uz minētā pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punkta a) apakšpunktu nevar tieši atsaukties, lai vērstos pret apstrīdēto lēmumu, jo nedz minētā lēmuma mērķis, nedz tā sekas nav pagarināt [apelācijas sūdzības iesniedzēja] nodarbinātību [
EUIPO
] un [tātad tas nevar] pats par sevi būt pretrunā [šī] pamatnolīguma noteikumiem” (pārsūdzētais spriedums, 45. punkts).
Turklāt, runājot par apgalvojumu par protokola par atjaunošanu darbā, ko
EUIPO
un apelācijas sūdzības iesniedzējs parakstīja 2011. gada 1. decembrī (turpmāk tekstā – “2011. gada 1. decembra protokols par atjaunošanu darbā”), prettiesiskumu, jo tas esot pretrunā ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Direktīvu 1999/70/EK ieviestajam
UNICE
,
CEEP
un EAK 1999. gada 18. martā noslēgtajam pamatnolīgumam par darbu uz noteiktu laiku (
OV 1999, L 175, 43. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatnolīgums”), Civildienesta tiesa atgādināja, ka ar konkrēto protokolu apelācijas sūdzības iesniedzējs tika atjaunots darbā viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, ietvaros un ka “šis pēdējais minētais līgums [..] ir uzskatāms par viņa uz noteiktu laiku noslēgtā pagaidu darbinieka līguma pirmo pagarinājumu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkta izpratnē, kas veikts atbilstoši minētās regulas 8. panta noteikumiem, kuru mērķis tieši ir ierobežot secīgu pagaidu darbinieka līgumu izmantošanu un kuri pieder pie pamatnolīguma 5. klauzulas 1. punktā paredzētajiem pasākumiem, kas varētu novērst secīgu uz noteiktu laiku noslēgtu darba līgumu vai darba attiecību ļaunprātīgu izmantošanu” (pārsūdzētais spriedums, 46. punkts).
Visbeidzot Civildienesta tiesa uzsvēra, ka, “tā kā Civildienesta tiesa nebija atcēlusi lēmumu par iepriekšējā starp [apelācijas sūdzības iesniedzēju] un [
EUIPO
] noslēgtā līguma izbeigšanu, [apelācijas sūdzības iesniedzēja] atjaunošana darbā atbilstoši [2011. gada 1. decembra] protokolam par atjaunošanu darbā ir notikusi vienīgi pēc administrācijas iniciatīvas” un ka “šāda [apelācijas sūdzības iesniedzēja] atjaunošana darbā [
EUIPO
] dienestos, lai gan darba attiecības bija pārtrauktas vairāk nekā divu gadu ilgumā, nevar tikt kvalificēta par ļaunprātīgu pamatnolīguma 1. klauzulas b) punkta izpratnē” (pārsūdzētais spriedums, 46. punkts).
Tiesvedība Vispārējā tiesā un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 12. maijā, apelācijas sūdzības iesniedzējs iesniedza šo apelācijas sūdzību.
[..]
Apelācijas sūdzības iesniedzēja prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
—
līdz ar to apmierināt viņa prasījumus pirmajā instancē, atceļot
EUIPO
priekšsēdētāja 2014. gada 4. jūnija lēmumu izbeigt viņa pagaidu darbinieka līgumu, beidzoties sešu mēnešu ilgam iepriekšējas paziņošanas termiņam;
—
piespriest
EUIPO
atlīdzināt visus tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
EUIPO
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
noraidīt apelācijas sūdzību;
—
pakārtoti – apmierināt tā prasījumus pirmajā instancē;
—
piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
[..]
Par pirmo un otro apelācijas sūdzības pamatu – attiecīgi par Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. panta pārkāpumu un 2011. gada 15. septembra sprieduma Bennett u.c./ITSB (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
) “res judicata” spēka pārkāpumu
Pirmie divi apelācijas sūdzības iesniedzēja izvirzītie pamati ir attiecīgi par Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 8. panta pārkāpumu un 2011. gada 15. septembra sprieduma Bennett u.c./ITSB (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
)
res judicata
spēka pārkāpumu.
[..]
