CELEX: 62016TJ0829
Institucionālās tiesības
Eiropas Parlamentu
Lēmums, ar kuru noteikti politiskās partijas izdevumi ir atzīti par neattaisnotiem subsīdijas saņemšanai 2015. finanšu gadā
Tiesības uz labu pārvaldību
Tiesiskā drošība
Regula (EK) Nr. 2004/2003
Aizliegums netieši finansēt valsts politisko partiju

Tiesvedības priekšvēsture
2015. gada 10. jūnijā prasītāja
Mouvement pour une Europe des nations et des libertés
uzsāka kampaņu par imigrāciju Šengenas nolīguma ietvaros (turpmāk tekstā – “kampaņa”). Šīs kampaņas plakāta franču valodas redakcijā bija iekļauts prasītājas logotips, kā arī liesmas logotips kopā ar nosaukumu “Front national”. Jāpiebilst, ka šī plakāta holandiešu valodas redakcijā bija prasītājas logotips un
Vlaams Belang
logotips.
Savā gada revīzijas ziņojumā par Eiropas politisko partiju kontiem attiecībā uz 2015. gadu, kurš apstiprināts 2016. gada 25. aprīlī, neatkarīga revīzijas iestāde norādīja, ka tā nav varējusi iegūt pietiekamus un objektīvus pierādījumus, lai secinātu, ka kampaņas izdevumi ir attaisnoti, un šā apstākļa dēļ varētu samazināties Eiropas Parlamenta piešķirtās subsīdijas summa.
Pēc Parlamenta pieprasījuma prasītāja 2016. gada 10. jūnijā iesniedza Parlamentam strīdīgo plakātu kopijas.
Ar 2016. gada 22. jūlija vēstuli Parlaments informēja prasītāju, ka attiecīgie izdevumi var izrādīties neattaisnoti, jo tie veidojot netiešu divu valsts mēroga politisko partiju finansējumu, ciktāl šīs partijas nav piedalījušās kampaņas finansēšanā. Tas uzskata, ka šāds finansējums varētu būt pretrunā Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 2004/2003 (2003. gada 4. novembris) par noteikumiem, kas attiecas uz Eiropas līmeņa politiskajām partijām un to finansēšanu (
OV 2003, L 297, 1. lpp.
), 7. panta 1. punktam. Līdz ar to tas aicināja prasītāju līdz 2016. gada 22. augustam iesniegt savus apsvērumus par iespējamo pārkāpumu.
2016. gada 27. jūlijā prasītāja lūdza noteiktu papildu informāciju no Parlamenta, tostarp par šāda veida pārkāpuma precedentiem.
2016. gada 10. augustā Parlaments atbildēja prasītājai, to informējot arī par termiņa apsvērumu iesniegšanai pagarināšanu līdz 2016. gada 2. septembrim.
2016. gada 2. septembrī prasītāja iesniedza savus apsvērumus.
2016. gada 5. septembrī ģenerālsekretārs nosūtīja Parlamenta Prezidijam paziņojumu, to aicinot pieņemt galīgu lēmumu par vairāku Eiropas līmeņa politisko partiju, tostarp prasītājas, kontu slēgšanu par 2015. finanšu gadu. Šajā paziņojumā bija norādīts, ka gala ziņojumi un visi citi dokumenti par kontu slēgšanu par šo finanšu gadu Parlamenta Prezidija locekļiem ir pieejami pēc pieprasījuma.
2016. gada 7. septembrī Parlamenta dienesti prasītājas apsvērumus pārsūtīja Parlamenta Prezidijam, precizējot, ka tie neietekmē Parlamenta nostāju.
2016. gada 12. septembra sanāksmē Parlamenta Prezidijs izskatīja prasītājas pēc kontu slēgšanas par 2015. finanšu gadu iesniegto galīgo ziņojumu. Tas atzina, ka summa 63853 euro, kas saistīta ar kampaņu, ir neattaisnota, un noteica, ka prasītājai piešķiramā galīgā subsīdijas summa ir 400777,83 euro (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
2016. gada 26. septembrī Parlaments paziņoja prasītājai apstrīdēto lēmumu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāja cēla šo prasību, 2016. gada 25. novembrī iesniedzot prasības pieteikumu Vispārējās tiesas kancelejā.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2017. gada 7. februārī, Parlaments izvirzīja iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktu.
Prasītāja apsvērumus par šo iebildi iesniedza 2017. gada 17. un 27. martā.
Ar 2017. gada 2. maija rīkojumu tika nolemts iebildi par nepieņemamību pievienot lietas izskatīšanai pēc būtības.
Būtībā prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt iebildi par prasības nepieņemamību;
–
atcelt apstrīdēto lēmumu;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–
pakārtoti, noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Vispārējā tiesa (astotā palāta), pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu un Reglamenta 89. pantā paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros aicināja lietas dalībniekus iesniegt dažus dokumentus un atbildēt uz dažiem jautājumiem, kas uzdoti pirms tiesas sēdes, un to tie izdarīja noteiktajos termiņos.
Vispārējā tiesa 2018. gada 26. jūnija tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem jautājumiem.
Juridiskais pamatojums
Par pieņemamību
Parlaments izvirza iebildi par nepieņemamību saistībā ar LESD 263. panta un Reglamenta 76. panta d) punkta pārkāpumu.
Pirmkārt, Parlaments pārmet prasītājai, ka tā ir cēlusi prasību pret Parlamenta Prezidiju, kas neesot nedz Savienības iestāde, nedz institūcija, nedz struktūra LESD 263. panta izpratnē. Līdz ar to Vispārējās tiesas kompetencē neesot šīs prasības izskatīšana.
Otrkārt, Parlaments apgalvo, ka prasības pieteikumā nav ievērotas Reglamenta 76. panta d) punkta prasības, kā tās interpretētas judikatūrā, ciktāl tajā neesot identificēti izvirzītie pamati un neesot izklāstīts minēto pamatu kopsavilkums tā, lai tas varētu sagatavot savu aizstāvību. It īpaši tas norāda, ka, lai arī prasības pieteikumā ir nodaļa “Labas pārvaldības principa pārkāpums”, kurā ir aprakstīts apgalvotais Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 41. panta pārkāpums, tajā ir arī nodaļa “Pēc būtības”, kas ir vislielākā prasības pieteikuma nodaļa un kurā nav identificēts neviens pamats.
