CELEX: 62017CJ0190
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Skaidras naudas, ko ieved Eiropas Savienībā vai izved no tās, kontrole
Regula (EK) Nr. 1889/2005
Piemērošanas joma
LESD 63. pants
Kapitāla brīva aprite
Trešās valsts valstspiederīgais, kas savā bagāžā pārvadā ievērojamu nedeklarētu skaidras naudas summu
Deklarēšanas pienākums, kas ir saistīts ar šīs summas izvešanu no Spānijas teritorijas
Sankcijas
Samērīgums

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1889/2005 (2005. gada 26. oktobris) par skaidras naudas kontroli, kuru ieved Kopienas teritorijā vai izved no tās (
OV 2005, L 309, 9. lpp.
), 9. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Lu Zheng
un
Ministerio de Economía y Competitividad
(Ekonomikas un konkurences ministrija, Spānija) par naudas sodu, kas viņam tika uzlikts par neizpildītu pienākumu, izceļojot no Spānijas teritorijas, deklarēt noteiktu pārvadātās skaidras naudas summu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regulas Nr. 1889/2005 preambulas 2. un 3. apsvērums ir formulēti šādi:
“(2)
Nelikumīgi iegūto līdzekļu ieviešana finanšu sistēmā un to ieguldīšana pēc legalizēšanas kaitē pareizai un ilgtspējīgai ekonomikas attīstībai. Attiecīgi Padomes Direktīva 91/308/EEK (1991. gada 10. jūnijs) par to, kā novērst finanšu sistēmas izmantošanu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanai (naudas atmazgāšanai) [(
OV 1991, L 166, 77. lpp.
)], ieviesa Kopienas mehānismu, lai novērstu nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanu, pārraugot darījumus, kuros izmanto kredītiestādes un finanšu iestādes, kā arī dažu veidu profesionālās darbības. Tā kā pastāv iespējamība, ka minētā mehānisma piemērošana veicinās nelikumīgiem mērķiem domātas skaidras naudas pārvietošanu, Direktīva [91/308] būtu jāpapildina ar kontroles sistēmu attiecībā uz skaidras naudas ievešanu Kopienā vai izvešanu no tās.
(3)
Pašlaik šādas kontroles sistēmas piemēro tikai dažās dalībvalstīs, un tās darbojas saskaņā ar attiecīgo valstu tiesību aktiem. Atšķirības tiesību aktos kaitē iekšējā tirgus pareizai darbībai. Tādēļ būtu jāsaskaņo pamatelementi Kopienas līmenī, lai nodrošinātu vienāda līmeņa kontroli attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu, šķērsojot Kopienas robežas. Šādai saskaņošanai tomēr nevajadzētu ietekmēt iespēju dalībvalstīm, saskaņā ar spēkā esošajiem Līguma noteikumiem, piemērot savus kontroles mehānismus attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu Kopienas iekšienē.”
Šīs regulas 1. pantā ir noteikts:
“1.   Šī regula papildina Direktīvu [91/308] attiecībā uz darījumiem, ko veic ar kredītiestāžu, finanšu iestāžu un dažu profesionālo darbību starpniecību, nosakot saskaņotus noteikumus par kontroli, ko kompetentas iestādes veic attiecībā uz skaidras naudas ievešanu Kopienā vai izvešanu no tās.
2.   Šī regula neskar attiecīgu valstu pasākumus par kontroli attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu Kopienas iekšienē, ja šādi pasākumi ir paredzēti saskaņā ar [LESD 65]. pantu.”
Minētās regulas 3. panta 1. punktā ir noteikts:
“Jebkura fiziska persona, kura iebrauc Kopienā vai izbrauc no tās un kurai ir skaidra nauda EUR 10000 apmērā vai vairāk, saskaņā ar šo regulu deklarē šo summu tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, caur kuru minētā persona iebrauc Kopienā vai izbrauc no tās. Pienākums deklarēt nav izpildīts, ja sniegtā informācija ir neprecīza vai nepilnīga.”
Šīs pašas regulas 9. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts paredz sankcijas, ko piemērot par 3. pantā paredzētā deklarēšanas pienākuma nepildīšanu. Sankcijas ir efektīvas, samērīgas un preventīvas.”