Pirmie divi apelācijas sūdzības pamati liek pārbaudīt, pirmkārt, vai Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu, uzskatot, ka 2009. gada 12. marta lēmums par [līguma] izbeigšanu ir ticis atsaukts, un, otrkārt, vai tā ir pareizi novērtējusi minētās atsaukšanas juridiskās sekas.
Pirmām kārtam ir jāizskata jautājums, vai 2009. gada 12. marta lēmuma par [līguma] izbeigšanu atsaukšana bija juridiski iespējama.
Pirmkārt, no judikatūras izriet, ka tiesiska administratīva akta, kas ir radījis subjektīvas tiesības vai līdzīgus labumus, atsaukšana ar atpakaļejošu spēku ir pretrunā vispārējiem tiesību principiem (šajā ziņā skat. spriedumus, 1983. gada 22. septembris, Verli-Wallace/Komisija,
159/82
,
EU:C:1983:242
,
8.
punkts, un 2000. gada 5. decembris, Gooch/Komisija,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
,
52.
punkts).
Otrkārt, runājot par prettiesiskiem administratīviem aktiem, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Savienības tiesību vispārējiem principiem izriet, ka principā administrācija ir pilnvarota ar atpakaļejošu spēku atsaukt labvēlīgu administratīvo aktu, kurš ir pieņemts prettiesiski (šajā ziņā skat. spriedumus, 2002. gada 20. novembris, Lagardère un Canal+/Komisija,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
,
138.
–
140.
punkts, un 2011. gada 15. aprīlis, IPK International/Komisija,
T‑297/05
,
EU:T:2011:185
,
118.
punkts), bet tiesību akta, kas par labu tā adresātam ir radījis kādas tiesības, atsaukšana ar atpakaļejošu spēku parasti ir pakļauta ļoti striktiem nosacījumiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 1978. gada 9. marts, Herpels/Komisija,
54/77
,
EU:C:1978:45
38. punkts). Proti, lai gan ir jāatzīst ikvienas Savienības iestādes, kas konstatē tās pieņemtā akta prettiesiskumu, tiesības saprātīgā termiņā to atsaukt ar atpakaļejošu spēku, šīs tiesības tomēr var tikt ierobežotas ar nepieciešamību ievērot akta radītā labuma ieguvēja, kas varēja paļauties uz šī akta tiesiskumu, tiesisko paļāvību (spriedumi, 1987. gada 26. februāris, Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisija,
15/85
,
EU:C:1987:111
,
12.
–
17.
punkts; 1991. gada 20. jūnijs, Cargill/Komisija,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
,
20.
punkts, un 1997. gada 17. aprīlis, de Compte/Parlaments,
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
,
35.
punkts). Šāds lēmums tāpat ir pakļauts nosacījumam, ka tas nepārkāpj tiesiskās noteiktības principu (šajā ziņā skat. spriedumu, 2003. gada 5. marts, Ineichen/Komisija,
T‑293/01
,
EU:T:2003:55
,
91.
punkts).
Treškārt, no 2010. gada 16. decembra sprieduma Athinaïki Techniki/Komisija (
C‑362/09 P
,
EU:C:2010:783
,
59.
punkts) būtībā izriet, ka 1978. gada 9. marta spriedumā Herpels/Komisija (
54/77
,
EU:C:1978:45
), 1987. gada 26. februāra spriedumā Consorzio Cooperative d’Abruzzo/Komisija (
15/85
,
EU:C:1987:111
) un 1997. gada 17. aprīļa spriedumā de Compte/Parlaments (
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
) paredzētajiem striktajiem nosacījumiem, kam ir jābūt izpildītiem, lai prettiesisks administratīvs akts, ar kuru radītas subjektīvās tiesības, varētu tikt atsaukts ar atpakaļejošu spēku, nav nozīmes gadījumā, ja attiecīgais akts attiecībā uz tā adresātu ir uzskatāms nevis par aktu, kas rada tiesības, bet gan par viņam nelabvēlīgu aktu.