Prasītāja apstrīd Parlamenta izvirzītos iebildumus.
Runājot par pirmo Parlamenta izvirzīto iebildumu, ir jāatgādina, ka Vispārējās tiesas kompetencē ir izskatīt prasības, kas celtas, pamatojoties uz LESD 263. pantu, tikai par Eiropas Savienības iestāžu, institūciju vai struktūru aktiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka šī prasība ir vērsta pret apstrīdēto lēmumu, ko 2016. gada 12. septembrī pieņēma kompetentā struktūra atbilstoši Parlamenta iekšējiem noteikumiem, proti, Prezidijs, un kas prasītājai paziņots 2016. gada 26. septembrī. Līdz ar to prasība atcelt šo lēmumu noteikti ir vērsta pret Parlamentu, akta autoru (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2012. gada 5. septembris, Farage/Parlaments un Buzek,
T‑564/11
, nav publicēts,
EU:T:2012:403
,
18.
punkts).
Otrkārt, paziņojot prasītājai apstrīdēto lēmumu, Parlaments arī skaidri norādīja, ka prasītāja var celt prasību atcelt “Parlamenta Prezidija lēmumu” Vispārējā tiesā.
Treškārt, atbilstoši judikatūrai ir jānorāda, ka apsvērumos par iebildi par nepieņemamību prasītāja precizēja, ka prasība ir jāuzskata par tādu, kas celta pret Parlamentu, nenorādot Eiropas Parlamenta Prezidiju kā atbildētāju (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2006. gada 16. oktobris, Aisne un Nature/Komisija,
T‑173/06
, nav publicēts,
EU:T:2006:320
,
17.
un
20.
punkts).
Ceturtkārt, tas, ka prasības pieteikumā ir identificēts 2016. gada 12. septembrī pieņemtais un 2016. gada 26. septembrī paziņotais lēmums, neļauj šaubīties, ka prasītājas nolūks bija vērst prasību pret Parlamentu. Šā sprieduma 27. punktā minētais precizējums ir jāuzskata par paskaidrojumu šajā saistībā, nevis par grozījumu vai izmaiņām prasības pieteikumā saistībā ar elementu, uz ko attiecas Reglamenta 76. pants (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 9. septembris, Spānija un Somija/Parlaments un Padome,
C‑184/02 un C‑223/02
,
EU:C:2004:497
,
17.
punkts).
Piektkārt, tiesas sēdē prasītāja apstiprināja, ka tās prasība attiecas uz apstrīdēto lēmumu, kurš tika pieņemts 2016. gada 12. septembrī, proti, uz Parlamenta pieņemtu aktu.
Šie elementi ļauj viennozīmīgi konstatēt, ka prasība ir celta pret Parlamentu LESD 263. panta izpratnē.
Visbeidzot, ir jānorāda, ka šī lieta atšķiras no lietām, kurās tika izdots 2015. gada 18. septembra rīkojums Petrov u.c./Parlaments un Parlamenta priekšsēdētājs (
T‑452/15
, nav publicēts,
EU:T:2015:709
) un 2016. gada 4. februāra rīkojums Voigt/Parlaments (
T‑618/15
, nav publicēts,
EU:T:2016:72
), ko ir minējis Parlaments un kuros prasības tika celtas pret Parlamenta priekšsēdētāju un Parlamentu. Proti, pēdējās minētajās lietās Vispārējā tiesa atšķirībā no šīs lietas vien noraidīja prasības kā daļēji nepieņemamas, ciktāl tās bija vērstas pret Parlamenta priekšsēdētāju, un turpināja vērtējumu pēc būtības, ciktāl tās bija vērstas arī pret Parlamentu, neizvērtējot, uz ko faktiski attiecās prasības.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Parlamenta izvirzītā pirmā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Runājot par otro Parlamenta izvirzīto iebildumu, ir jāatgādina, ka atbilstoši Reglamenta 76. panta d) punktam prasības pieteikumā ir jānorāda izvirzītie pamati un argumenti, kā arī minēto pamatu kopsavilkuma izklāsts.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru neatkarīgi no visiem terminoloģijas jautājumiem šim kopsavilkumam ir jābūt pietiekami skaidram un precīzam, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa – spriest par lietu, vajadzības gadījumā nelūdzot citu informāciju. Proti, prasība ir pieņemama, ja būtiskie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem tā pamatota, izriet no paša prasības pieteikuma teksta vismaz kopsavilkuma veidā, taču loģiski un saprotami, lai garantētu tiesisko drošību un pareizu tiesvedību (skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, Corporación Empresarial de Materiales de Construcción/Komisija,
T‑250/12
,
EU:T:2015:749
,
101.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā, kā apstiprina pats Parlaments, prasības pieteikumā ir nodaļa “Labas pārvaldības principa pārkāpums”. Turklāt šīs daļas tekstā ir atsauce it īpaši uz Hartas 41. pantu. Ir jāpiebilst, ka no prasības pieteikuma 22.–42. punkta izriet, ka prasītāja Parlamentam it īpaši pārmet, ka tas savai lēmējstruktūrai, proti, Prezidijam, nav iesniegusi prasītājas apsvērumus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Runa ir par pirmo prasītājas izvirzīto pamatu.
Attiecībā uz nodaļu “Pēc būtības” ir jānorāda, ka tā ir iedalīta trīs daļās. Pirmās daļas nosaukums ir “Valsts mēroga politiskās partijas finansējums: neprecīzs jēdziens, kas izraisa tiesisko nedrošību”. Tāpat no prasības pieteikuma 44.–57. punkta, kuri tajā ietilpst, izriet, ka prasītāja uzskata, ka valsts mēroga politiskās partijas netiešas finansēšanas aizliegums, kurš izriet no Regulas Nr. 2004/2003 7. panta, ir pretrunā tiesiskās drošības principam. Runa tātad ir par otro prasītājas izvirzīto pamatu.
Tiesas sēdē Parlaments it īpaši apgalvoja, ka prasības pieteikumā nav skaidri norādīts tiesiskās drošības principa pārkāpums un ka tādēļ pamats par minētā principa pārkāpumu būtu jānoraida kā nepieņemams. Šajā ziņā ir jānorāda, ka šā principa pārkāpums, kā ir norādīts šā sprieduma 36. punktā, kā arī prasības pieteikuma 43. un 52. punktā, ir skaidri minēts pirmās daļas nosaukumā. Turklāt Parlaments iebildumu raksta 32.–39. punktā atbildēja uz prasītājas argumentiem. Līdz ar to ir jānoraida tiesas sēdē izvirzītie argumenti.
Visbeidzot, prasības pieteikuma nodaļas “Pēc būtības” otrās un trešās daļas nosaukumi attiecīgi ir “Eiropas kampaņas tulkojums dalībvalstīs” un “Likumiska formāta logotips”. Tāpat no prasības pieteikuma 58.–81. punkta, kas tajās ietilpst, izriet, ka būtībā prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā Parlaments ir kļūdaini izvērtējis attiecīgos izdevumus, tos atzīstot par nepamatotiem, ciktāl tie esot uzskatāmi par valsts mēroga politiskās partijas netiešu finansējumu Regulas Nr. 2004/2003 7. panta izpratnē. Runa tātad ir par trešo prasītājas izvirzīto pamatu.
Tādējādi prasības pieteikums atbilst minimālajām prasībām, kas noteiktas judikatūrā atbilstoši Reglamenta 76. panta d) punktam. Turklāt ir jākonstatē, ka Parlaments ir varējis identificēt prasītājas izvirzītos pamatus un argumentus, lai tos apstrīdētu rakstveida apsvērumos. Līdz ar to otrais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Parlamenta izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
Prasības atcelt apstrīdēto lēmumu pamatojumam prasītāja būtībā izvirza trīs pamatus: pirmo – par labas pārvaldības principa pārkāpumu, otro – par tiesiskās drošības principa pārkāpumu un trešo – par Regulas Nr. 2004/2003 7. panta pārkāpumu.
Par labas pārvaldības principa pārkāpumu
Ar pirmo pamatu prasītāja atsaucas uz labas pārvaldības principa pārkāpumu, tostarp attiecībā uz tās tiesībām uz to, lai tās jautājumi tiktu izskatīti objektīvi un godīgi, un uz tiesībām tikt uzklausītai, kas garantētas Hartas 41. pantā. Šajā ziņā tā apgalvo, ka lēmumu pieņēmusī struktūra, proti, Parlamenta Prezidijs, nav izvērtējusi strīdīgo plakātu un nav ņēmusi vērā tās apsvērumus, kuri tam neesot tikuši paziņoti, bet gan esot balstījusies tikai uz ģenerālsekretāra paziņojumu, kurš neesot bijis objektīvs. Tā apgalvo, ka tai vismaz rakstveidā esot bijis jāspēj aizstāvēties šajā prezidijā. Turklāt tā apstrīd, ka Parlamenta dienestu darbs varētu tikt uzskatīts par tikai sagatavojošu, jo tieši šie dienesti analizējot atbilstošos dokumentus un sniedzot priekšlikumus šim prezidijam, kurš, ja tam nav zināms par šiem dokumentiem un prasītājas argumentiem, varot tikai apstiprināt tam iesniegto priekšlikumu.
Prasītāja piebilst, ka tas esot arī Eiropas Labas administratīvās prakses kodeksa, kas apstiprināts ar Eiropas Parlamenta 2001. gada 6. septembra rezolūciju (
OV 2002, C 72 E, 331. lpp.
; turpmāk tekstā – “Labas administratīvās prakses kodekss”), 16. panta, kurā ir garantētas tiesības tikt uzklausītam un iesniegt apsvērumus, pārkāpums.
Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka Parlaments ir pārkāpis Parlamenta Prezidija 2004. gada 29. marta lēmuma, ar ko ar ko paredz īstenošanas kārtību Regulai Nr. 2004/2003, tā redakcijā ar grozījumiem (
OV 2014, C 63, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “Parlamenta Prezidija 2004. gada 29. marta lēmums”), 8. pantu, saskaņā ar kuru šis prezidijs pirms lēmuma pieņemšanas dod iespēju saņēmējam ieņemt nostāju par konstatētajiem pārkāpumiem. Replikā tā precizēja, ka Parlamenta 2016. gada 22. jūlija vēstulē bija tieša atsauce uz šo tiesību normu.
Parlaments apstrīd prasītājas argumentus.
Saskaņā ar Hartas 41. panta “Tiesības uz labu pārvaldību” 1. punktu ikvienai personai ir tiesības uz objektīvu, godīgu un pieņemamā termiņā veiktu jautājumu izskatīšanu Savienības iestādēs un struktūrās.
Turklāt saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu tiesības uz labu pārvaldību ietver ikvienas personas tiesības tikt uzklausītai, pirms attiecībā uz to tiek veikts individuāls pasākums, kas to nelabvēlīgi ietekmē.
Saskaņā ar judikatūru labas pārvaldības princips tostarp nozīmē pienākumu kompetentajai iestādei rūpīgi un objektīvi pārbaudīt visus lietas atbilstošos faktus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 8. jūnijs, Schniga/CPVO,
C‑625/15 P
,
EU:C:2017:435
,
47.
punkts).
Objektivitātes prasība ietver, pirmkārt, subjektīvo objektivitāti tādā nozīmē, ka nevienam ieinteresētās struktūras darbiniekam, kas ir atbildīgs par lietu, nedrīkst pastāvēt aizspriedumi vai personīgs pieņēmums, un objektīvo objektivitāti, atbilstoši kurai attiecīgajai iestādei ir jāsniedz pietiekamas garantijas, lai varētu tikt izslēgtas jebkādas leģitīmas šaubas par tās neitralitāti (spriedums, 2013. gada 11. jūlijs, Ziegler/Komisija,
C‑439/11 P
,
EU:C:2013:513
,
155.
punkts). No judikatūras izriet, ka subjektīvā objektivitāte tiek prezumēta, kamēr nav pierādīts pretējais (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 1. jūlijs, Chronopost un La Poste/UFEX u.c.,
C‑341/06 P un C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
,
54.
punkts, un 2009. gada 19. februāris, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlaments,
C‑308/07 P
,
EU:C:2009:103
,
46.
punkts).
No judikatūras arī izriet, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ir Savienības tiesību vispārējs princips, kurš ir piemērojams, kad administrācija ierosina pieņemt personai nelabvēlīgu lēmumu. Saskaņā ar šo principu tādu lēmumu adresātiem, kuri būtiski skar to intereses, ir jādod iespēja lietderīgi paust savu viedokli par elementiem, ar kuriem administrācija ir paredzējusi pamatot savu lēmumu. Šajā ziņā to rīcībā ir jābūt pietiekamam termiņam (spriedums, 2008. gada 18. decembris, Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
,
36.
un
37.
punkts).
Pirmais pamats ir jāizvērtē šo principu aspektā.
Attiecībā uz iebildumu par pienākuma objektīvi un godīgi izvērtēt attiecīgās lietas apstākļus pārkāpumu, ir jāatgādina, ka 2016. gada 10. jūnijā Parlaments saņēma kampaņas plakātu kopiju. Turklāt tas aicināja prasītāju iesniegt savus apsvērumus par strīdīgo maksājumu neattaisnotību līdz 2016. gada 22. augustam, un šis termiņš vēlāk tika pagarināts līdz 2016. gada 2. septembrim. 2016. gada 5. septembrī Parlamenta ģenerālsekretārs nosūtīja Parlamenta Prezidijam paziņojumu, to aicinot strīdīgos izdevumus atzīt par nepamatotiem un piebilstot, ka galīgais ziņojums un visi citi dokumenti par kontu slēgšanu par 2015. finanšu gadu ir pieejami pēc pieprasījuma. Turklāt, kā tas izriet no Parlamenta dienestu e‑pasta, kurš 2016. gada 7. septembrī nosūtīts priekšsēdētājam, un kā tiesas sēdē ir atzinusi pati prasītāja, prasītājas 2016. gada 2. septembra apsvērumi tika ņemti vērā, lai arī tā apgalvo, ka šī struktūra tos neesot pareizi izvērtējusi.
Ir jāprecizē, ka tieši ar šo pašu 2016. gada 7. septembra e‑pastu Parlamenta dienesti Parlamenta priekšsēdētājam, kurš atbilstoši tobrīd spēkā esošā Parlamenta iekšējā reglamenta 24. pantam bija viens no Parlamenta Prezidija locekļiem, pārsūtīja prasītājas apsvērumus, piebilstot, ka tie neskar piedāvājumu par strīdīgo maksājumu iespējamu atzīšanu par nepamatotiem. Šajā kontekstā Parlamenta Prezidijs 2016. gada 12. septembrī pieņēma apstrīdēto lēmumu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jāsecina, ka Parlaments ir savācis vajadzīgo informāciju, lai godīgi un objektīvi pieņemtu lēmumu.
Turklāt par lēmuma pieņemšanu kompetentajai struktūrai, proti, Parlamenta Prezidijam, nevar pārmest, ka tā ir balstījusies uz iestādes dienestu sagatavošanas darbiem. Šajā ziņā prasītāja tiesas sēdē atzina, ka Parlaments ir tiesīgs balstīties uz savu dienestu sagatavošanas darbiem. Tāpat Parlamentam nevar pārmest arī to, ka tas ir rīkojies, pamatojoties uz sava ģenerālsekretāra priekšlikumu; tas turklāt ir paredzēts attiecīgajā laikā spēkā esošā Parlamenta iekšējā reglamenta 224. pantā. Turklāt ir jānorāda, ka minētā ģenerālsekretāra 2016. gada 5. septembra paziņojumā šā prezidija locekļi tika informēti par to, ka visi atbilstošie dokumenti, tostarp prasītājas apsvērumi, ir pieejami pēc pieprasījuma.
Ir jānoraida arī prasītājas tiesas sēdē izvirzītais arguments, saskaņā ar kuru 2016. gada 7. septembra e‑pasts liecinot, ka apstrīdēto lēmumu
de facto
ir pieņēmuši Parlamenta dienesti, nevis kompetentā struktūra, proti, Parlamenta Prezidijs. Proti, šī e‑pasta vēstule, ko tā dienesti nosūtījuši Parlamenta priekšsēdētājam, tieši apstiprinot, ka šie dienesti esot izvērtējuši prasītājas apsvērumus, ka šie apsvērumi neietekmēja minētajam prezidijam Parlamenta ģenerālsekretāra nosūtīto priekšlikumu un ka tie patiešām tika pārsūtīti priekšsēdētājam, kurš ir šā prezidija loceklis.
Ir jāpiebilst, ka prasītāja nav izvirzījusi nevienu argumentu, kas liktu apstrīdēt Parlamenta objektīvo vai subjektīvo objektivitāti šā sprieduma 49. punktā minētās judikatūras izpratnē.
Tādēļ ir jānoraida iebildums par Hartas 41. panta 1. punkta pārkāpumu.
Attiecībā uz iebildumu par tiesību tikt uzklausītam pārkāpumu ir jākonstatē, ka prasītāja, kā izriet no šā sprieduma 52. punkta, varēja iesniegt savus apsvērumus par strīdīgo izmaksu iespējamo nepamatotību. Turklāt, kā izriet no šā sprieduma 55. punkta, pretēji prasītājas apgalvotajam, nekas neliedz Parlamenta Prezidijam balstīties uz minētās iestādes dienestu sagatavošanas darbiem vai rīkoties, pamatojoties uz šīs iestādes ģenerālsekretāra priekšlikumu. Visbeidzot vēlreiz ir jāatgādina, ka minētie dienesti nosūtīja prasītājas apsvērumus Parlamenta priekšsēdētājam un tie bija pieejami minētā prezidija locekļiem pēc pieprasījuma.
Tādēļ ir jānoraida iebildums par Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta pārkāpumu.
Attiecībā uz Eiropas Labas administratīvās prakses kodeksa 16. panta pārkāpumu ir jānorāda, ka šī tiesību norma garantē tiesības tikt uzklausītam un iesniegt apsvērumus. Līdz ar to –, neatkarīgi no šā teksta, kuru Parlaments pieņēmis ar 2001. gada 6. septembra rezolūciju, juridiski saistošā spēka attiecībā uz Parlamentu – šis iebildums ir jānoraida šā sprieduma 59. punktā norādīto iemeslu dēļ.
Visbeidzot, runājot par Parlamenta Prezidija 2004. gada 29. marta lēmuma pārkāpumu, neatkarīgi no tā, vai ir piemērojams 7. vai 8. pants, pietiek konstatēt, ka prasītāja būtībā apgalvo, ka ir tikušas pārkāptas tiesības tikt uzklausītam, kas ir atspoguļotas šajās tiesību normās. Līdz ar to arī šā sprieduma 59. punktā minēto iemeslu dēļ šis iebildums ir jānoraida.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par tiesiskās drošības principa pārkāpumu
Ar otro pamatu prasītāja būtībā apgalvo, ka valsts mēroga politisko partiju netiešas finansēšanas aizliegums, kurš noteikts Regulas Nr. 2004/2003 7. pantā, ir pretrunā tiesiskās drošības principam. It īpaši tā uzskata, ka jebkura kampaņa, kas tiek veikta ar Eiropas līmeņa politisko partiju līdzekļiem, var tikt izmantota, lai netieši atbalstītu valsts mēroga politiskās partijas darbību. Līdz ar to tā pārmet to, ka apstrīdētajā lēmumā strīdīgie maksājumi esot atzīti par nepamatotiem, balstoties uz šo neskaidro jēdzienu.
Parlaments apstrīd prasītājas argumentus.
Ievadam, lai arī prasītāja formāli neizvirza iebildi par prettiesiskumu atbilstoši LESD 277. pantam, ir jānorāda, ka tā būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 2004/2003 7. pants, kas ir bijis apstrīdētā lēmuma pieņemšanas pamatā, ir pretrunā vispārējam tiesiskās drošības principam. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Savienības tiesībās nav prasības formāli izvirzīt iebildi par prettiesiskumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2016. gada 15. septembris, Yanukovych/Padome,
T‑346/14
,
EU:T:2016:497
,
56.
punkts, un 2016. gada 15. septembris, Yanukovych/Padome,
T‑348/14
,
EU:T:2016:508
,
57.
punkts). Proti, judikatūra ļauj uzskatīt, ka iebilde par prettiesiskumu ir tikusi izvirzīta netieši, ja no prasības pieteikuma diezgan skaidri izriet, ka prasītājs faktiski šādu iebildi ir izteicis (spriedums, 1996. gada 6. jūnijs, Baiwir/Komisija,
T‑262/94
,
EU:T:1996:75
,
37.
punkts). Šajā lietā no prasības pieteikuma 44. un nākamo punktu analīzes izriet, ka prasītāja ir netieši izvirzījusi iebildi par prettiesiskumu. Jāpiebilst, ka no iebildumu raksta 33. punkta izriet, ka Parlaments ir pilnībā varējis saprast prasītājas izvirzītās iebildes tvērumu. Līdz ar to otrais pamats ir jāizvērtē pēc būtības.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2004/2003 7. pantu Eiropas līmeņa politisko partiju finansējumu no Savienības vispārējā budžeta vai no jebkāda cita avota nedrīkst izmantot, lai tieši vai netieši finansētu citas politiskās partijas, it īpaši valstu partijas vai kandidātus.
Saskaņā ar judikatūru tiesiskās drošības princips, kas ir viens no vispārējiem Savienības tiesību principiem, nozīmē, ka tiesību normām ir jābūt skaidrām un precīzām un to iedarbībai ir jābūt paredzamai, lai tādējādi ieinteresētās personas varētu novērtēt savu juridisko situāciju un attiecības, ko regulē Savienības tiesības (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1996. gada 15. februāris, Duff u.c.,
C‑63/93
,
EU:C:1996:51
,
20.
punkts; 2007. gada 7. jūnijs, Britannia Alloys & Chemicals/Komisija,
C‑76/06 P
,
EU:C:2007:326
,
79.
punkts, un 2008. gada 18. novembris, Förster,
C‑158/07
,
EU:C:2008:630
,
67.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka paredzamības jēdziena piemērojamība lielā mērā ir atkarīga no attiecīgā teksta satura, no jomas, uz kuru tas attiecas, kā arī no tā adresātu skaita un statusa. Likuma paredzamībai nav pretrunā tas, ka attiecīgā persona ir spiesta izmantot profesionālus padomus, lai konkrētajos lietas apstākļos saprātīgi novērtētu, kādas sekas attiecīgais akts varētu radīt (spriedums, 2017. gada 21. septembris, Eurofast/Komisija,
T‑87/16
, nav publicēts,
EU:T:2017:641
,
98.
punkts).
Turklāt, kā apgalvo Parlaments, tiesiskās drošības principam nav pretrunā tas, ka Savienības tiesībās kompetentajai administrācijai tiek piešķirta novērtējuma brīvība, vai tas, ka tajās tiek izmantoti nenoteikti juridiski jēdzieni, kas ir jāinterpretē un jāpiemēro katrā atsevišķajā gadījumā attiecīgajai administrācijai, neskarot pārbaudi Savienības tiesā (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumus, 2008. gada 22. maijs, Evonik Degussa/Komisija,
C‑266/06 P
, nav publicēts,
EU:C:2008:295
,
45.
punkts, un 2008. gada 8. jūlijs, AC‑Treuhand/Komisija,
T‑99/04
,
EU:T:2008:256
,
163.
punkts).
Jāpiebilst, ka tiesiskās drošības principa prasības nevar tikt interpretētas kā tādas, kas paredz, ka tiesību normā, kurā ir izmantots nenoteikts juridisks jēdziens, ir jāmin dažādi konkrēti gadījumi, kad tas var būt piemērojams, jo likumdevējs visus šos gadījumus nevar noteikt iepriekš (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 20. jūlijs, Marco Tronchetti Provera u.c.,
C‑206/16
,
EU:C:2017:572
,
42.
punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka aizliegums tieši vai netieši finansēt valsts mēroga politiskās partijas, kas ietverts Regulas Nr. 2004/2003 7. pantā, ir skaidrs. Turklāt netieša finansējuma aizliegums izriet no tieša finansējuma aizlieguma, jo citādi šis aizliegums viegli varētu tikt apiets. Attiecībā uz netieša finansējuma aizlieguma saturu ir jākonstatē, ka runa ir par nenoteiktu juridisko jēdzienu un ka attiecīgajā tiesību normā nav šā jēdziena izsmeļošas definīcijas vai tādu rīcību saraksta, kas varētu ietilpt aizlieguma tvērumā. Tomēr ir jāuzskata, ka saprātīgam uzņēmējam ir jāvar paredzēt, kā apgalvo Parlaments, ka, ja valsts mēroga politiskā partija saņem finansiālu priekšrocību, tostarp izvairoties no izdevumiem, kas tai būtu bijuši jāsedz, runa ir par netiešu finansējumu, pat ja nekāds tiešs līdzekļu pārskaitījums nav veikts. Citiem vārdiem sakot, nav pieņemams, ka Eiropas līmeņa politiskā partija nav spējīga paredzēt, ka jebkādas priekšrocības piešķiršana kādai valsts mēroga politiskajai partijai, tai nesedzot izmaksas, ir šīs pēdējās minētās partijas darbības netieša finansēšana.
Ņemot vērā iepriekš minēto, otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par Regulas Nr. 2004/2003 7. panta pārkāpumu
Ar trešo pamatu prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajā lēmumā esot kļūdaini uzskatīts, ka izdevumi par strīdīgo plakātu ir valsts mēroga politisko partiju netiešs finansējums Regulas Nr. 2004/2003 7. panta izpratnē, galvenokārt divu iemeslu dēļ.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka ar strīdīgo plakātu tiek atspoguļota Eiropas mēroga kampaņa, kas uzsākta Parlamenta juridiskās adreses vietā Strasbūrā (Francija) 2015. gada 10. jūnijā, lai Savienības iedzīvotāji būtu informēti par Šengenas nolīguma negatīvo ietekmi uz migrācijas plūsmām. Tā apgalvo, ka tās kampaņas ietvaros, kura esot attiekusies uz visām Savienības dalībvalstīm, tika nolemts izvietot vairākus plakātus ar Savienības karogu tās Interneta vietnē un sociālajos tīklos, bet uz Franciju un Beļģiju, ko migrācijas plūsmas ir skārušas īpaši būtiski, esot attiekušās īpašas plakātu kampaņas. Tā uzsver, ka
Front national
nav saistījusies ar šo kampaņu Francijā un nav rīkojusi nevienu preses konferenci par šo jautājumu. Turklāt reģionālās vēlēšanas Francijā attiecīgajā laikā vēl esot bijušas tālu un esot attiekušās uz jautājumiem, kam nebija tieša sakara ar migrācijas plūsmām.
Prasītāja uzskata, ka, ja Parlamenta pieņēmums tiktu apstiprināts, tā būtu spiesta veikt plakātu kampaņas tikai par tēmām, kurām nav nekāda sakara ar
Front national
politiskajām bažām, bet tas neesot iespējams, jo valsts mēroga politiskā partija aptverot visas tēmas, kas var interesēt pilsoņus. Tā piebilst, ka migrācijas plūsmu un Šengenas nolīguma tēma esot Eiropas tēmas.
Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka attiecīgie politisko partiju iespējamie logotipi, proti,
Front national
un
Vlaams Belang
logotipi, bija piecreiz mazāki par prasītājas logotipu. Līdz ar to šī situācija atšķiroties no iepriekšējās, kuru Parlaments minējis 2016. gada 22. jūlija un 10. augusta vēstulēs, kurās attiecīgajiem logotipiem bija līdzīgs izmērs. Turklāt tā norāda, ka saskaņā ar 6. punkta 7. apakšpunktu Vadlīnijās par darbības subsīdijām, ko Parlaments piešķir Eiropas līmeņa politiskām partijām un fondiem saistībā ar kampaņu finansēšanu Parlamenta vēlēšanu ietvaros, publikācijās, lai atbalsts netiktu uzskatīts par netiešu finansiālu atbalstu, Eiropas politiskās partijas nosaukumi un logotipi nedrīkst būt mazāk redzami par valsts partiju vai kandidātu nosaukumiem un logotipiem.
Prasītāja apgalvo, ka apgalvotās
Front national
logotipa esamības plakātos mērķis ir nevis netieši popularizēt šo valsts mēroga politisko partiju, bet padarīt kampaņu saprotamu Francijas pilsoņiem. Tas pats attiecoties uz apgalvoto
Vlaams Belang
logotipu saistībā ar Beļģijai paredzētajiem plakātiem.
Rakstveida apsvērumos prasītāja arī apgalvo, ka Francijai paredzētajos plakātos izmantotais logotips nav
Front national
logotips, jo šīs partijas logotips ir trīskrāsu liesma (zila, balta un sarkana), bet strīdīgajam logotipam ir tikai divas krāsas. Līdz ar to runa esot par
Front national
delegācijas prasītājas organizācijā logotipu, nevis pašu
Front national
logotipu. Turklāt tā piebilst, ka Parlaments nesniedz pierādījumus tam, ka Francijas sabiedrība uztvers plakātu kā
Front national
plakātu. Patiesībā plakātā esot tieši paskaidrots, ka prasītāja “ir vienīgā atbildīgā par tā saturu”.
Tiesas sēdē prasītāja atzina, ka ir iespējams, ka sabiedrība plakātu saistīs ar
Front national
strīdīgā logotipa dēļ, jo visdrīzāk nespēs saskatīt atšķirību. Tomēr tā apgalvo, ka patiesībā būtu vajadzīgs, lai sabiedrība varētu sasaistīt šo logotipu ar valsts mēroga politisko partiju, šajā gadījumā –
Front national
, lai varētu noteikt ziņas izcelsmi, jo tai trūkstot zināšanu par Eiropas līmeņa politiskajām partijām.
Parlaments apstrīd prasītājas argumentus.
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2004/2003 7. pantu Eiropas līmeņa politisko partiju finansējumu no Eiropas Savienības vispārējā budžeta vai no jebkāda cita avota nedrīkst izmantot, lai tieši vai netieši finansētu citas politiskās partijas, it īpaši valstu partijas vai kandidātus. Turklāt, kā norādīts šā sprieduma 72. punktā, ir jāuzskata, ka, ja valsts mēroga politiskā partija saņem finansiālu priekšrocību, tostarp izvairoties no izdevumiem, kas tai būtu bijuši jāsedz, runa ir par netiešu finansējumu, pat ja nekāds tiešs līdzekļu pārskaitījums nav veikts.
Līdz ar to, izvērtējot trešo pamatu, ir jānosaka, vai apstrīdētajā lēmumā ir kļūdaini secināts, ka divas valsts mēroga politiskās partijas, proti,
Front national
un
Vlaams Belang
, ir saņēmušas netiešu finansiālu priekšrocību, kas izriet no kampaņas īstenošanas. Šī vērtējuma vajadzībām ir jāņem vērā pazīmju kopums par minētās kampaņas saturu, par sabiedrības uztveri, kā arī ģeogrāfiskās un laiciskās pazīmes.
Pirmkārt, runājot par kampaņas saturu, ir jānorāda, ka ne jau šīs kampaņas tēmu, proti, apgalvotā Šengenas nolīguma ietekmi uz migrācijas plūsmām, Parlaments uzskata par problemātisku. Patiesībā no Parlamenta 2016. gada 22. jūlija vēstules, Parlamenta ģenerālsekretāra 2016. gada 5. septembra paziņojuma šīs iestādes Prezidijam un no Parlamenta 2016. gada 26. septembra vēstules, ar kuru paziņots apstrīdētais lēmums, izriet, ka šā lēmuma pamatā esošais izšķirošais faktors ir apsvērums, ka sabiedrība var uztvert šo kampaņu kā tādu, ko vismaz daļēji rīko
Front national
un
Vlaams Belang
. Līdz ar to, pretēji tam, ko liek saprast prasītāja, interpretācija, kuru aizstāv Parlaments, nenozīmē, ka, lai ievērotu Regulas Nr. 2004/2003 7. pantu, tai būtu pienākums rīkot kampaņu par jautājumiem, kas nekādi nav saistīti ar ikvienas valsts mēroga politiskās partijas bažām.
Otrkārt, kā ir norādīts šā sprieduma 84. punktā, apstrīdētā lēmuma centrālais elements ir sabiedrības uztvere, ka kampaņu vismaz daļēji rīko
Front national
un
Vlaams Belang
, tām nesniedzot pienācīgu līdzfinansējumu. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka tādas kampaņas īstenošana, ko sabiedrība uztver kā tādu, kas vismaz daļēji ir rīkota kopā ar valsts politisko partiju, lai arī šī partija nepiedalās tās finansējumā, var piešķirt netiešu finansiālu priekšrocību valsts mēroga politiskajai partijai. Proti, šajā gadījumā valsts mēroga politiskā partija gūst palielinātu atpazīstamību sabiedrībā un panāk tās aizstāvētā vēstījuma izplatīšanu, lai arī nesedz nekādus ar šīs kampaņas īstenošanu saistītos izdevumus.
Šajā gadījumā, lai arī prasītāja ir centusies rakstveida apsvērumos izvirzīt argumentu, ka Francijai paredzētajos plakātos esošais logotips nav īstais
Front national
logotips un ka Parlaments nav pierādījis, ka Francijas sabiedrība plakātu uztver kā
Front national
plakātu, ir jākonstatē, ka tiesas sēdē prasītāja no šā argumenta atteicās, atzīstot, ka šā logotipa dēļ sabiedrība visdrīzāk saistītu plakātu ar
Front national
.
Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāja rakstveida apsvērumos neizvirza nevienu argumentu, lai apstrīdētu konstatējumu par to, ka tās plakātā holandiešu valodā esošais logotips ir
Vlaams Belang
logotips. Atbildot uz Vispārējās tiesas jautājumiem tiesas sēdē, tā arī atzina, ka tas patiešām ir
Vlaams Belang
logotips.
Tādējādi šajā lietā apstrīdētajā lēmumā, nepieļaujot kļūdu, tika secināts, ka sabiedrība kampaņu vismaz daļēji uztver kā
Front national
un
Vlaams Belang
rīkotu.
Turklāt ir jānoraida arguments, ko prasītāja izvirzījusi prasības pieteikuma 68. punktā un uzsvērusi tiesas sēdē, ka
Front national
un
Vlaams Belang
logotipi attiecīgi bija nepieciešami, lai iedzīvotāji varētu identificēt kampaņas autoru. Lai arī Eiropas līmeņa politiskā partija patiešām drīkst rīkot kampaņu kopā ar valsts mēroga politisko partiju, tomēr tad valsts mēroga politiskajai partijai, lai izvairītos no Regulas Nr. 2004/2003 7. pantā paredzētā netieša finansējuma aizlieguma pārkāpuma, ir pienācīgi jāpiedalās minētās kampaņas finansēšanā. Šajā ziņā ir jākonstatē, ka prasītāja neapgalvo, ka attiecīgās valsts mēroga politiskās partijas, proti,
Front national
un
Vlaams Belang
, jebkādā veidā būtu līdzfinansējušas kampaņu.
Tāpat ir jānoraida prasītājas arguments par logotipu izmēru. Proti, ar to, ka uz plakātiem prasītājas logotips ir lielāks par
Front national
un
Vlaams Belang
logotipiem, un tas nebūtu noliedzams, nav pietiekami, lai izslēgtu, ka kampaņa vismaz daļēji tiek saistīta ar attiecīgajām valsts mēroga politiskajām partijām. Pretēji tam, ko liek domāt prasītāja, valsts mēroga politiskajai partijai ir piešķirta netieša priekšrocība ne tikai tad, kad Eiropas līmeņa politiskās partijas un attiecīgās valsts mēroga politiskās partijas logotipu izmēri ir līdzīgi. Ja valsts mēroga politiskās partijas logotips ir mazāks par Eiropas līmeņa politiskās partijas logotipu, kā tas ir šajā lietā, nav nesaprātīgi Parlamentam secināt, ka sabiedrība attiecīgo kampaņu uztvers kā tādu, kas vismaz daļēji ir valsts mēroga politiskās partijas rīkota, ja vien valsts mēroga politiskās partijas logotips ir identificējams.
Tāpat ir jānoraida prasītājas arguments, ko tā izvirzījusi, pamatojoties uz Vadlīniju par darbības subsīdijām, ko Parlaments piešķir Eiropas līmeņa politiskām partijām un fondiem, 6. punkta 7. apakšpunktu. Proti, kā pamatoti apgalvo Parlaments, šī tiesību norma attiecas uz Eiropas Parlamenta vēlēšanām, kurās valsts mēroga politiskajām partijām noteikti ir jāpiedalās, jo tieši šīs partijas, nevis Eiropas līmeņa politiskās partijas piedalās Parlamenta vēlēšanās. Tomēr šī kampaņa neattiecas uz Parlamenta vēlēšanām. Līdz ar to šim argumentam nevar piekrist.
Visbeidzot, plakāta lejasdaļā esošā norāde uz to, ka prasītāja “ir vienīgā atbildīgā par šo saturu”, nav viegli pamanāma tās teksta rakstzīmju mazā izmēra dēļ. Turklāt ‑ vismaz tajā plakāta versijā, kas ir izplatīta sociālajos tīklos internetā ‑ šī norāde nav salasāma.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, ir jānorāda, ka ar sabiedrības uztveri saistītā pazīme, ņemot vērā valsts mēroga politisko partiju logotipu klātbūtni šajā kampaņā, liecina par to, ka šīs partijas varēja gūt netiešu priekšrocību no šīs kampaņas, ko pilnībā ir finansējusi prasītāja.
Treškārt, attiecībā uz ģeogrāfisko elementu Parlaments par būtisku pazīmi ir pamatoti uzskatījis to, ka kampaņa konkrēti attiecās uz divām Savienības valstīm, proti, Franciju un Beļģiju, un tas tostarp izriet no Francijas un Flāmu reģiona karogu, kā arī
Front national
un
Vlaams Belang
logotipu izmantojuma. Ir jāpiebilst, ka, lai arī prasītāja apgalvo, ka šī kampaņa ir īstenota Savienības līmenī, tā tam nav iesniegusi ne mazāko pierādījumu. Turklāt tas vien, ka prasītājas Interneta vietnē un tās sociālo tīklu lapās tika publicēta plakāta versija ar Savienības karogu, pieņemot, ka tas tiek konstatēts, mēroga ziņā nav salīdzināms ar plakātu kampaņu, kas rīkota Francijā un Beļģijā.
Attiecībā uz prasītājas argumentu par kampaņas uzsākšanu Parlamenta juridiskās adreses vietā Strasbūrā pietiek norādīt, ka, ņemot vērā ne tikai citas pazīmes, bet arī šā sprieduma 94. punktā izklāstītos apsvērumus par ģeogrāfisko elementu, ar šo vienu elementu vien nepietiek, lai pierādītu netieša valsts mēroga politisko partiju finansējuma neesamību.
Ceturtkārt, attiecībā uz laicisko elementu ir jānoraida prasītājas arguments, ka reģionālās vēlēšanas Francijā vēl bija tālu. Pirmām kārtām, neatkarīgi no jautājuma par to, kā
Front national
, tās locekļi vai atbalstītāji būtu varējuši faktiski izmantot plakāta franču versiju šajās vēlēšanās, pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, piecu mēnešu laikposms no kampaņas uzsākšanas brīža līdz šīm vēlēšanām nešķiet pietiekams, lai šīs kampaņas izmantošana šīm vēlēšanām būtu uzskatāma par maz ticamu. Otrām kārtām, katrā ziņā ir jānorāda, ka laiciskais elements ir viena no pazīmēm, kas, kā izriet no šā sprieduma 83. punkta, var tikt ņemta vērā. Tomēr runa nav par obligātu nosacījumu vai pat visnoteicošāko pazīmi. Šajā lietā, ņemot vērā Parlamenta 2016. gada 22. jūlija vēstuli, Parlamenta ģenerālsekretāra 2016. gada 5. septembra paziņojumu šīs iestādes Prezidijam un Parlamenta 2016. gada 26. septembra vēstuli, ar kuru paziņots apstrīdētais lēmums, ir jākonstatē, ka iespējamais tuvums attiecīgajām vēlēšanām laikā nav viens no elementiem, ko Parlaments ir ņēmis vērā, lai secinātu, ka ir notikusi netieša valsts mēroga politisko partiju finansēšana. Tas nevar tikt pārmests, jo priekšrocība saistībā ar tēlu un atpazīstamību valsts mēroga politiskajai partijai nav noteikti saistāma ar konkrētu vēlēšanu periodu.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tātad prasība ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai nolēmums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež segt savus, kā arī atlīdzināt Parlamenta tiesāšanās izdevumus saskaņā ar tā prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VIPĀRĒJĀ TIESA (astotā palāta)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Mouvement pour une Europe des nations et des libertés
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Parlamenta tiesāšanās izdevumus.

Collins
Barents
Passer
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 27. novembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.