Spānijas tiesības
No 2010. gada 28. aprīļa
Ley 10/2010 de prevención del blanqueo de capitales y de la financiación del terrorismo
(Likums 10/2010 par nelikumīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas un terorisma finansēšanas novēršanu) (
BOE
Nr. 103, 2010. gada 29. aprīlis) 2. panta 1. punkta v) apakšpunkta un 34. panta noteikumiem izriet, ka fiziskajām personām, kuras ieceļo vai izceļo no valsts teritorijas, vedot maksāšanas līdzekļus EUR 10000 apmērā vai vairāk, ir pienākums iesniegt iepriekšēju deklarāciju, kurā ietverta precīza informācija par maksāšanas līdzekļu turētāju, īpašnieku, saņēmēju, summu, veidu, izcelsmi, paredzēto lietojumu, maršrutu un transporta veidu.
Šī likuma 35. panta 2. punktā ir paredzēts, ka, ja deklarācija nav veikta, kad tā ir obligāta, vai deklarēto ziņu nepatiesuma gadījumā, ja tā var tikt uzskatīta par īpaši būtisku, muitas vai policijas amatpersonas aiztur visus atrastos maksāšanas līdzekļus, atskaitot iztikas minimumu.
Saskaņā ar Likuma 10/2010 52. panta 3. punkta a) apakšpunktu šī deklarēšanas pienākuma neizpilde ir smags pārkāpums, kas saskaņā ar šī likuma 57. panta 3. punktu ir sodāms ar naudas sodu, kura minimālā summa ir EUR 600 un maksimālā summa var sasniegt divkāršu nedeklarētās skaidrās naudas summu.
Minētā likuma 59. panta 3. punktā ir noteikts:
“Nosakot par 34. pantā noteiktā deklarēšanas pienākuma neizpildi piemērojamo sodu, par atbildību pastiprinošiem apstākļiem tiek uzskatīta:
a)
maksāšanas līdzekļu pārvietošana lielā apmērā; par tādu katrā ziņā ir uzskatāma summa, kas ir divreiz lielāka par minimālo deklarējamo summu;
b)
apstiprinājuma par maksāšanas līdzekļu likumīgu izcelsmi neesamība;
c)
pārvietoto maksāšanas līdzekļu apmēra neatbilstība attiecīgās personas veiktajai darbībai;
d)
maksāšanas līdzekļu atrašanās vieta vai situācija, kas skaidri liecina par nodomu tos slēpt;
e)
galīgas administratīvas sankcijas par deklarēšanas pienākuma neizpildi, kas attiecīgajai personai ir uzliktas pēdējo piecu gadu laikā.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
2014. gada 10. augustā
Zheng
, Ķīnas valstspiederīgais, reģistrēja savu bagāžu Grankanārijas lidostā (Spānija) lidojumam uz Honkongu (Ķīna) ar pārsēšanos Madridē (Spānija) un Amsterdamā (Nīderlande).
Veicot pārbaudi pārsēšanās laikā Madrides Barahasas lidostā, tika konstatēts, ka
Zheng
bagāžā atrodas skaidras naudas summa EUR 92900 apmērā, ko viņš nebija deklarējis, tādējādi pārkāpjot Likuma 10/2010 34. pantā paredzēto pienākumu.
Šī naudas summa tika aizturēta, atskaitot EUR 1000, kas atbilst šī likuma 35. panta 2. punktā noteiktajam iztikas minimumam.
2015. gada 15. aprīlī Ekonomikas un konkurences ministrijas pakļautībā esošais
Secretario General del Tesoro y Política Financiera
(Valsts kases un finanšu politikas ģenerālsekretārs, Spānija), ņemot vērā tādus atbildību pastiprinošus apstākļus kā nedeklarētās summas lielais apmērs, skaidrās naudas likumīgas izcelsmes apliecinājuma neesamība, neatbilstības ieinteresētās personas deklarācijā par tās profesionālo darbību un fakts, ka skaidrā nauda atradās vietā, kas liecina par tīšu nodomu to slēpt, piemēroja
Zheng
administratīvu naudas sodu EUR 91900 apmērā.
Zheng
iesniedzējtiesā pārsūdzēja lēmumu par naudas soda uzlikšanu, lūdzot vai nu to atcelt, vai uzlikt minimālo sodu, vai arī uzlikt sodu, kas būtu samērīgs ar izdarīto pārkāpumu. Viņš šajā ziņā atsaucas uz samērīguma principa pārkāpumu.
Iesniedzējtiesa būtībā uzskata, ka, pat ja pamatlietā aplūkotā skaidrā nauda ir palikusi Eiropas Savienības teritorijā,
Zheng
bija jāizpilda Regulas Nr. 1889/2005 3. panta 1. punktā paredzētais deklarēšanas pienākums, jo viņš līdz ierašanās Ķīnas teritorijā brīdim nebūtu varējis piekļūt naudai, kas atradās viņa bagāžā, kura tika reģistrēta Grankanārijas lidostā.
Ņemot vērā Tiesas sniegto interpretāciju par šīs regulas 9. panta 1. punktu 2015. gada 16. jūlija spriedumā Chmielewski (
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
), iesniedzējtiesa jautā par šīs tiesību normas tvērumu un par noteiktu valsts tiesību, kurās ir paredzēts sods par skaidras naudas pārvadāšanas deklarēšanas pienākuma neizpildi, aspektu saderīgumu ar to.
Šādos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia de Madrid
(Madrides Augstā tiesa, Spānija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [Regulas Nr. 1889/2005] 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā apstrīdētais, kurā par šīs regulas 3. pantā paredzētā deklarēšanas pienākuma neizpildi ir atļauts uzlikt naudas sodu, kas var būt pat divreiz lielāks par izmantoto maksāšanas līdzekļu vērtību?
2)
Vai [Regulas Nr. 1889/2005] 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tāds valsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā apstrīdētais, kurā kā atbildību pastiprinoši apstākļi par deklarēšanas pienākuma neizpildi ir noteikti apstiprinājuma par maksāšanas līdzekļu likumīgu izcelsmi neesamība un [pārvietoto maksāšanas līdzekļu apmēra] neatbilstība attiecīgās personas veiktajai darbībai?
3)
Ja uz abiem iepriekš minētajiem jautājumiem tiks sniegta apstiprinoša atbilde, vai [Regulas Nr. 1889/2005] 9. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka samērīguma prasība ir izpildīta, ja tiek uzlikts naudas sods līdz 25 % apmēram no nedeklarētās skaidrās naudas summas neatkarīgi no pārvietotās summas apmēra?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmā jautājuma pieņemamību
Spānijas valdība apstrīd pirmā jautājuma pieņemamību, pamatojot, ka naudas sods pamatlietā ir mazāks par nedeklarētās skaidrās naudas summas apmēru, un tādēļ nebūt nav divkāršā šīs summas apmērā. Līdz ar to atbilde uz šo jautājumu neesot vajadzīga pamatlietas atrisināšanai.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka tikai valsts tiesa, kura izskata strīdu un kurai ir jāuzņemas atbildība par pieņemamo tiesas nolēmumu, ir tā, kas, ņemot vērā lietas īpatnības, var noteikt, cik lielā mērā prejudiciālais nolēmums ir vajadzīgs, lai šī tiesa varētu taisīt spriedumu, un cik atbilstīgi ir tās uzdotie jautājumi Tiesai. Līdz ar to gadījumos, kad jautājumi ir par Savienības tiesību normas interpretāciju vai spēkā esamību, Tiesai principā ir pienākums par to lemt (spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
24.
punkts).
No tā izriet, ka uz jautājumiem par Savienības tiesību interpretāciju attiecas atbilstības pieņēmums. Valsts tiesas iesniegto lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu Tiesa var noraidīt tikai tad, ja ir acīmredzams, ka lūgtajai Savienības tiesību normas interpretācijai vai spēkā esamības izvērtējumam nav nekāda sakara ar pamatlietas faktisko situāciju vai tās priekšmetu, ja izvirzītā problēma ir hipotētiska vai ja Tiesai nav zināmi faktiskie vai juridiskie apstākļi, kas nepieciešami, lai sniegtu noderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (spriedums, 2015. gada 16. jūnijs, Gauweiler u.c.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
25.
punkts).
Šajā gadījumā Spānijas valdība neapstrīd faktu, ka attiecīgais valsts tiesiskais regulējums pamatlietā atļauj uzlikt naudas sodu līdz divkāršam nedeklarētās skaidrās naudas summas apmēram. Proti, kā izriet no šī sprieduma 9. punkta, Likuma 10/2010 57. panta 3. punktā ir noteikts, ka par deklarēšanas pienākuma neizpildi, kā, piemēram, pamatlietā, ir uzliekams naudas sods, kura minimālā summa ir EUR 600 un maksimālā summa var sasniegt divkāršu nedeklarētās skaidrās naudas summu.
Lai gan ir taisnība, ka naudas sods pamatlietā nesasniedz šajā tiesiskajā regulējumā pieļauto maksimālo summu, tomēr šī naudas soda summa tika noteikta, piemērojot šo tiesisko regulējumu, ņemot vērā tajā noteikto maksimālo summu.
Tāpēc nešķiet acīmredzami skaidri, ka pirmais uzdotais jautājums būtu hipotētisks vai ka tam nebūtu nekādas saistības ar pamatlietas faktiskajiem apstākļiem vai tās priekšmetu.
Šādos apstākļos šis jautājums ir jāatzīst par pieņemamu.
Par pirmo un otro jautājumu
Ievada apsvērumi
Pirmais un otrais jautājums, kas ir jāizskata kopā, ir par Regulas Nr. 1889/2005 9. panta 1. punkta interpretāciju un, precīzāk, par to, vai minētajai tiesību normai ir pretrunā tāds dalībvalsts tiesiskais regulējums kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka lielas tādas skaidras naudas summas deklarēšanas pienākuma neizpilde, kuru ieved vai izved no šīs valsts teritorijas, ir sodāma ar naudas sodu, ko aprēķina, ņemot vērā noteiktus atbildību pastiprinošus apstākļus, un kas var būt līdz pat divkāršam nedeklarētās summas apmēram.
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ar LESD 267. pantu iedibinātajā sadarbības starp valstu tiesām un Tiesu procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu izlemt tās izskatīšanā esošo lietu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā tai iesniegtie jautājumi ir jāpārformulē. Turklāt Tiesai var nākties ņemt vērā Savienības tiesību normas, uz kurām valsts tiesa savu jautājumu izklāstā nav atsaukusies (spriedums, 2016. gada 13. oktobris, M. un S.,
C‑303/15
,
EU:C:2016:771
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka iesniedzējtiesa balstās uz premisu, ka pamatlietā aplūkotā skaidras naudas pārvietošana ir jāuzskata par izvešanu no Savienības, jo
Zheng
pirms ierašanās Ķīnā nebūtu varējis piekļūt naudai, kas atradās viņa bagāžā, kura tika reģistrēta Grankanārijas lidostā.
Šajā kontekstā būtu jāatgādina, ka Regulas Nr. 1889/2005 3. panta 1. punktā noteiktais deklarēšanas pienākums attiecas tikai uz fiziskām personām, kuras iebrauc Savienībā vai izbrauc no tās un kurām ir skaidra nauda vismaz EUR 10000 apmērā. Turklāt no šīs tiesību normas izriet, ka attiecīgajai fiziskajai personai regulā paredzētā deklarācija ir jāiesniedz tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, caur kuru šī persona iebrauc Savienībā vai izbrauc no tās.
Lai arī šajā regulā nav definēta “fiziska persona, kura iebrauc vai izbrauc” no Savienības, Tiesa jau ir konstatējusi, ka šis jēdziens nav divdomīgs un ir jāsaprot tā parastajā nozīmē, proti, kā tāds, kurā ir atsauce uz fiziskas personas pārvietošanos no kādas vietas, kas neietilpst Savienības teritorijā, uz kādu vietu, kura ietilpst šajā teritorijā, vai no pēdējās minētās vietas uz tādu vietu, kas neietilpst minētajā teritorijā (spriedums, 2017. gada 4. maijs, El Dakkak un Intercontinental,
C‑17/16
,
EU:C:2017:341
,
19.
–
21.
punkts).
No tā izriet, ka Regulas Nr. 1889/2005 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jebkura fiziska persona, kura, tāpat kā
Zheng
, fiziski izceļo no Savienības vismaz ar EUR 10000 skaidras naudas, pārvadātā summa ir jādeklarē tās dalībvalsts kompetentajām iestādēm, caur kuru minētā persona fiziski izceļo no Savienības.
Tā kā šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka
Zheng
no Savienības teritorijas bija paredzējis izceļot caur Amsterdamas lidostu, viņam saskaņā ar šo regulu pamatlietā aplūkotā skaidrā nauda bija jādeklarē nevis Spānijas iestādēm, bet gan Nīderlandes kompetentajām iestādēm.
Tomēr ir jāuzskata, ka Regulā Nr. 1889/2005 principā nav aizliegts dalībvalsts tiesiskais regulējums, kurā ir noteikti vēl citi deklarēšanas pienākumi, kas nav paredzēti regulā.
Proti, no šīs regulas preambulas 3. apsvēruma un 1. panta 2. punkta izriet, ka tā neietekmē dalībvalstu iespēju atbilstīgi LESD noteikumiem, it īpaši tā 65. pantam, īstenot valsts kontroles pasākumus attiecībā uz skaidras naudas pārvietošanu Savienības iekšienē.
Līdz ar to pirmais un otrais uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka iesniedzējtiesa ar tiem vēlas noskaidrot, vai LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka lielas tādas skaidras naudas summas deklarēšanas pienākuma neizpilde, kuru ieved vai izved no šīs valsts teritorijas, ir sodāma ar naudas sodu, ko aprēķina, ņemot vērā noteiktus atbildību pastiprinošus apstākļus, un kas var būt līdz pat divkāršam nedeklarētās summas apmēram.
Par kapitāla brīvu apriti
LESD 65. panta 1. punkta b) apakšpunktā ir noteikts, ka LESD 63. pants, ar kuru atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai ir aizliegti visi kapitāla aprites ierobežojumi dalībvalstu starpā (spriedums, 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth,
C‑52/16 un C‑113/16
,
EU:C:2018:157
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra), neskar dalībvalstu tiesības noteikt tostarp procedūras, kā pārvaldes vai statistikas informācijas vajadzībām deklarējama kapitāla aprite, vai arī veikt pasākumus, ko pamato sabiedriskās kārtības vai sabiedrības drošības intereses.
Tādēļ valsts pasākumi, kas ierobežo kapitāla brīvu apriti, var tikt attaisnoti ar LESD 65. pantā minētajiem iemesliem, ja vien tie atbilst samērīguma principam, un tas prasa, lai tie būtu piemēroti leģitīmi izvirzītā mērķa īstenošanas garantēšanai un lai tie nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 6. marts, SEGRO un Horváth,
C‑52/16 un C‑113/16
,
EU:C:2018:157
,
76.
un
77.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jākonstatē jau Tiesas atzītais, ka noziedzīgi iegūtu līdzekļu legalizēšanas apkarošana, kas ir saistīta ar mērķi aizsargāt sabiedrisko kārtību, ir leģitīms mērķis, kas var attaisnot Līgumā garantēto pamatbrīvību ierobežojumu (spriedums, 2013. gada 25. aprīlis, Jyske Bank Gibraltar,
C‑212/11
,
EU:C:2013:270
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, runājot it īpaši par deklarēšanas pienākumu pamatlietā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka ar Līgumiem izveidotā kapitāla brīva aprite neliedz banknošu eksportu pakļaut iepriekšējai deklarēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1995. gada 23. februāris, Bordessa u.c.,
C‑358/93 un C‑416/93
,
EU:C:1995:54
,
31.
punkts, kā arī 1995. gada 14. decembris, Sanz de Lera u.c.,
C‑163/94, C‑165/94 un C‑250/94
,
EU:C:1995:451
,
10.
punkts).
Tomēr samērīguma princips ir piemērojams ne tikai attiecībā uz pārkāpuma sastāva elementu noteikšanu, bet arī attiecībā uz tādu noteikumu noteikšanu, kas attiecas uz naudas sodu bargumu un tādu elementu vērtējumu, kuri var tikt ņemti vērā šo sodu noteikšanā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 9. februāris, Urbán,
C‑210/10
,
EU:C:2012:64
,
53.
un
54.
punkts).
It īpaši valsts tiesību aktos atļautie administratīvie vai represīvie pasākumi nedrīkst pārsniegt šajos tiesību aktos leģitīmi paredzēto mērķu sasniegšanai vajadzīgo (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
22.
punkts).
Šajā kontekstā sankciju bargumam ir jāatbilst pārkāpumu, kas ar tām tiek sodīti, smagumam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 16. jūlijs, Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
23.
punkts).
Šajā ziņā būtu jāatgādina Tiesas nospriestais, ka, lai arī saskaņā ar Regulas Nr. 1889/2005 9. panta 1. punktu dalībvalstīm ir rīcības brīvība attiecībā uz tādu sankciju izvēli, ko tās pieņem, lai nodrošinātu šīs regulas 3. pantā paredzētā deklarēšanas pienākuma ievērošanu, par šī pienākuma neizpildi paredzētais naudas sods 60 % apmērā no nedeklarētās skaidrās naudas summas, ja šī summa ir lielāka par EUR 50000, ņemot vērā attiecīgā pārkāpuma raksturu, nešķiet samērīgs. Proti, Tiesa ir uzskatījusi, ka šāds naudas sods pārsniedz to, kas ir vajadzīgs, lai garantētu minētā pienākuma ievērošanu un nodrošinātu šajā regulā izvirzīto mērķu īstenošanu, jo šajā 9. pantā paredzētās sankcijas mērķis ir sodīt nevis par iespējamajām krāpnieciskajām vai nelikumīgajām darbībām, bet tikai par minētā pienākuma neizpildi (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Chmielewski,
C‑255/14
,
EU:C:2015:475
,
29.
–
31.
punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka Likuma 10/2010 57. panta 3. punktā, tāpat kā Regulas Nr. 1889/2005 9. pantā, ir paredzēts sods nevis par iespējamajām krāpnieciskajām vai nelikumīgajām darbībām, bet gan par deklarēšanas pienākuma neizpildi.
Turklāt, pat ja šāds naudas sods ir aprēķināts, ņemot vērā noteiktus atbildību pastiprinošus apstākļus – ar nosacījumu, ka tie atbilst proporcionalitātes principam –, fakts, ka naudas soda maksimālā summa var sasniegt divkāršu nedeklarētās skaidrās naudas summu un ka katrā ziņā, kā šajā gadījumā, naudas sods var tikt noteikts teju 100 % apmērā no šīs summas, pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu deklarēšanas pienākuma ievērošanu.
Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka lielas tādas skaidras naudas summas deklarēšanas pienākuma neizpilde, kuru ieved vai izved no šīs valsts teritorijas, ir sodāma ar naudas sodu, kas var būt līdz pat divkāršam nedeklarētās summas apmēram.
Par trešo jautājumu
Trešajā jautājumā iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai pamatlietā attiecīgās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka tāda naudas soda uzlikšana, kas neatkarīgi no pārvietotās naudas summas var sasniegt 25 % no nedeklarētās skaidrās naudas summas, atbilst samērīguma principam.
Šajā ziņā, lai arī uz jautājumiem par Savienības tiesībām attiecas atbilstības pieņēmums, kā tas ticis atgādināts šī sprieduma 20. un 21. punktā, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka nepieciešamība panākt valsts tiesai noderīgu Savienības tiesību interpretāciju prasa, lai valsts tiesa izklāstītu lietas faktiskos un tiesiskos apstākļus, kuros iekļaujas tās uzdotie jautājumi, vai vismaz paskaidrotu šo jautājumu pamatā esošos faktu pieņēmumus. Iesniedzējtiesas lēmumā turklāt ir jābūt norādītiem precīziem iemesliem, kas valsts tiesai ir likuši šaubīties par Savienības tiesību interpretāciju un uzskatīt par nepieciešamu uzdot Tiesai prejudiciālu jautājumu (spriedums, 2017. gada 14. jūnijs, Online Games u.c.,
C‑685/15
,
EU:C:2017:452
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā no iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka ekonomiskā sankcija, uz kuru iesniedzējtiesa atsaucas trešajā prejudiciālajā jautājumā, neatbilst tai, kāda tikusi piemērota prasītājam pamatlietā, un turklāt nešķiet, ka tāda pastāvētu Spānijas tiesību sistēmā. Katrā ziņā neviens no Tiesas rīcībā esošo lietas materiālu elementiem neapliecina šādas sankcijas pastāvēšanu.
Tātad šis jautājums ir jāatzīst par nepieņemamu, jo LESD 267. panta ietvaros Tiesai uzticētais uzdevums ir palīdzēt spriest tiesu dalībvalstīs, nevis sniegt konsultatīvus atzinumus par vispārīgiem vai hipotētiskiem jautājumiem (spriedums, 2013. gada 26. februāris, Åkerberg Fransson,
C‑617/10
,
EU:C:2013:105
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

LESD 63. un 65. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu dalībvalsts tiesisko regulējumu kā pamatlietā aplūkotais, kurā ir paredzēts, ka lielas tādas skaidras naudas summas deklarēšanas pienākuma neizpilde, kuru ieved vai izved no šīs valsts teritorijas, ir sodāma ar naudas sodu, kas var būt līdz pat divkāršam nedeklarētās summas apmēram.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.