CELEX: 62017TJ0017
Funcție publică
Funcționari
Școlaritate
Admitere la centrul de îngrijire pentru copii
Decizie de înscriere a unui copil într‑un centru de îngrijire pentru copii, altul decât cel la care era înscris anterior
Desemnare eronată a pârâtului în cererea introductivă
Inadmisibilitate
Răspundere

Istoricul cauzei
Reclamantul, domnul Radu Constantinescu, este funcționar la Direcția Generală (DG) Infrastructură și Logistică a Parlamentului European și a fost repartizat la Luxemburg (Luxemburg). El are reședința în Kreuzweiler (Germania).
Reclamantul are doi copii care, la momentul formulării acțiunii, erau în vârstă de patru și, respectiv, doi ani. Ambii erau înscriși inițial la creșa instituțiilor europene din Kirchberg în orașul Luxemburg.
La 12 ianuarie 2016, întrucât fiul mai mare al reclamatului împlinise atunci vârsta limită pentru a frecventa creșa, reclamantul a contactat în scris Școala Europeană Luxemburg I – Kirchberg (denumită în continuare „școala europeană din Kirchberg”) în vederea înscrierii la Centrul Polivalent pentru Copii (denumit în continuare „CPC” sau „centrul de îngrijire pentru copii”). Prin scrisoarea din 19 ianuarie 2016, școala europeană din Kirchberg a răspuns că directorul acesteia și cel al Școlii Europene Luxemburg II – Bertrange‑Mamer (denumită în continuare „școala europeană din Mamer”) decid împreună cu privire la noile înscrieri și că deciziile urmează să fie luate numai după examinarea dosarului de înscriere care trebuie să fie depus după vacanța de Paști.
În luna mai a anului 2016, reclamantul a primit de la Oficiul „Infrastructură și Logistică” din Luxemburg (OIL) o confirmare a înscrierii fiului său la CPC, fără a se preciza în ce loc urma să fie repartizat copilul.
La 27 mai 2016, printr‑un e‑mail, OIL l‑a informat pe reclamant că fiul său urma să frecventeze CPC din cadrul școlii europene din Mamer și că, pentru a asigura egalitatea de tratament a tuturor copiilor și părinților, nu era posibil să se obțină o derogare (denumit în continuare „decizia atacată”).
Prin scrisoarea din 6 iunie 2016, reclamantul a introdus la Parlament, în calitatea acestuia de autoritate împuternicită să facă numiri (denumită în continuare „AIPN”), o reclamație împotriva deciziei adoptate de OIL prin care s‑a refuzat admiterea copilului său la școala europeană din Kirchberg. În paralel, el a formulat o cerere de sesizare a comitetului CPC în vederea emiterii unui aviz.
La 29 august 2016, reclamantul a informat OIL că fiul său nu va frecventa CPC al școlii europene din Mamer.
La 16 septembrie 2016, comitetul CPC l‑a informat pe reclamant că, după analiza dosarului, apreciază că regulamentul de admitere și de funcționare a unităților din cadrul CPC a fost aplicat în mod corect.
Prin decizia din 7 octombrie 2016, Parlamentul a respins reclamația reclamantului (denumită în continuare „decizia de respingere a reclamației”).
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 11 ianuarie 2017, reclamantul a introdus prezenta acțiune.
Prin scrisoarea din 1 februarie 2017, Parlamentul a solicitat Tribunalului, pe baza articolului 42 din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, introducerea în cauză a Comisiei Europene, astfel încât hotărârea Tribunalului să îi fie opozabilă în totalitate și în mod direct.
La 15 februarie 2017, în cadrul măsurilor de organizare a procedurii prevăzute la articolul 89 din Regulamentul de procedură, Tribunalul a solicitat Parlamentului să depună anumite documente.
Parlamentul a răspuns la 24 februarie 2017, iar reclamantul și‑a prezentat observațiile la 21 martie 2017.
Parlamentul a depus un memoriu în apărare la grefa Tribunalului la 6 aprilie 2017.
Reclamantul a depus o replică, precum și, printr‑o scrisoare separată din 7 iunie 2017, o cerere privind adoptarea de măsuri de organizare a procedurii și de măsuri de cercetare judecătorească, iar Parlamentul a depus, la 24 iulie 2017, o duplică conținând observații cu privire la cererea privind măsurile de organizare a procedurii și măsurile de cercetare judecătorească.
Reclamantul solicită Tribunalului:
–
anularea deciziei atacate;
–
anularea deciziei de respingere a reclamației;
–
acordarea de daune interese pentru prejudiciul material și moral suferit;
–
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
Parlamentul solicită Tribunalului:
–
respingerea acțiunii ca nefondată;
–
obligarea reclamantului la plata cheltuielilor de judecată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera a opta) a decis deschiderea fazei orale a procedurii.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința din 8 martie 2018.
În drept
Cu privire la obiectul acțiunii
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate că reclamantul solicită anularea deciziei atacate și anularea deciziei de respingere a reclamației. În această privință, trebuie amintit că concluziile în anulare îndreptate formal împotriva deciziei de respingere a unei reclamații au ca efect, în cazul în care această decizie este lipsită de conținut autonom, sesizarea Tribunalului în ceea ce privește actul împotriva căruia a fost introdusă reclamația (Hotărârea din 17 ianuarie 1989, Vainker/Parlamentul,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punctul
). Întrucât decizia de respingere a reclamației este în speță lipsită de conținut autonom, acțiunea trebuie privită ca fiind îndreptată numai împotriva deciziei atacate. Situația poate fi aceasta în special atunci când decizia de respingere a reclamației nu emană de la aceeași instituție precum decizia care face obiectul reclamației, în măsura în care ea este pur confirmativă în raport cu aceasta din urmă și, prin urmare, anularea celei dintâi nu ar produce asupra situației juridice a persoanei interesate niciun efect distinct de cel care decurge din anularea celei de a doua (a se vedea în acest sens Hotărârea din 21 septembrie 2011, Adjemian și alții/Comisia,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, punctul
).
Cu privire la admisibilitatea concluziilor în anulare
Fără a invoca în mod formal excepția de inadmisibilitate potrivit articolului 130 din Regulamentul de procedură, Parlamentul susține că nu este autorul actului a cărui anulare se solicită.
Astfel, printr‑o scrisoare din 1 februarie 2017, Parlamentul a precizat că a soluționat reclamația întrucât avea plenitudinea puterilor de AIPN în raport cu reclamantul, inclusiv în ceea ce privește articolul 90 din Statutul funcționarilor Uniunii Europene (denumit în continuare „statutul”). Această competență nu ar fi fost delegată de către Parlament în favoarea OIL. Cu toate acestea, actul pus în discuție în reclamație și a cărui anulare este solicitată cu titlu principal în cadrul acțiunii ar emana de la OIL, iar nu de la Parlament.
Parlamentul precizează, în răspunsul său din 24 februarie 2017 la solicitarea Tribunalului de a prezenta, pe de o parte, actele în temeiul cărora a putut acționa în calitate de AIPN și, pe de altă parte, actele în temeiul cărora anumite sarcini de punere în aplicare au fost încredințate de Comisie către OIL, că reiese de la punctul X din anexa la decizia din 13 ianuarie 2014 a biroului privind delegarea puterilor de AIPN autorității abilitate să încheie contracte de muncă (denumită în continuare „AHCC”) că, indiferent de domeniul în discuție, autoritățile Parlamentului au competență de AIPN pentru reclamațiile formulate de personalul Parlamentului. În cadrul contenciosului privind OIL, Parlamentul nu ar fi delegat puterile sale de AIPN potrivit articolului 90 alineatul (2) din statut nici în favoarea Comisiei, nici în favoarea OIL și, prin urmare, ar rămâne competent pentru soluționarea reclamațiilor care intervin în acest domeniu.
În ședință, Parlamentul a precizat de asemenea că acțiunea este admisibilă, însă este nefondată.
În observațiile sale din 21 martie 2017, reclamantul împărtășește preocuparea Parlamentului și precizează că, potrivit regulamentului CPC, gestionarea creșei este asigurată de Parlament, iar gestionarea centrului de îngrijire pentru copii și a centrului de studii este asigurată de Comisie. S‑ar fi conferit OIL prin delegație gestionarea centrelor de îngrijire pentru copii în numele ansamblului instituțiilor și organelor Uniunii Europene din Luxemburg. În sfârșit, Parlamentul nu și‑ar fi contestat niciodată competența și, așadar, ar fi competent să îi examineze reclamația, aprecierea sa fiind confirmată în acest sens la lectura deciziei biroului Parlamentului privind delegarea puterilor de AIPN și de AHCC.
În primul rând, trebuie constatat că articolul 2 alineatul (2) din statut prevede că una sau mai multe instituții pot delega uneia dintre ele sau unui organism interinstituțional exercitarea, în tot sau în parte, a puterilor acordate autorității împuternicite să facă numiri, cu excepția deciziilor privind numirea, promovarea sau transferul funcționarilor. În plus, conform articolului 91a din statut, acțiunile privind domeniile pentru care a fost pus în aplicare articolul (2) alineatul (2) se înaintează împotriva instituției de care depinde AIPN delegată.
În al doilea rând, potrivit articolului 1 din Decizia 2003/524/CE a Comisiei din 6 noiembrie 2002 de creare a [OIL] (
JO 2003, L 183, p. 40
, Ediție specială, 01/vol. 8, p. 273), acest oficiu este subordonat Direcției Generale (DG) Administrație și Personal a Comisiei. Articolul 11 din Decizia 2003/524 prevede că „[d]irectorul [OIL] este [AIPN] pentru [OIL] și [AHCC], în conformitate cu normele în vigoare la Comisie, în limitele competențelor care îi sunt conferite de Comisie”.
În al treilea rând, la articolul 15 alineatul (3) din Decizia 2003/524 se arată că, „[î]n conformitate cu articolul 90 din Statutul funcționarilor, cererile și reclamațiile cu privire la exercitarea competențelor conferite directorului [OIL], în temeiul articolului 11 din prezenta decizie, sunt prezentate Direcției Generale Administrație și Personal” și că „[o]rice recurs din aceste domenii este îndreptat împotriva Comisiei”.
În speță, nu există niciun dubiu că decizia atacată a fost adoptată de OIL. Pe de altă parte, coroborarea reglementării aplicabile în special cu articolul 91a din statut permite identificarea Comisiei ca pârâtă în cazul unei căi de atac împotriva unei decizii a OIL.
După cum Curtea și Tribunalul au subliniat deja în numeroase hotărâri, din articolul 2 din statut rezultă, pe de o parte, că AIPN acționează în numele instituției care a desemnat‑o, astfel încât actele care afectează situația juridică a funcționarilor și care îi pot leza trebuie să fie imputate instituției la care sunt repartizați, și, pe de altă parte, că o eventuală acțiune în justiție trebuie să fie îndreptată împotriva instituției de la care emană actul care lezează (Hotărârea din 19 martie 1964, Schmitz/CEE,
18/63
,
EU:C:1964:15
, p. 163, și Hotărârea din 22 noiembrie 1990, Mommer/Parlamentul,
T‑162/89
,
EU:T:1990:72
, punctul
).
Acest aspect este în plus confirmat de Parlamentul însuși, care arată că decizia atacată emană într‑adevăr de la OIL, iar nu de la Parlament, și că ar fi necesară, așadar, introducerea în cauză a Comisiei, pentru ca hotărârea care urmează a fi pronunțată să îi fie opozabilă în totalitate și în mod direct.
În această privință, este necesar să se precizeze că, deși articolul 42 din Statutul Curții de Justiție Uniunii Europene permite formularea unei terțe opoziții împotriva hotărârilor pronunțate, el nu atribuie totuși Tribunalului competența de a introduce în cauză Comisia.
Pe de altă parte, după cum a decis Curtea în cadrul Regulamentului de procedură, al cărui conținut cu privire la acest aspect este identic cu cel al articolului 76 din Regulamentul de procedură al Tribunalului, desemnarea în cererea introductivă, din eroare, a unui alt pârât decât autorul actului atacat nu atrage inadmisibilitatea cererii dacă aceasta din urmă conține elemente care permit identificarea fără dubiu a părții împotriva căreia este formulată precum desemnarea actului atacat și a autorului său. Într‑un astfel de caz, trebuie considerat pârât autorul actului atacat, deși acesta nu este menționat în partea introductivă a cererii. Trebuie însă să se facă distincție între această situație și cea în care reclamantul insistă în desemnarea pârâtului invocat în partea introductivă a cererii, în deplină cunoștință a faptului că acesta nu este autorul actului atacat. În această din urmă situație, trebuie să se aibă în vedere pârâtul desemnat în cererea introductivă și, dacă este cazul, să se deducă consecințele acestei desemnări cu privire la admisibilitatea acțiunii (a se vedea Ordonanța din 16 octombrie 2006, Aisne și Nature/Comisia,
T‑173/06
, nepublicată,
EU:T:2006:320
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În această privință, reclamantul a arătat în special în observațiile prezentate la 21 martie 2017 (a se vedea punctul 13 de mai sus) că „nu poate decât să constate – și să deplore – imprecizia care pare să înconjoare chestiunea privind AIPN competentă în materie în măsura în care Parlamentul European și Comisia nu par să dea același răspuns” și că „a adresat reclamația sa secretarului general al Parlamentului European în calitatea sa de AIPN, care nu și‑a contestat niciodată competența în materie”, și că „își menține afirmația că Parlamentul European era fără nicio îndoială autoritatea competentă să îi examineze reclamația”.
Rezultă din ceea ce precedă că concluziile în anulare sunt inadmisibile întrucât nu au fost îndreptate împotriva Comisiei.
Cu privire la concluziile în despăgubire
Conform unei jurisprudențe constante în materie de funcție publică, în cazul în care o cerere de despăgubire prezintă o legătură strânsă cu o cerere în anulare, respingerea acesteia din urmă, fie ca inadmisibilă, fie ca neîntemeiată, determină de asemenea respingerea cererii de despăgubire (a se vedea Hotărârea din 30 septembrie 2003, Martínez Valls/Parlamentul,
T‑214/02
,
EU:T:2003:254
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, concluziile în anulare prezintă o astfel de legătură cu concluziile în despăgubire.
Întrucât concluziile în anulare au fost respinse, concluziile în despăgubire trebuie la rândul lor să fie respinse.
Rezultă din tot ceea ce precedă că acțiunea trebuie respinsă în ansamblu.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Totuși, potrivit articolului 135 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, o parte, chiar dacă a avut câștig de cauză, poate fi obligată la plata, în tot sau în parte, a cheltuielilor de judecată în cazul în care conduita acesteia, inclusiv din perioada anterioară formulării cererii introductive, justifică acest lucru.
Rezultă din motivele enunțate în prezenta hotărâre că reclamantul a căzut în pretenții. În plus, Parlamentul a solicitat în mod expres în concluziile sale ca reclamantul să fie obligat la plata cheltuielilor de judecată.
Cu toate acestea, din prezenta hotărâre rezultă că faptul, pe de o parte, că Parlamentul s‑a declarat competent să examineze reclamația reclamantului, deși aceasta era îndreptată împotriva unui act al OIL (a se vedea punctul 22 de mai sus), și, pe de altă parte, că în niciun moment nu a atras atenția reclamantului asupra faptului că nu era autorul deciziei atacate constituie o dovadă de administrație defectuoasă din partea Parlamentului și putea să îl inducă în eroare pe reclamant și să îl incite să formuleze prezenta acțiune doar împotriva Parlamentului.
În consecință, Tribunalul apreciază că se va face o justă apreciere a împrejurărilor cauzei, în raport cu dispozițiile articolului 135 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, dacă se va decide ca Parlamentul să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, cheltuielile efectuate de reclamant.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a opta)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Parlamentul European la plata cheltuielilor de judecată.

Collins
Barents
Passer
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 octombrie 2018.
Grefier
E. Coulon
Președinte
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.