CELEX: 62019CJ0700
Apellatsioonkaebus
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Optilised kettaseadmed
ELTL artikli 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 53 rikkumise tuvastamise otsus
Üks ja vältav rikkumine
Mõiste
Salajased kokkulepped seoses sülearvutite ja lauaarvutite optiliste kettaseadmete hangetega, mida korraldasid kaks arvutitootjat

Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (edaspidi „TSST Jaapan“) ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (edaspidi „TSST KR“) (edaspidi koos „apellandid“) paluvad oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2019. aasta otsuse Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea
vs
. komisjon (T‑8/16, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2019:522
), millega Üldkohus jättis rahuldamata nende hagi, milles nad palusid esimese võimalusena tühistada neid puudutavas osas komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsus C(2015) 7135 (final) ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39639 – optilised kettaseadmed) (edaspidi „vaidlusalune otsus“) ja teise võimalusena vähendada neile määratud trahvi summat.
I.

Õiguslik raamistik
Nõukogu 16. detsembri 2002. aasta määruse (EÜ) nr 1/2003 [ELTL] artiklites [101] ja [102] sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamise kohta (
EÜT 2003, L 1, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/02, lk 205) artikli 23 lõigetes 2 ja 3 on sätestatud:
„2.   [Euroopa] Komisjon võib oma otsusega määrata ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele trahve, kui need tahtlikult või ettevaatamatuse tõttu:
a)
rikuvad [ELTL] artiklit [101] või [102]; või
b)
ei järgi artikli 8 kohast otsust ajutiste meetmete kehtestamise kohta; või
c)
ei täida artikli 9 alusel tehtud otsusega siduvaks muudetud kohustust.
Ühegi rikkumises osalenud ettevõtja ja ettevõtjate ühenduse puhul ei tohi trahv ületada 10% selle eelmise majandusaasta kogukäibest.
Kui ettevõtjate ühenduse rikkumine on seotud selle liikmete tegevusega, ei tohi trahv ületada 10% nende liikmete kogukäivete summast, kes tegutsevad turul, mida ettevõtjate ühenduse rikkumine mõjutab.
3.   Trahvisumma määramisel võetakse arvesse nii rikkumise raskust kui ka kestust.“
Selle määruse artikli 27 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Enne artiklites 7, 8 ja 23 ning artikli 24 lõikes 2 sätestatud otsuste tegemist annab komisjon ettevõtjatele ja ettevõtjate ühendustele, kelle suhtes komisjon on algatanud menetluse, võimaluse olla ära kuulatud küsimustes, mis on kutsunud esile komisjoni vastuväiteid. Komisjoni otsused võivad põhineda üksnes sellistel vastuväidetel, mille kohta asjaomastel osapooltel on olnud võimalik esitada oma seisukoht. Kaebuste esitajad võtavad menetlusest aktiivselt osa.
2.   Menetluse käigus tagatakse täielikult asjaomaste osapoolte õigus kaitsele. Neil on õigus nõuda juurdepääsu komisjoni toimikule tingimusel, et võetakse arvesse ettevõtjate õigustatud huvi kaitsta oma ärisaladusi. Toimikutele juurdepääsu õigus ei hõlma konfidentsiaalset teavet ning komisjoni või liikmesriikide konkurentsiasutuste ametialaseks kasutuseks mõeldud dokumente. Juurdepääsuõigus ei hõlma eelkõige kirjavahetust komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste vahel või kõnealuste asutuste vahel, sealhulgas artiklite 11 ja 14 kohaselt koostatud dokumendid. Käesolev lõige ei takista komisjonil avaldada ja kasutada teavet, mis on vajalik rikkumise tõendamiseks.“
Määruse artikkel 31 on sõnastatud järgmiselt:
„Euroopa Kohtul on täielik pädevus läbi vaadata otsused, millega komisjon on määranud trahvid või karistusmaksed. Euroopa Kohus võib määratud trahvi või karistusmakse tühistada, seda vähendada või suurendada.“
Trahvide arvutamise kohta on suuniste määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (
ELT 2006, C 210, lk 2
) punktides 6 ja 13 märgitud:
„6.   Rikkumisega seotud kaupade ja teenuste müügiväärtuse sidumisel rikkumise kestusega saadakse adekvaatne asendusväärtus, mis kajastab üheaegselt rikkumise majanduslikku tähtsust ja iga rikkumises osalenud ettevõtja osakaalu. Nendest teguritest lähtumine annab täpse ülevaate trahvi suurusjärgust ning seda ei tuleks vaadelda kui automaatset aritmeetilist arvutusmeetodit.
[…]
13.   Trahvi põhisumma kindlaksmääramisel võetakse aluseks nende kaupade või teenuste väärtus, millega on rikkumine otseselt või kaudselt […] [Euroopa Majanduspiirkonna] asjaomasel territooriumil seotud. […]“.
II.

Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Vaidluse taust on esitatud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 1–37 ja selle võib käesoleva menetluse huvides kokku võtta järgmiselt.
Apellandid TSST Jaapan ja TSST KR toodavad ja tarnivad optilisi kettaseadmeid (edaspidi „OKSid“). Eelkõige on TSST Jaapan ühisettevõtja, mis kuulub Jaapanis asutatud äriühingule Toshiba Corporation ja Lõuna-Koreas asutatud äriühingule Samsung Electronics Co. Ltd. TSST Jaapan oli rikkumisperioodil TSST KRi emaettevõtja.
TSST Jaapan ja TSST KR alustasid tegevust 1. aprillil 2004 kui kaks eraldi üksust. 2005. aasta detsembris lahkus TSST Jaapan turult, jätkates piiratud üleminekualast müügitegevust kuni 2008. aasta alguseni. TSST KR võttis järk-järgult üle TSST Jaapani müügitegevuse ning oli vahetult seotud OKSide arendus‑, turustus‑, müügi‑ ja müügijärgse hooldustegevusega.
Kõnealune rikkumine puudutab OKSe, mida kasutati muu hulgas personaalarvutites (lauaarvutid ja sülearvutid), mida tootsid Dell Inc. ja Hewlett Packard (edaspidi „HP“).
Dell ja HP on kaks peamist originaaltoodete tootjat ülemaailmsel personaalarvutite turul. Need kaks äriühingut kasutavad klassikalisi ülemaailmseid hankemenetlusi, mis hõlmavad eelkõige kord kvartalis toimuvaid läbirääkimisi väikse arvu varem välja valitud OKSide tarnijatega maailmahindade üle ja ülemaailmsete ostukoguste üle.
Hankemenetlus hõlmab hinnapakkumisi, elektroonilisi hinnapakkumisi, veebipõhiseid läbirääkimisi, elektroonilisi vähempakkumisi ja kahepoolseid läbirääkimisi (mis ei toimu veebipõhiselt). Hankemenetluse lõpus määravad kliendid osalevatele OKSide tarnijatele kogused vastavalt nende pakutud hindadele.
14. jaanuaril 2009 esitas Koninklijke Philips NV komisjonile taotluse kaitseks trahvide eest vastavalt komisjoni teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (
ELT 2006, C 298, lk 17
). 29. jaanuaril ja 2. märtsil 2009 täiendati seda taotlust, et lisada sinna selle äriühingu kõrvale ka Lite-On ja nende ühisettevõtja Philips & Lite-On Digital Solutions Corporation.
30. juunil 2009 andis komisjon Koninklijke Philipsile, Lite-On IT-le ja Philips & Lite-on Digital Solutionsile tingimusliku kaitse trahvide eest.
4. ja 6. augustil 2009 esitasid Hitachi-LG Data Storage Inc. ja Hitachi-LG Data Storage Korea Inc. komisjonile taotluse trahvisumma vähendamiseks vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 12 viidatud teatisele.
18. juulil 2012 saatis komisjon 13 OKSide tarnijale, sh apellantidele, vastuväiteteatise (edaspidi „vastuväiteteatis“), milles ta märkis, et nad olid rikkunud ELTL artiklit 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (
EÜT 1994, L 1, lk 3
; ELT eriväljaanne 11/52, lk 3; edaspidi „EMP leping“) artiklit 53, osaledes OKSe puudutavas keelatud kokkuleppes alates 5. veebruarist 2004 kuni 29. juunini 2009, mis seisnes nende tegevuse kooskõlastamises seoses arvutitootjate Dell ja HP korraldatud hankemenetlustega.
29. oktoobril 2012 esitasid apellandid vastuseks vastuväiteteatisele oma kirjalikud märkused. Ärakuulamine toimus 29. ja 30. novembril 2012 ja sellel osalesid kõik vastuväiteteatise adressaadid.
18. veebruaril 2014 võttis komisjon vastu kaks täiendavat vastuväiteteatist, mis tema sõnul pidid täiendama, muutma ja täpsustama etteheiteid, mis olid saadetud vastuväiteteatise teatud adressaatidele seoses nende vastutusega väidetavas rikkumises. Komisjon võttis 1. juunil 2015 vastu veel ühe täiendava vastuväiteteatise. Uue vastuväiteteatise eesmärk oli täiendada kahte eelnevat vastuväiteteatist, adresseerides neis vastuväiteteatistes esitatud etteheited täiendavatele õigussubjektidele, kes kuulusid ettevõtjate kontsernidesse (emaettevõtjad või üle võetud üksused), kellele oli juba saadetud esimene vastuväiteteatis. 18. veebruari 2014. aasta ja 1. juuni 2015. aasta vastuväiteteatiste adressaadid edastasid komisjonile kirjalikult oma seisukohad, ilma et nad oleks siiski taotlenud ärakuulamise korraldamist
Komisjon võttis 21. oktoobril 2015 vastu vaidlusaluse otsuse.
Vaidlusaluses otsuses järeldas komisjon, et keelatud kokkuleppe osalised olid kooskõlastanud oma konkurentsialast tegevust vähemalt alates 23. juunist 2004 kuni 25. novembrini 2008. Ta täpsustas, et see kooskõlastamine toimus paralleelsete kahepoolsete kontaktide võrgustiku teel. Ta märkis, et keelatud kokkuleppe osalised üritasid kohandada oma turukoguseid ja tagada, et hinnad püsiksid kõrgemal tasemel kui see, kus nad oleksid olnud ilma nende kahepoolsete kontaktideta.