Šīs judikatūras gaismā Vispārējā tiesa uzskata, ka nekas neliedz atsaukt prettiesisku vai tiesisku administratīvu aktu, kas attiecībā uz tā adresātu ir uzskatāms par aktu, kurš tam galvenokārt ir nelabvēlīgs un tikai pakārtoti rada par labu tam kādas tiesības, ja tas neapdraud minētā adresāta tiesisko paļāvību un ja nav pārkāpts tiesiskās noteiktības princips.
Konkrētajā gadījumā ir jākonstatē, ka 2009. gada 12. marta lēmums par [līguma] izbeigšanu ir uzskatāms par aktu, kas apelācijas sūdzības iesniedzējam galvenokārt ir nelabvēlīgs, un tas tikai pakārtoti rada tiesības viņa labā.
Tāpat ir jānorāda, ka, parakstot 2011. gada 1. decembra protokolu par atjaunošanu darbā, apelācijas sūdzības iesniedzējs ir izteicis savu piekrišanu 2009. gada 12. marta lēmuma par [līguma] izbeigšanu atsaukšanai un ka tātad attiecīgā atsaukšana ir tikusi veikta, ievērojot minētā apelācijas sūdzības iesniedzēja tiesiskās paļāvības principu un atbilstoši tiesiskās noteiktības principam, kas atgādināti šā sprieduma 27. punktā minētajā judikatūrā. Šajā ziņā minētā protokola 1. pantā ir nepārprotami norādīts, ka minētais lēmums tiek atsaukts.
Līdz ar to Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā pareizi secināja, ka 2009. gada 12. marta lēmums par [līguma] izbeigšanu tika atsaukts ar 2011. gada 1. decembra protokolu par atjaunošanu darbā.
Otrām kārtām, tā kā 2009. gada 12. marta lēmuma par [līguma] izbeigšanu atsaukšana bija juridiski iespējama, ir jāpārbauda, vai Civildienesta tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, izvērtējot minētās atsaukšanas juridiskās sekas.
Pirmkārt, ir jānorāda, ka, tā kā 2009. gada 12. marta lēmums par [līguma] izbeigšanu tika atsaukts, tas ir uzskatāms par tādu, kas nekad nav pastāvējis. Tātad Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā pareizi uzskatīja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja situācija saistībā ar viņa pagaidu darbinieka līguma, kāds tas grozīts 2005. gada 1. jūnijā, izpildi tika atjaunota ar atpakaļejošu spēku, sākot no 2009. gada 15. septembra. 2011. gada 1. decembra protokola par atjaunošanu darbā noteikumos šajā ziņā ir tikai konkretizēta apelācijas sūdzības iesniedzēja atjaunošana darbā amatā, kurā viņš bija pirms 2009. gada 15. septembra.
Otrkārt, Civildienesta tiesa pārsūdzētā sprieduma 39. punktā secināja, ka apelācijas sūdzības iesniedzēja pagaidu darbinieka līgums, kāds tas grozīts ar 2005. gada 1. jūnija papildu vienošanos, ir uzskatāms par viņa uz noteiktu laiku noslēgtā pagaidu darbinieka līguma pirmo pagarinājumu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības 2. panta a) punkta izpratnē, un noraidīja apgalvojumu, ka 2011. gada 1. decembra protokols par atjaunošanu darbā esot minētā līguma otrais pagarinājums.
Šajā Civildienesta tiesas argumentācijā nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā. Proti, kā minēts šā sprieduma 33. punktā, 2009. gada 12. marta lēmuma par [līguma] izbeigšanu atsaukšanas, kas konkretizēta 2011. gada 1. decembra protokolā par atjaunošanu darbā, sekas ir tādas, ka apelācijas sūdzības iesniedzējam tika izveidota situācija, kādā viņš bija pirms 2009. gada 15. septembra, nevis radīts stāvoklis, kurā viņš nebija pirms minētā datuma, un līdz ar to nav ticis veikts viņa uz noteiktu laiku noslēgtā līguma otrais pagarinājums.
[..]

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (apelācijas palāta)
nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
José Luis Ruiz Molina
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) tiesāšanās izdevumus šajā instancē.

Jaeger
Prek
Dittrich
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 27. jūnijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.
(
)	Ietverti tikai tie šī sprieduma punkti, kuru publicēšanu Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu.