CELEX: 62017CJ0017
Eelotsusetaotlus
Töötajate kaitse tööandja maksejõuetuse korral
Direktiiv 2008/94/EÜ
Artikkel 8
Täiendavad pensioniskeemid
Vanadushüvitiste saamise õiguse kaitse
Tagatud minimaalne kaitsetase

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral (
ELT 2008, L 283, lk 36
, edaspidi „direktiiv 2008/94“) artikli 8 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses Grenville Hampshire’i ja Board of the Pension Protection Fundi (pensionikaitsefondi nõukogu, edaspidi „PPFi nõukogu“) vahel G. Hampshire’i vanadushüvitise arvutamise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2008/94 põhjendus 3 on sõnastatud järgmiselt:
„On vaja kindlustada töötajate kaitse nende tööandja maksejõuetuse korral ja tagada neile minimaalne kaitse, eelkõige rahuldamata nõuete väljamaksmise tagamiseks, ning samas võtta arvesse [Euroopa Liidu] tasakaalustatud majandusliku ja sotsiaalse arengu vajadust. Sel eesmärgil peaksid liikmesriigid looma organi, mis tagab kõnealuste töötajate rahuldamata nõuete väljamaksmise.“
Vastavalt direktiivi artikli 1 lõikele 1 kohaldatakse seda direktiivi töötajate nõuete suhtes, mis tekivad töölepingutest või töösuhetest ja esitatakse tööandjate vastu, kes on maksejõuetud direktiivi artikli 2 lõike 1 tähenduses.
Sama direktiivi artiklis 8 on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad vajalike meetmete võtmise, et kaitsta töötajate ja isikute huve, kes olid tööandja ettevõttest lahkunud selleks kuupäevaks, kui tekkis tööandja maksejõuetus, seoses nende töötajate vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada vanadushüvitist, sealhulgas toitjakaotushüvitist, vastavalt täiendavatele tööandja või tööandjatevahelistele pensioniskeemidele, mis ei kuulu riiklikesse sotsiaalkindlustusskeemidesse.“
Direktiivi 2008/94 artikli 12 punktis a on ette nähtud, et see direktiiv „ei piira liikmesriikide õigust võtta vajalikke meetmeid kuritarvituste vältimiseks“.
Ühendkuningriigi õigus
Direktiiv 2008/94 võeti töötajate vanadushüvitiste saamise õiguse kaitse osas Ühendkuningriigi õigusesse sisuliselt üle 2004. aasta pensioniseadusega (Pensions Act 2004; edaspidi „2004. aasta seadus“).
Selle seadusega loodi pensionide tagamiseks riiklik pensionifond „Pension Protection Fund“ (edaspidi „PPF“), mida haldab PPFi nõukogu. Tööandja maksejõuetuse korral võtab PPF teatud tingimustel üle vastutuse töötajate täiendavast tööandja pensioniskeemist tulenevate nõuete eest. Selle ülesande rahastamiseks kogub PPF kõikidelt tegutsemiseks loa saanud täiendavatelt tööandja pensioniskeemidelt sissemakseid.
Kui tööandja, kes osaleb kindlaksmääratud hüvitistega toimivas pensioniskeemis, muutub maksejõuetuks, võtab PPFi nõukogu selle skeemi teatud tingimustel 2004. aasta seaduse alusel üle.
Nende tingimuste seas on ka 2004. aasta seaduse § 127 lõike 2 punktis a sisalduv tingimus, mille kohaselt on „pensioniskeemi varade väärtus asjaomasel ajal väiksem kui kaitstud kohustuste väärtus“.
2004. aasta seaduse §‑s 131 määratletud kaitstud kohustused ei kata mitte kõigi täiendavas tööandja pensioniskeemis osalevate töötajate pensioniõigusi täielikult, vaid need katavad üksnes kulud, millega tagatakse hüvitised, mis vastavad hüvitisele, mida tuleks maksta kooskõlas pensionihüvitisi käsitlevate sätetega, kui PPFi nõukogu võtaks üle vastutuse pensioniskeemi eest (edaspidi „PPFi hüvitis“).
Nende töötajate puhul, kes on tööandja maksejõuetuse tekkimise kuupäevaks juba jõudnud oma pensioniskeemi üldisesse pensioniikka, ei näe 2004. aasta seadus, eelkõige selle § 162 õiguste vähendamist ette. Seevastu neil töötajatel, kes ei ole maksejõuetuse tekkimise kuupäevaks üldisesse pensioniikka jõudnud, on õigus saada ainult 90% omandatud õiguste väärtusest. Lisaks kehtib nende õiguse suhtes ülempiir, mis on ette nähtud 2004. aasta seaduse 7. lisa punktis 26.
Teatavas vanusevahemikus töötajate suhtes kohaldatava hüvitise ülempiiri kehtestab PPF. PPFi nõukogu avaldab kindlustusmatemaatilised tegurid, mille alusel vähendatakse nende pensioniskeemi liikmete hüvitise ülempiiri, kes hakkavad hüvitist saama enne 65. eluaastat. 2004. aasta seaduse 7. lisa punkti 26 lõike 7 kohaselt ei ole hüvitise lagi ülempiir ise, vaid see vastab 90%‑le ülempiiri summast.
2004. aasta seaduse 7. lisa punktis 28 on muu hulgas ette nähtud, et ülempiire kohandatakse seoses inflatsiooniga, kuid maksimaalselt siiski 2,5% aastas. Samas ei ole ülempiiri kohandamist selle sätte alusel ette nähtud hüvitiste suhtes, mida saadakse enne 6. aprilli 1997 töötatud aja eest.
2004. aasta seadusega hõlmatud maksejõuetuse korral algab sama seaduse § 132 kohaselt hindamisperiood, mille jooksul hinnatakse pensioniskeemi rahastamise taset, et teha kindlaks, kas PPF peab § 127 lõike 2 alusel selle pensioniskeemi kohustused üle võtma (edaspidi „hindamisperiood“). 2004. aasta seaduse §-s 138 on ette nähtud, et hindamisperioodi jooksul vähendatakse liikmetele makstavaid hüvitisi tasemeni, mida tuleks maksta, kui PPF peab pensioniskeemi kohustused üle võtma.
Pensioniskeemi kaitstud kohustuste ja vara hindamine viiakse 2004. aasta seaduse §‑de 143 ja 144 kohaselt läbi hindamisperioodi jooksul; kui PPFi nõukogu on hindamistulemuse kinnitanud – ilma, et seda oleks vaidlustatud –, muutub see siduvaks ning hindamistulemus on määrav tegemaks kindlaks, kas selle seaduse § 127 lõike 2 punktis a sätestatud tingimus vastutuse PPFi pädevusse üleminekuks on täidetud.
2004. aasta seaduse § 154 näeb ette, et kui pensioniskeemi vara on kaitstud kohustuste täitmiseks maksejõuetuse tekkimise kuupäeval piisav, PPF pensioniskeemi üle ei võta ja fondihaldurid lõpetavad pensioniskeemi tegevuse. Sellisel juhul peab täiendav pensioniskeem maksma pensioniskeemi ülejäänud varast töötajatele vanadushüvitisi väärtuses, mis on võrdne PPFilt saadavate hüvitistega. 2004. aasta pensioniseaduse § 154 lõike 7 kohaselt järgib täiendav tööandja pensioniskeem seejuures PPFi juhiseid.
Kui leitakse, et pensioniskeemi varast kaitstud kohustuste täitmiseks ei piisa, võtab pensioniskeemi üle PPFi nõukogu. 2004. aasta seaduse § 161 lõikes 2 on selle kohta sätestatud:
„Kui [PPFi] nõukogu võtab pensioniskeemi kohustused üle, siis:
a)
antakse pensioniskeemi vara, õigused ja kohustused täiendava tagatiseta üle [PPFi] nõukogule ning üleandmine jõustub alates hetkest, mil fondihaldurid või juhid saavad üleandmisteate;
b)
alates sellest hetkest vabastatakse pensioniskeemi fondihaldurid või juhid pensionide maksmise kohustusest ja
c)
alates sellest hetkest vastutab [PPFi] nõukogu selle eest, et hüvitisi makstakse (ja on makstud) kooskõlas pensionihüvitisi käsitlevate sätetega, ning seega loetakse pensioniskeem vahetult pärast seda hetke lõpetatuks.“
Vastavalt pensionikaitsefondi (pensionihüvitiste ülempiir) 2006. aasta korraldusele (Pension Protection Fund (Pension Compensation Cap) Order 2006) oli alates 1. aprillist 2006 65aastaste puhul ülempiiriks 28944,45 naelsterlingit (GBP).
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
G. Hampshire töötas aastatel 1971–1998 Turner & Newall plc (edaspidi „T&N“) juures. Ta oli kogu selle aja jooksul T&Ni pensioniskeemi liige (edaspidi „T&Ni pensioniskeem“).
Pärast seda, kui T&Ni omandas Federal-Mogul Corporation of America, vallandati G. Hampshire 1998. aastal ja ta jäi 51aastaselt eelpensionile, samas kui T&Ni pensioniskeemi liikmeks olevate töötajate üldine pensioniiga oli 62 aastat. T&Ni pensioniskeemi haldurid teatasid talle, et tema pensioni suurus on 48781,80 naela aastas (enne maksude mahaarvamist) ja igal aastal tõuseb pension vähemalt 3%.
Federal-Mogul Corporation of America taotles 2001. aastal Ühendriikides kaitset maksejõuetuse tõttu ja seetõttu alustas PPF 10. juulil 2006 Ühendkuningriigis T&Ni pensioniskeemi kaitstud kohustuste ja vara hindamist. Sel kuupäeval oli G. Hampshire 58aastane.
PPFi nõukogu kinnitas pärast hindamise lõppu 19. septembril 2011 hindamistulemuse, mille kohaselt ületas T&Ni pensioniskeemi vara 10. juulil 2006 kaitstud kohustused, nii et selles oli piisavalt vahendeid, et tagada vanadushüvitise maksmine PPFi hüvitisega võrdväärses ulatuses (edaspidi „19. septembri 2011. aasta otsus“). Seega ei võtnud PPFi nõukogu seda pensioniskeemi üle.
G. Hampshire’i brutopensioni suuruseks määrati – pärast 89965 naela suuruse summa mahaarvamist, mis ta oli välja võtnud 1998. aastal pensionile jäädes –19819 naela aastas; arvesse võeti eelkõige asjaolu, et 10. juuliks 2006 ei olnud ta veel jõudnud T&Ni pensioniskeemi üldisesse pensioniikka ja seega kehtis tema suhtes 2004. aasta seaduse 7. lisa punktis 26 sätestatud hüvitise ülempiir.
Seetõttu vähenes G. Hampshire’i pension ligikaudu 67% võrreldes õigusega saada 60240 naela aastas, mida ta oleks saanud, kui tema tööandja ei oleks muutunud maksejõuetuks.
Kuna G. Hampshire’i töötamisperiood jäi veel ka peamiselt 6. aprilli 1997. aasta eelsesse aega, on ta suurel määral jäetud ilma õigusest pensioni iga-aastasele tõusule. Tema enda arvutuste järgi saab ta seega ligikaudu 25% T&Nis töötamisega väljateenitud pensionist.
G. Hampshire ja veel 15 T&Ni endist töötajat, kelle puhul toimus sarnane vähenemine, pöördusid Pension Protection Fund Ombudsmani (Pensionikaitsefondi ombudsman, Ühendkuningriik) poole, et vaidlustada T&Ni pensioniskeemi hindamine, mille PPFi nõukogu oma 19. septembri 2011. aasta otsuses kinnitas.
Kuna tema kaebus jäeti 19. veebruaril 2014 rahuldamata, esitas G. Hampshire hagi High Court of Justice’ile (England & Wales), Chancery Division (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), varaliste vaidluste osakond, Ühendkuningriik).
See kohus jättis 23. detsembri 2014. aasta otsusega G. Hampshire’i hagi rahuldamata. G. Hampshire esitas apellatsioonkaebuse Court of Appealile (England & Wales) (Civil Division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilkolleegium), Ühendkuningriik).
G. Hampshire väidab sisuliselt, et 2004. aasta seaduse sätted, millele 19. septembri 2011. aasta otsuses tugineti, ei olnud direktiivi 2008/94 artikliga 8 – sellele Euroopa Kohtu antud tõlgenduses – kooskõlas, sest nende sätete tulemusel saavad mõned töötajad kätte vähem kui 50% oma väljateenitud vanadushüvitise väärtusest.
PPF leiab omakorda, et Euroopa Kohtu praktikast direktiivi artikli 8 kohta tuleneb vaid kohustus, et kaitsesüsteemid tagaksid keskmiselt kõigile täiendava tööandja pensioniskeemiga liitunud töötajatele hüvitise, mis võrduks vähemalt 50%‑ga väljateenitud hüvitise väärtusest. Seevastu ei ole nõutud, et iga konkreetne töötaja eraldi saaks hüvitise, mis võrduks vähemalt 50%‑ga tema enda väljateenitud hüvitise väärtusest.
Neil asjaoludel otsustas Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (apellatsioonikohus (Inglismaa ja Wales) (tsiviilkolleegium)) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas [nõukogu 20. oktoobri 1980. aasta] direktiivi 80/987/EMÜ [töötajate kaitset tööandja maksejõuetuse korral käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (
EÜT 1980, L 283, lk 23
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 217)] artiklist 8 (nüüd asendatud direktiivi [2008/94] artikliga 8) tuleneb liikmesriikidele kohustus tagada, et tööandja maksejõuetuse korral saab iga töötaja kätte vähemalt 50% väljateenitud vanadushüvitise väärtusest (ainsaks erandiks on kuritarvitused, mille suhtes kohaldatakse direktiivi artikli 10 punkti a)?
2.
Teise võimalusena – võttes arvesse liikmesriigi kohtu järeldusi kohtuasja asjaolude kohta –, kas direktiivi [80/987] artikli 8 kohaselt on piisav, kui liikmesriik kehtestab kaitsesüsteemi, mille kohaselt saavad töötajad üldjuhul kätte rohkem kui 50% väljateenitud vanadushüvitise väärtusest, kuid mõned töötajad saavad kätte vähem kui 50%, sest:
a)
töötajatele (eelkõige neile, kes ei ole tööandja maksejõuetuse tekkimise ajaks jõudnud oma pensioniskeemi kohasesse üldisesse pensioniikka) makstava hüvitise summale on kehtestatud rahaline ülempiir ja/või
b)
kehtivad õigusnormid piiravad töötajatele makstava hüvitise iga-aastast suurendamist või nende pensioniõiguste iga-aastast ümberhindamist enne pensioniiga?
3.
Kas käesoleva kohtuasja asjaoludel on direktiivi [80/987] artiklil 8 vahetu õigusmõju?“
Eelotsusetaotluse vastuvõetavus
Ühendkuningriigi valitsus väidab, et eelotsusetaotlus on vastuvõetamatu, kuna seal esitatud küsimused on hüpoteetilised. Ta leiab, et isegi kui T&Ni pensioniskeemi kohustusi hinnati ilma riigisisestes õigusnormides ette nähtud ülempiiri arvesse võtmata, ületas pensioniskeemi vara kaitstud kohustusi ning seega ei võtnud PPF seda üle ja pensioniskeemi haldamist jätkasid fondihaldurid. Samuti on ta seisukohal, et kuna direktiivi 2008/94 artiklil 8 ei ole horisontaalset vahetut õigusmõju, saaks G. Hampshire omandatud õigused maksma panna üksnes riigilt hüvitist nõudes, aga see ei ole põhikohtuasjas vaidluse all.
Selle kohta tuleb meeles pidada, et ELTL artiklis 267 sätestatud Euroopa Kohtu ja liikmesriikide kohtute vahelise koostöö raames on üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval liikmesriigi kohtul kohtuasja eripära arvesse võttes õigus hinnata nii eelotsuse vajalikkust asjas otsuse langetamiseks kui ka Euroopa Kohtule esitatavate küsimuste asjakohasust. Seega, kui esitatud küsimused käsitlevad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus üldjuhul kohustatud otsuse tegema (23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F. Hoffmann-La Roche jt,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest järeldub, et eeldatakse, et liidu õiguse tõlgendamise küsimused, mille liikmesriigi kohus on esitanud õiguslikus ja faktilises raamistikus, mille ta on määratlenud omal vastutusel ja mille paikapidavust Euroopa Kohus ei pea kontrollima, on asjakohased. Euroopa Kohus võib liikmesriigi kohtu esitatud eelotsuse küsimustele vastamast keelduda üksnes juhul, kui on ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja faktiliste asjaolude või esemega, kui probleem on hüpoteetiline või kui Euroopa Kohtule ei ole teada vajalikke faktilisi või õiguslikke asjaolusid, et anda tarvilik vastus talle esitatud küsimustele (23. jaanuari 2018. aasta kohtuotsus F. Hoffmann-La Roche jt,
C‑179/16
,
EU:C:2018:25
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul ei ole aga ilmne, et taotletaval liidu õiguse tõlgendusel puudub igasugune seos põhikohtuasja esemega. Nimelt on need küsimused direktiivi 2008/94 artikli 8 tõlgendamise kohta tekkinud kohtuvaidluses, mis puudutab 2004. aasta seaduse kaitstud kohustuste arvutamise sätete vastavust direktiivi sätte nõuetele. Kuivõrd Euroopa Kohtu poolt kõnealusele sättele antava tõlgenduse tulemuseks võib olla kaitstud kohustuste – ja seega G. Hampshire’i pensioniõiguste – uus hindamine PPFi poolt, on põhikohtuasja ese ja eelotsuse küsimused piisaval määral seotud.
Lisaks on asjasse puutuv ka küsimus, kas direktiivi 2008/94 artiklil 8 on vahetu õigusmõju niisugustel asjaoludel, nagu on kõne all käesolevas kohtuasjas, arvestades, et liikmesriigi kohtul võib kohtuvaidluses, milles tema poole on pöördutud, osutuda vajalikuks otsustada, kas G. Hampshire võib PPFi nõukogu vastu tugineda artiklile 8 või mitte.
Neil asjaoludel on eelotsuse küsimused vastuvõetavad.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
Oma esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2008/94 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse korral peab iga konkreetne töötaja saama kätte hüvitise, mis vastab vähemalt 50%‑le täiendavas tööandja pensioniskeemis omandatud õiguste väärtusest, või piisab sellest, kui see hüvitis on tagatud enamiku töötajate jaoks, kuid teatavate riigisiseses õiguses ette nähtud piirangute tõttu saavad mõned töötajad kätte siiski vähem kui 50% enda väljateenitud vanadushüvitise väärtusest.
Direktiivi 2008/94 artikli 8 sõnastuse kohaselt tagavad liikmesriigid vajalike meetmete võtmise, et kaitsta töötajate ja isikute huve, kes olid tööandja ettevõttest lahkunud selleks kuupäevaks, kui tekkis tööandja maksejõuetus, seoses nende töötajate vahetult või tulevikus tekkiva õigusega saada vanadushüvitist vastavalt täiendavatele tööandja või tööandjatevahelistele pensioniskeemidele, mis ei kuulu riiklikesse sotsiaalkindlustusskeemidesse.
Sellega seoses on liikmesriikidel loomulikult nii kaitsemehhanismi kui ka -taseme kindlaksmääramisel lai kaalutlusruum, mis välistab täieulatusliku tagamiskohustuse (vt selle kohta 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punktid
ja
–
; 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punkt
, ning 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, punkt
).
Seega ei ole direktiivi 2008/94 artikliga 8 vastuolus, kui liikmesriigid vähendavad töötajate omandatud õigusi tööandja maksejõuetuse korral, kui nad soovivad saavutada õiguspäraseid majanduslikke ja sotsiaalseid eesmärke ning järgivad iseäranis proportsionaalsuse põhimõtet.
Siiski on Euroopa Kohus seoses direktiivi 80/987 artikliga 8 – mis on nüüd direktiivi 2008/94 artikkel 8 – juba leidnud, et riigisisese õiguse sätteid, mis võivad teatud olukordades tuua kaasa selle, et hüvitistena on tagatud vähem kui pool omandatud õigustest, ei saa pidada kooskõlas olevaks kõnealuses sättes kasutatud termini „kaitsta“ määratlusega (vt selle kohta 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punkt
).
Olgu veel täpsustatud, et selle kohtuotsuse aluseks olnud kohtuvaidluses oli kõne all kahe endise töötaja õigus hüvitistele, kes said vastavalt vaid 20% ja 49% vanadushüvitistest, millele neil oli õigus (25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punkt
).
Euroopa Kohus kinnitas seda tõlgendust 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsuses Hogan jt (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
), mis tehti kohtuasjas, milles olid vaidluse all kümne sellise endise töötaja õigus neile individuaalselt tekkinud vanadushüvitistele, kelle nimed on kohtuotsuses välja toodud ja kellest igaüks oli ühinenud ühega kindlaksmääratud hüvitisega toimivatest täiendavatest pensioniskeemidest, mille oli asutanud nende tööandja. Pärast seda, kui Euroopa Kohus viitas 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuse Robins jt (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
) punktile 57, asus ta seisukohale, et direktiivi 2008/94 artikli 8 nõuetekohase ülevõtmise tingimus on, et töötaja saab oma tööandja maksejõuetuse korral vähemalt poole vanadushüvitistest, millele tal on õigus tekkinud pensioniõiguste alusel, mille tarvis ta tegi sissemakseid täiendavasse tööandja pensioniskeemi (vt selle kohta 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punktid
ja
).
Sellest kohtupraktikast – viimati kinnitas seda ka 24. novembri 2016. aasta otsus kohtuasjas Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, punkt
) – nähtub, et direktiivi 2008/94 artiklis 8 nii ette nähtud kaitse tase kujutab endast iga konkreetse töötaja individuaalset miinimumtagatist.
Tõepoolest kahjustaks see olulisel määral direktiivi eesmärgi saavutamist – milleks on tagada igale töötajale tööandja maksejõuetuse korral kaitse alammäär liidu õiguse alusel –, kui olukorras, kui töötaja ei ole direktiivi artikli 12 tähenduses ühtegi õigust kuritarvitanud, võivad liikmesriigid täita neile selle direktiivi artiklist 8 tulenevaid kohustusi ilma igale konkreetsele töötajale minimaalset kaitset tagamata.
Vastupidi Ühendkuningriigi valitsuse väidetele käesolevas kohtumenetluses ilmneb sellest, et Euroopa Kohtu antud tõlgendus, mis käsitleb nii direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitse taset ja laadi kui ka selle kaitse individuaalseid saajaid, ei ole piiratud mitte üksnes konkreetsete juhtumitega, mille alusel tehti 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
); 25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt (
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
) ning 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Webb-Sämann (
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
), vaid see tõlgendus on üldise ulatusega.
Seega ei saa toetada seisukohta, et kõnealune tõlgendus käib üksnes teatavate maksejõuetute tööandjate kohta, kes tegutsevad konkreetsetes valdkondades, või teatavate töötajate kohta, kelle puhul on tegemist spetsiifilise majandusliku ja sotsiaalse kontekstiga.
Seega kehtestab direktiivi 2008/94 artikkel 8 liikmesriikidele kohustuse tagada ilma erandita, et iga konkreetne töötaja saab oma tööandja maksejõuetuse korral hüvitise, mis vastab vähemalt 50%‑le täiendavas tööandja pensioniskeemis väljateenitud vanadushüvitise väärtusest, ilma et seejuures oleks välistanud, et ka teistel asjaoludel võidakse tekkinud kahju – isegi juhul, kui selle protsentuaalne osakaal on väiksem – käsitada ilmselgelt ebaproportsionaalsena arvestades kohustust kaitsta töötajate huve, mis on selles sättes ette nähtud (vt selle kohta 24. novembri 2016. aasta kohtuotsus Webb-Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, punkt
).
Nagu kohtujurist on pealegi oma ettepaneku punktides 48–53 sisuliselt rõhutanud, on selleks, et töötajate minimaalne kaitse tööandja maksejõuetuse korral, mis on ette nähtud direktiivi 2008/94 artiklis 8 – mille kohaselt peab see kaitse laienema kogu pensionile oleku ajale –, oleks täielikult tõhus, vaja, et hüvitis, mis vastab vähemalt 50%‑le omandatud õiguste väärtusest, arvutakse pensionihüvitiste prognoositavat kasvu kogu pensionil oleku ajal arvesse võttes – vältimaks seda, et aja jooksul kahaneb tagatud summa alla 50% ühe pensionil oleku aasta kohta väljateenitud esialgsest väärtusest.
Eeltoodut arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2008/94 artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse korral peab iga konkreetne töötaja saama kätte vanadushüvitise, mis vastab vähemalt 50%‑le täiendavas tööandja pensioniskeemis omandatud õiguste väärtusest.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi 2008/94 artiklil 8 on vahetu õigusmõju.
Euroopa Kohtu praktikas on osutatud, et õigussubjektid saavad tugineda direktiivi tingimusteta ja piisavalt täpsetele sätetele mitte üksnes liikmesriigi ja kõigi tema valitsemisalasse kuuluvate haldusorganite vastu, vaid ka organite või üksuste vastu, mis alluvad riigile või on riigi kontrolli all või millel on ulatuslikud volitused võrreldes nendega, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest (vt selle kohta 10. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Samuti on riigiga samastatavad organid ja üksused, millele riigiasutus on andnud avaliku ülesande ja neil on selleks ulatuslikud volitused (10. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Farrell,
C‑413/15
,
EU:C:2017:745
, punkt
).
Käesolevas kohtuasjas on seetõttu vaja uurida, kas direktiivi 2008/94 artikkel 8 on tingimusteta ja piisavalt täpne. Hindamisel tuleb arvesse võtta kolme aspekti: tuleb määrata kindlaks nendes sätetes ette nähtud kaitset saavad isikud, kõnealuse kaitse sisu ja kaitse tagamise eest vastutav isik (vt selle kohta 19. novembri 1991. aasta kohtuotsus Francovich jt,
C‑6/90 ja C‑9/90
,
EU:C:1991:428
, punkt
).
Direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitset saavate isikute kohta ilmneb selle sätte sõnastusest selgelt, et direktiivi kohaselt tuleb kaitsta tööandja maksejõuetusest puudutatud töötajaid. Seega vastab kõnealune artikkel niisuguste isikute kindlaksmääramise puhul, kellel on õigus selles direktiivis sätestatud tagatistele, täpsuse ja tingimusetuse kriteeriumidele, mis on direktiivi sätte vahetuks kohaldamiseks nõutavad.
Direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitse sisu puhul tuleb meeles pidada, et 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsuses Robins jt (
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
) asus Euroopa Kohus seisukohale, et artikli 8 kohaselt on nõutud, et töötaja saab oma tööandja maksejõuetuse korral vähemalt poole vanadushüvitistest, millele tal on õigus tekkinud pensioniõiguste alusel, mille tarvis ta tegi sissemakseid täiendavasse tööandja pensioniskeemi (25. aprilli 2013. aasta kohtuotsus Hogan jt,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punkt
).
Eeltoodud tõlgendus selgitab ja täpsustab selle õigusnormi tähendust ja ulatust, nagu seda peab või oleks pidanud mõistma ja kohaldama alates selle jõustumise kuupäevast (vt selle kohta 19. aprilli 2016. aasta kohtuotsus DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
, punkt
, ning 22. novembri 2017. aasta kohtuotsus Cussens jt,
C‑251/16
,
EU:C:2017:881
, punkt
).
Samuti sisaldab direktiivi 2008/94 artikkel 8 selget ja täpset liikmesriikide kohustust, mille sisu on isikutele õiguste andmine. Olgu veel lisatud, et see kohustus ei ole seotud ühegi eritingimusega.
Direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud kaitse tagamise eest vastutava isikuga seoses tuleb osutada, et liikmesriikidel on kaitse tagamise viisi üle otsustamisel lai kaalutlusruum, nii et nad võivad näiteks näha ette riigipoolse rahastamise, kehtestada tööandjatele kindlustuskohustuse või ette näha garantiiasutuse loomise (vt selle kohta 25. jaanuari 2007. aasta kohtuotsus Robins jt,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punktid
ja
).
Juhul kui liikmesriik on selle kaalutlusruumi kord juba täielikult ära kasutanud, ei saa see argument enam takistada isikul tuginemast minimaalsele kaitsele, millele tal on direktiivi 2008/94 artikli 8 alusel õigus, nagu märkis ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 79.
Selle kohta nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust, et liikmesriigi seadusandja otsustas 2004. aasta seadust vastu võttes, et kui kindlaksmääratud hüvitistega toimivas pensioniskeemis osalev tööandja muutub maksejõuetuks, tuleb hinnata selle pensioniskeemi vahendeid, eelkõige skeemi kaitstud kohustusi ja vara. Kõnealuses seaduses on ette nähtud, et kui pärast PPFi nõukogu poolt hindamise tulemuse kinnitamist selgub, et pensioniskeemi vara on kaitstud kohustustega seotud kulude katmiseks piisav, haldavad pensioniskeemi edasi fondihaldurid – kuigi PPFi nõukogu juhiste kohaselt. Seevastu juhul, kui pensioniskeemi vara ei ole piisav, on 2004. aasta seaduses ette nähtud, et PPFi nõukogu võtab pensioniskeemi üle; see tähendab omakorda seda, et fondihaldurid on oma pensionidega seotud kohustustest vabastatud ja et PPFi nõukogu peab tagama hüvitiste maksmise.
Seega on 2004. aasta seaduses selgelt kindlaks määratud täiendavate tööandja pensioniskeemide kaitstud kohustuste ja vara hindamiseks pädev asutus ning samuti isik, kes vastutab direktiivi 2008/94 artiklis 8 ette nähtud minimaalse kaitse tagamise eest.
Järelikult on see PPF, kes peab täitma Ühendkuningriigis liikmesriikidel lasuvat kohustust kaitsta töötajate huve, mis on seotud nende omandatud õigustega saada vanaduspensionihüvitisi täiendavast tööandja pensioniskeemist.
Seoses küsimusega, kas PPF kujutab endast riigile kuuluvat organit või organit, mida võib riigiga samastada, käesoleva kohtuotsuse punktides 54 ja 55 tsiteeritud kohtupraktika tähenduses, tuleb märkida, et PPFile on täitmiseks antud avalik ülesanne ja tal on selle täitmiseks laiemad volitused, kuivõrd ta kogub tegutsemiseks loa saanud täiendavatelt tööandja pensioniskeemidelt sissemakseid ja tal on õigus anda neile pensioniskeemidele nende tegevuse lõpetamise raames vajalikke juhiseid. Kiites heaks täiendavate tööandja pensioniskeemide kaitstud kohustuste hindamistulemused, määrab PPFi nõukogu pealegi kindlaks kaitse taseme, mis on igal töötajal seoses omandatud õigustega saada vanaduspensionihüvitisi; seda nii juhul, kui PPF võtab pensioniskeemi haldamise üle, kui ka pensioniskeemi tegevuse võimaliku lõpetamise korral väljaspool PPFi.
Niisiis on täidetud tingimused, et töötaja saaks niisuguses olukorras, nagu on G. Hampshire, tugineda PPFi nõukogu vastu direktiivi 2008/94 artiklile 8.
Seoses Ühendkuningriigi valitsuse argumendiga, mille kohaselt direktiivi 2008/94 artiklile 8 ei saa tugineda T&Ni pensioniskeemi haldurite vastu, sest tegemist on eraisikutega – siis kuigi pensioniskeemi vara katab pensioniskeemi kaitstud kohustused ja seega maksab G. Hampshire’ile tema vanadushüvitist pensioniskeem –, tuleb esiteks märkida, et põhikohtuasja pooled on G. Hampshire ning PPFi nõukogu ja Secretary of State for Work and Pensions (töö- ja pensioniküsimuste minister, Ühendkuningriik). Ei T&Ni pensioniskeem ega selle haldurid ei ole põhikohtuasja pooled.
Teiseks ei käsitle põhikohtuasi eelotsusetaotluse kohaselt mitte küsimust, kas G. Hampshire saab nõuda vahetult T&Nilt või selle halduritelt hüvitise maksmist vähemalt 50% ulatuses oma kõnealuses pensioniskeemis omandatud pensioniõigustest, vaid küsimust, kas PPFi nõukogu otsus, millega see kiitis heaks pensioniskeemi kaitstud kohustused, on õiguspärane. Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktides 89, 91 ja 92, on käesoleva kohtuasja eesmärk teha kindlaks, kas direktiivi 2008/94 artiklile 8 tuginedes saab kohustada PPFi nõukogu kaitstud kohustusi uuesti hindama. Niisuguses kontekstis kujutaks mõju, mida PPFi hüvitise uuesti arvutamine võiks T&Ni pensioniskeemile avaldada, endast pelka negatiivset tagajärge kolmandate isikute õigustele ja sellega ei oleks põhjendatud keeldumine tunnustada kõnealuse sätte vahetut mõju organi suhtes, mida tuleb käsitada riigi harundina (vt selle kohta 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus T-Mobile Czech Republic ja Vodafone Czech Republic,
C‑508/14
,
EU:C:2015:657
, punkt
ning seal viidatud kohtupraktika).
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 2008/94 artiklil 8 on sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vahetu õigusmõju, mistõttu võib konkreetne töötaja sellele artiklile liikmesriigi kohtus tugineda niisuguse organi otsuse vaidlustamiseks, nagu seda on PPFi nõukogu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. oktoobri 2008. aasta direktiivi 2008/94/EÜ töötajate kaitse kohta tööandja maksejõuetuse korral artiklit 8 tuleb tõlgendada nii, et tööandja maksejõuetuse korral peab iga konkreetne töötaja saama kätte vanaduspensionihüvitise, mis vastab vähemalt 50%‑le täiendavas tööandja pensioniskeemis omandatud õiguste väärtusest.

2.
Direktiivi 2008/94 artiklil 8 on sellistel asjaoludel, nagu on kõne all põhikohtuasjas, vahetu õigusmõju, mistõttu võib konkreetne töötaja sellele artiklile liikmesriigi kohtus tugineda niisuguse organi otsuse vaidlustamiseks, nagu seda on The Board of the Pension Protection Fund (pensionikaitsefondi nõukogu; Ühendkuningriik).

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.