Komisjon täpsustas vaidlusaluses otsuses, et keelatud kokkuleppe osaliste vaheline kooskõlastamine puudutas Delli ja HP kliendikontosid. Komisjon leidis, et lisaks kahepoolsetele läbirääkimistele oma OKSide tarnijatega rakendasid Dell ja HP standarditud hankemenetlusi, mis toimusid vähemalt korra kvartalis. Ta märkis, et keelatud kokkuleppe pooled kasutasid oma kahepoolsete kontaktide võrgustikku, et manipuleerida neid hankemenetlusi, takistades niisiis oma klientide katseid hinnakonkurentsi stimuleerida.
Komisjoni sõnul võimaldas teabe regulaarne vahetamine eelkõige keelatud kokkuleppe pooltel omada väga täpset teavet oma konkurentide kavatsuste kohta juba enne hankemenetluses osalemist ja seetõttu kavandada oma konkurentsistrateegiat.
Komisjon lisas, et keelatud kokkuleppe pooled vahetasid regulaarselt hinnateavet kindlate kliendikontode kohta ning teavet, mis ei ole hindadega seotud, näiteks olemasolev tootmine ja tarnevõimekus, laoseis, kvalifikatsiooniga seotud olukord, uute toodete või paranduste turuletoomise hetk. Ta märkis, et lisaks jälgisid OKSide tarnijad lõppenud hankemenetluste lõplikke tulemusi, st paremusjärjestust, hinda ja saadud koguseid.
Komisjon märkis samuti, et teades, et nad pidid oma kontaktid klientide eest salajas hoidma, kasutasid OKSide tarnijad ühenduse võtmiseks viise, mis nende arust olid piisavad taotletud tulemuse saavutamiseks. Ta täpsustas, et ühtlasi oli üks katse kutsuda kokku koosolek, et korraldada OKSide tarnijate vahel regulaarseid mitmepoolseid kohtumisi, 2003. aastal läbi kukkunud, kui see oli ühele kliendile teatavaks tehtud. Komisjoni sõnul toimusid nende kohtumiste asemel kahepoolsed kontaktid peamiselt telefonikõnede vormis ja vahel ka elektrooniliste sõnumite vormis, sh kasutades isiklikke e-posti aadresse ja kiirsõnumivahetust, või koosolekutel, mis toimusid peamiselt ülemaailmsete kliendihaldurite tasemel.
Komisjon tuvastas, et keelatud kokkuleppe osalised võtsid regulaarselt üksteisega ühendust ja et peamiselt telefoni teel toimunud kontaktid muutusid sagedamaks hankemenetluste ajal, mille käigus toimus keelatud kokkuleppe teatud osaliste paaride vahel mitu telefonikõnet päevas. Ta täpsustas, et üldiselt olid keelatud kokkuleppe teatud osaliste paaride vahelised kontaktid oluliselt tihedamad kui teiste vahel.
Apellandid loeti rikkumises vastutavaks esiteks seetõttu, et TSST KR oli otseselt keelatud kokkuleppes osalenud 23. juunist 2004 kuni 17. novembrini 2008, eelkõige eesmärgiga kooskõlastada teiste konkurentidega tegevust Delli ja HP suhtes, ja teiseks seetõttu, et TSST Jaapan avaldas otsustavat mõju oma tütarettevõtjale kogu rikkumise perioodi jooksul, nagu komisjon seda oletas.
Apellantidele määratava trahvisumma arvutamisel tugines komisjon suunistele määruse (EÜ) nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 punkti a kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta.
Esmalt märkis komisjon trahvi põhisumma kindlaksmääramiseks, et arvestades olulisi erinevusi selles, kui kaua OKSide tarnijad on rikkumises osalenud, ja selleks, et paremini edasi anda keelatud kokkuleppe tegelikku mõju, on otstarbekas kasutada aasta keskmist müügikäivet, mis arvutatakse nende tegeliku müügiväärtuse põhjal, mille iga asjaomane ettevõtja on oma rikkumises osalemise täiskalendrikuude jooksul teinud.
Komisjon selgitas niisiis, et müügiväärtus arvutati personaalarvutitele ette nähtud OKSide müügi põhjal, mille kohta olid arved esitatud EMPs asuvatele HP ja Delli üksustele.
Ühtlasi otsustas komisjon, et kuna HP suhtes algas konkurentsivastane tegevus hiljem, samuti selleks, et võtta arvesse keelatud kokkuleppe arengut, arvutab ta müügiväärtuse HP ja Delli kohta eraldi välja ja rakendab kahte erinevat kestusega seotud kordajat.
Seejärel otsustas komisjon, et kuna hindade kooskõlastamise kokkulepped kuuluvad juba olemuselt ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 kõige raskemate rikkumiste hulka ja keelatud kokkulepe hõlmas vähemalt EMPd, siis rikkumise raskusastme põhjal kohaldatav protsendimäär on kõnealusel juhul kõigile vaidlusaluse otsuse adressaatidele 16%. Lisaks teatas komisjon, et juhtumi asjaolusid silmas pidades on ta otsustanud lisada hoiatavalt veel 16%.
Lõpuks, kuna apellantidele määratud kohandatud trahvi põhisumma ulatus 10% käibe ülempiirini, pidi komisjon tegema uue kohanduse määruse nr 1/2003 artikli 23 lõike 2 alusel.
Vaidlustatud otsuse resolutsioon on apellante puudutavas osas sõnastatud järgmiselt:
„Artikkel 1
Järgmised ettevõtjad rikkusid Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes märgitud ajavahemikel ühes ja vältavas rikkumises, mis koosnes mitmest eraldi rikkumisest optiliste kettaseadmete turul, hõlmas tervet EMPd ja koosnes hindade koordineerimise kokkulepetest:
[…]
e)
[apellandid] 23. juunist 2004 kuni 17. novembrini 2008 Delli ja HPd puudutava koordineerimise eest.
[…]
Artikkel 2
Artiklis 1 nimetatud rikkumise eest on määratud järgmised trahvid:
[…]
e) [apellantidele] solidaarselt: 41304000 eurot.
[…]“.
III.

Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Apellandid esitasid hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 5. jaanuaril 2016 ning milles nad palusid esimese võimalusena tühistada vaidlusalune otsus tervikuna või osaliselt ja teise võimalusena vähendada neile määratud trahvi suurust.
Oma hagi põhjendamiseks esitasid apellandid üheksa väidet. Esimese väite kohaselt oli rikutud menetlusnorme ja kaitseõigusi; teise väite kohaselt ei olnud komisjonil pädevust kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53; kolmanda väite kohaselt oli tehtud faktivigu ja rikutud õigusnormi rikkumise geograafilise ulatuse kindlaksmääramisel; neljanda väite kohaselt oli tehtud faktivigu ja rikutud õigusnormi ühe ja vältava rikkumise tuvastamisel; viienda väite kohaselt oli tehtud faktivigu ja rikutud õigusnormi seoses sellega, et nad väidetavalt teadsid kogu rikkumisest; kuuenda väite kohaselt oli tehtud faktivigu ja rikutud õigusnormi seoses kuupäevaga, kui algas nende osalemine keelatud kokkuleppes; seitsmenda väite kohaselt puudus tõend nende osalemise kohta kooskõlastatud tegevuses või konkurentsivastastes kokkulepetes; kaheksanda väite kohaselt oli rikutud õigust heale haldusele, kuna uurimine kestis ülemäära kaua, ja üheksanda väite kohaselt, mis esitati teise võimalusena, oli komisjon teinud vigu trahvisumma arvutamisel.
Vaidlustatud kohtuotsusega lükkas Üldkohus kõik need väited tagasi ja jättis hagi seetõttu tervikuna rahuldamata.
IV.

Poolte nõuded
Apellatsioonkaebuses paluvad apellandid Euroopa Kohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
tühistada vaidlusalune otsus neid puudutavas osas;
–
tühistada neile selle otsusega määratud trahv või vähendada seda;
–
mõista kõik esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses kantud kohtukulud välja komisjonilt ja
–
võtta juhtumi asjaolusid arvestades kõik sobivad meetmed.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja
–
mõista kõik käesoleva menetlusega seotud kohtukulud välja apellantidelt.
V.

Apellatsioonkaebus
Apellatsioonkaebuse põhjendamiseks esitavad apellandid neli väidet, mis puudutavad sisuliselt hinnangut, mille Üldkohus andis esiteks komisjoni järeldusele, et üks ja vältav rikkumine, mida komisjon neile ette heitis, koosnes mitmest eraldi rikkumisest, teiseks ühe ja vältava rikkumise olemasolule, kolmandaks kaitseõigustele ja neljandaks komisjoni pädevusele.
A.

Esimene väide
1.

Poolte argumendid
Esimeses väites leiavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta analüüsis tühistamisnõude esimese väite kolme esimest osa, mis puudutas menetlusnormide ja kaitseõiguste rikkumist, kuna ta kinnitas, et kõnealune üks ja vältav rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest, kuigi seda „duaalset“ kvalifitseerimist vastuväiteteatises ei esine.
Väide jaguneb kaheks osaks.
Komisjon väidab kõigepealt, et Üldkohus kinnitas vaidlusaluse otsuse järeldust, et apellandid osalesid ühes ja vältavas rikkumises. Ta leiab seega, et apellantide argumendid vaidlusaluses otsuses tehtud komisjoni täiendava järelduse kohta, et see rikkumine koosneb mitmest eraldi rikkumisest, on tulemusetud.
a)

Esimese väite esimene osa
Esimese väite esimeses osas, mis koosneb kolmest etteheitest, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus mitu korda õigusnormi, kui ta analüüsis nende esimeses kohtuastmes esitatud kaitseõiguste rikkumist käsitleva esimese väite esimest osa.
Üldiselt väidab komisjon esimesena, et ekslik on väita, et ta esitas eraldi rikkumisi puudutavad kaalutlused alles vaidlusaluse otsuse staadiumis. Üldkohus märkis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 60 õigesti, et komisjon viitas vastuväiteteatise põhjendustes 308, 353 ja 354 rikkumiste, kokkulepete või kooskõlastatud tegevuste kogumile. Üldkohus järeldas selle kohtuotsuse punktides 61–63 õigesti ka apellantide vastusest vastuväiteteatisele, et nad said aru, mida neile ette heidetakse, ja et nad said end kaitsta kõikide kahepoolsete kontaktide osas, mida neile süüks arvati. Lisaks märkis Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 56 ja 57 õigesti, et esiteks peetakse mõistega „üks ja vältav rikkumine“ silmas tegevuste kogumit, mida viivad läbi pooled sama konkurentsivastase majandusliku eesmärgi saavutamiseks, ja teiseks, et „ühe ja vältava rikkumise“ mõistest endast tuleneb, et selline rikkumine eeldab tegevuste või rikkumiste kogumit. Seega kuulati apellandid ära nii osas, mis puudutab kõnealuste rikkumiste kogumit, kui ka osas, mis puudutab täiendavaid kriteeriume, mis peavad täidetud, et tuvastada ühe ja vältava rikkumise olemasolu.
Teisena väitis komisjon vastupidi apellantide väidetule Üldkohtus tõesti, et ta kuulas vaidlusaluse otsuse adressaadid ära kõnealuste eraldi rikkumiste küsimuses. Kolmandana ei ole 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ja Üldkohtu 10. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusest Soliver vs. komisjon (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
) tulenev kohtupraktika asjakohane, kuna apellantidele anti haldusmenetluses võimalus mõista, et neile heideti ette iga tegevust, mis moodustab ühe ja vältava rikkumise. Neljandana nähtub täpsemalt 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsusest komisjon vs. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), et otsuse adressaadid tuleb ära kuulata ühe ja vältava rikkumise ning selle koostisosade küsimuses. Käesolevas asjas oli see nii. Lisaks nähtub viimati nimetatud kohtuotsusest samuti, et isegi kui vastuväiteteatis ei kvalifitseerinud etteheidetud tegevusi selgelt piiratumateks rikkumisteks, rikkudes nende kaitseõigusi, ei oleks see vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mis sellist kvalifitseerimist ei nõua, tingimusel et pooled kuulati ära asjasse puutuva tegevuse osas.
1)

Esimese väite esimese osa esimene etteheide
Apellandid on seisukohal, et olles vaidlustatud kohtuotsuse punktides 55 ja 56 õigesti esitanud kohtupraktika, mis käsitleb mõistet „üks ja vältav rikkumine“, meenutades esiteks, et ELTL artikli 101 rikkumine võib seisneda mitte ainult üksikus teos, vaid ka mitmes teos või vältavas tegevuses, ning teiseks, et nende tegude või tegevuste üks või enam elementi võivad samuti kujutada endast selle artikli 101 rikkumist, oleks Üldkohus pidanud selle kohtuotsuse punktides 57 ja 58 järeldama, et see mõiste ei eelda tingimata väiksema ulatusega rikkumiste olemasolu.
Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta ei tunnistanud, et komisjon oleks pidanud selgelt analüüsima ja kvalifitseerima kõik eraldi väiksema ulatusega rikkumised. Nimelt peab mis tahes täiendav õiguslik kvalifikatsioon, mis on antud tegevusele või tegevustele vaidlusaluses otsuses, olema selgelt esitatud haldusmenetluse käigus, et oleks võimalik pooled ära kuulata ja nad saaks nõuetekohaselt teostada oma kaitseõigusi. Pelga asjaolu tõttu, et vaidlusalune otsus sisaldab täiendavat järeldust, mida vastuväiteteatises ei ole, oleks Üldkohus pidanud tuvastama apellantide kaitseõiguste rikkumise, mida ta aga ei teinud, eirates nii 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsust komisjon vs. Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
) ja Üldkohtu 10. oktoobri 2014. aasta kohtuotsust Soliver vs. komisjon (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Komisjon väidab, et apellandid moonutavad vaidlustatud kohtuotsust, andes mõista, et see põhineb oletusel, et mõiste „üks ja vältav rikkumine“ eeldab tingimata eraldi ja piiratumate rikkumiste olemasolu. Selle kohtuotsuse punktides 55–57 ei maini Üldkohus aga mitte nõuet, vaid võimalust. Samuti järeldavad apellandid vääralt 10. oktoobri 2014. aasta kohtuotsusest Soliver vs. komisjon (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), et Üldkohus ei oleks tühistanud otsust, mida käsitleti viimati nimetatud kohtuotsuse aluseks olnud asjas, kui ühe ja vältava rikkumise väide eeldaks ka väiksema ulatusega eraldi rikkumisi. Igal juhul kinnitati apellantide osalemist ühes ja vältavas rikkumises ning nad kuulati ära seoses selle rikkumise osaks olevate tegevustega. Seega järeldas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 58 õigesti, et vastuväiteteatise ja vaidlusaluse otsuse vahel ei ole mingit vastuolu ning et kaitseõigused olid tagatud.
2)

Esimese väite esimese osa teine etteheide
Apellandid väidavad, et kuigi otsus võib täiendada ja muuta vastuväiteteatises sisalduvat analüüsi, et võtta arvesse poolte vastuseid, ei saa see esitada täiendavaid järeldusi eraldi rikkumiste kohta.
Üldkohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 aga õigusnormi, kui ta leidis vastupidist. Selle asemel, et kohaldada selle kohtuotsuse punktis 51 õigesti esitatud kohtupraktikat, leidis Üldkohus lihtsalt, et otsuse lõplikud järeldused ei pea tingimata igas aspektis vastama vastuväiteteatise vahepealsele kvalifikatsioonile, osutades selle kohtuotsuse punktis 53 viidatud kohtupraktikale. Üldkohus jättis aga tähelepanuta, et komisjoni vabadus on põhjendatud üksnes selleks, et võtta arvesse poolte märkusi, mitte aga täiendavate järelduste esitamiseks.
Komisjon väidab, et Üldkohus kohaldas õigesti kohtupraktikat, mis käsitleb õigust olla ära kuulatud. Vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei pidanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59 kohaldama selle kohtuotsuse punktis 51 viidatud kohtupraktikat. Esiteks on nende argumendid tulemusetud, sest nimetatud punktis 59 on esitatud põhjendus, mis ei ole vajalik selle kohtuotsuse punktides 64–66 tehtud järelduse põhjendamiseks. Teiseks põhinevad apellantide põhjendused väidetaval olulisel erinevusel vastuväiteteatise ja vaidlusaluse otsuse vahel, mida ei ole aga olemas. Kolmandaks ei viita vaidlustatud kohtuotsuse punktid 51 ja 53 erinevale kohtupraktikale. Neljandaks, kuna apellandid eitasid vastuses vastuväiteteatisele osalemist igasuguses õigusvastases suhtluses ja kinnitasid, et ühe ja vältava rikkumise tuvastamiseks vajalikud kriteeriumid ei olnud täidetud, siis oli komisjonil õigus neid argumente arvesse võtta ja lisada vaidlusalusesse otsusesse põhjendus 352.
3)

Esimese väite esimese osa kolmas etteheide
Apellandid väidavad, et vastupidi Üldkohtu kinnitusele vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–64 ei tuvastanud komisjon vastuväiteteatises muid rikkumisi kui üks ja vältav rikkumine. See teatis ei anna ühelegi muule teole, tegude seeriale ega tegevusele õiguslikku kvalifikatsiooni, mis oleks täiendav ühe ja vältava rikkumise kvalifikatsioonile ning erineks sellest.
Üldkohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–63 ekslikult, et vastuväiteteatis andis apellantidele võimaluse esitada märkusi muude rikkumiste kohta kui kõnealune üks ja vältav rikkumine. Vastuväiteteatises esitatud ainsad kaks viidet eraldi rikkumistele ei vasta selguse astmele, mida nõuab selle kohtuotsuse punktis 52 viidatud kohtupraktika, ning see teatis ei sisalda ühtegi selget kvalifitseerimist ega kirjeldust eraldi rikkumiste kohta, mis erinevad ühest ja vältavast rikkumisest. Selles osas ei piisa pelgalt faktilistest kirjeldustest.
Lisaks, vastupidi sellele, mida kinnitab Üldkohus, ei toeta apellantide vastus vastuväiteteatisele väidet, et neil oli võimalus tõhusalt vastata eraldi rikkumistele. See vastus puudutab vaid tõendeid ühe ja vältava rikkumise kohta ega puuduta ühtegi eraldi rikkumist.
Komisjon väidab, et vastuväiteteatises oli esitatud väide erinevate rikkumiste kohta, mida Üldkohus õigesti tunnistas. Esiteks on tulemusetu argument, et vastuväiteteatises ei ole õiguslikku kvalifikatsiooni, mis erineks ühe ja vältava rikkumise kvalifikatsioonist, sest vaidlustatud kohtuotsus tugineb oletusele, et kõnealuse rikkumise ainus õiguslik kvalifikatsioon on see, et tegemist on ühe ja vältava rikkumisega, mis ise eeldab tegevuste või rikkumiste kogumit. Teiseks järeldas Üldkohus õigesti, et vastuväiteteatisest nähtub, et see rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest. Selles teatises on määratletud apellantide tegevuse ulatus ja laad, st rida kahepoolseid hindade kooskõlastamise kokkuleppeid, mida komisjon pidas ELTL artikli 101 rikkumiseks. Üldkohtul oli seega õigus kinnitada vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61–63, et apellantidel oli võimalik komisjoni väiteid mõista. Kolmandaks, vastupidi sellele, mida väidavad apellandid, ei saa selle kohtuotsuse punktis 61 sisalduv viide „õiguslikule kvalifikatsioonile“ tähendada õiguslikku kvalifikatsiooni, mis väljub ühe ja vältava rikkumise tuvastamise raamistikust. Neljandaks eristavad apellandid kunstlikult ühte ja vältavat rikkumist selle moodustavatest eraldi rikkumistest. Lisaks lubab Euroopa Kohtu praktika komisjonil teatavaid asjaolusid kvalifitseerida alles oma otsuse tegemise staadiumis, kui pooltel on olnud võimalus selgitada faktilisi asjaolusid, millele komisjon tugines, ja juhul, kui õiguspõhimõtted ja asjakohased faktilised asjaolud toodi välja vastuväiteteatises.
b)

Esimese väite teine osa
Esimese väite teises osas, mis koosneb kolmest etteheitest, väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnorme vaidlustatud kohtuotsuse selles põhjenduses, millega lükati tagasi nende poolt esimeses kohtuastmes esitatud esimese väite teine ja kolmas osa.
Apellandid väitsid Üldkohtus, et vaidlusaluse otsuse põhjendused väidetavate eraldi rikkumiste õigusliku kvalifikatsiooni kohta olid ebapiisavad või vastuolulised, kuna seda kvalifikatsiooni ei olnud esitatud ega põhjendatud. Seetõttu ei võimaldanud see põhjendus apellantidel mõista selle rikkumise laadi ja ulatust, mida neile ette heideti, selles ei esitatud asjakohaseid kaalutlusi ja seal esines sisemisi vastuolusid.
1)

Esimese väite teise osa esimene etteheide
Apellandid väidavad esiteks, et oletades vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–78 ning 81 ja 82, et üks ja vältav rikkumine koosneb individuaalsetest rikkumistest, rikkus Üldkohus õigusnorme.
Teiseks, kui Üldkohus leidis selle kohtuotsuse punktides 78, 80 ja 82, et erinevad individuaalsed kontaktid on eraldi rikkumised, kvalifitseeris Üldkohus ise faktilisi asjaolusid, mis sekkub komisjonile ELTL artikliga 101 antud volitustesse. Vaidlusaluses otsuses viitas komisjon vaid ühel korral põhjenduses 352 muudele rikkumistele kui üks ja vältav rikkumine, mainimata siiski individuaalseid ja kahepoolseid kontakte.
Komisjon väidab, et Üldkohus järeldas õigesti, et vaidlusaluse otsuse põhjendused ja resolutsioon on omavahel kooskõlas. Apellantide väited põhinevad vaidlustatud kohtuotsuse vääral tõlgendusel. Esiteks ei järeldanud Üldkohus selle kohtuotsuse punktis 78, et iga kahepoolne kontakt on eraldi rikkumine. Üldkohus piirdus selle kohtuotsuse punktis 80 meenutamisega, et vaidlusaluse otsuse I lisa sisaldab loetelu kontaktidest, mis võivad kujutada endast rikkumisi. Siiski ei võtnud Üldkohus sama kohtuotsuse punktides 70–87 seisukohta komisjoni järelduste ega selle kohta, kas kahepoolsed kontaktid on tõesti eraldi rikkumised. Teiseks väidab komisjon teise võimalusena, et ükski vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–84 esitatud järeldus ei põhine eeldusel, et tuvastatud erinevad individuaalsed kontaktid kujutasid endast eraldi rikkumisi. Apellantide argumendid on seega tulemusetud.
2)

Esimese väite teise osa teine etteheide
Apellantide sõnul on Üldkohus ka vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–79 mitu korda õigusnormi rikkunud. Esiteks ei vastanud Üldkohus apellantide argumendile, et vaidlusaluse otsuse põhjendusest 352 ei piisa otsuse artikli 1 toetamiseks. Selle kohtuotsuse punktis 76 on piirdutud järeldusega, et selle põhjenduse ja artikli 1 vahel ei ole mingit vastuolu. Teiseks eeldab selle kohtuotsuse punkt 77, et üks ja vältav rikkumine hõlmab tingimata eraldi rikkumisi. Kolmandaks lähtub sama kohtuotsuse punkt 78 samast eeldusest. Nimelt on ekslik kinnitada, et komisjon tuvastas vaidlusaluse otsuse põhjendustes 303 ja 346, et individuaalsed kontaktid rikuvad samuti ELTL artiklit 101. Neljandaks jättis Üldkohus tähelepanuta omaenda kohtupraktika, mis käsitleb väga sarnaseid argumente.
Komisjon kinnitab, et Üldkohus järeldas õigesti, et vaidlusaluses otsuses ei ole mingit vastuolu. Ta vastas apellantide etteheidete aluseks olevatele väidetele ega olnud seega kohustatud vastama väidetele vastuolu kohta pärast seda, kui ta oli tuvastanud igasuguse vastuolu puudumise.
3)

Esimese väite teise osa kolmas etteheide
Selleks et lükata tagasi esimeses kohtuastmes esitatud argument vaidlusaluse otsuse ebapiisava põhjendamise kohta, on Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–82 ja 85 mitu korda õigusnormi rikkunud.
Selle kohtuotsuse punktis 80 ei vastanud Üldkohus apellantide etteheidetele. Nimelt ei sisalda vaidlusalune otsus või selle I lisa järeldusi selle otsuse artiklis 1 nimetatud eraldi rikkumiste kohta. Asjaolu, et Üldkohus kinnitab, et „komisjon kirjeldab selgelt ja ühemõtteliselt keelatud kokkuleppe toimimist, ELTL artikli 101 lõike 1 kohaldamist väidetavale tegevusele ning keelatud kokkuleppe eest vastutavaid isikuid“, ei ole asjakohane, kuna see kinnitus ei puuduta mitte neid eraldi rikkumisi, vaid ühte ja vältavat rikkumist. Seega ei vasta Üldkohus argumendile, et isegi kui lugeda vaidlusaluse otsuse põhjendust 352 ja resolutsiooni artiklit 1 koos, ei ole need selged viidatud eraldi rikkumiste ulatuse osas.
Lisaks põhineb vaidlustatud kohtuotsuse punktis 81 sisalduv kinnitus – mille kohaselt asjaolu, et need eraldi rikkumised ei too kaasa täiendavat õiguslikku kvalifikatsiooni, mida oleks võimalik üksikasjalikult kirjeldada, ei kujuta endast selle otsuse põhjenduse puudumist, mis rikuks kohtupraktikat – vääral eeldusel, et üheks ja vältavaks rikkumiseks kvalifitseerimine eeldab iseenesest tegevuste või rikkumiste kogumit.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 82 tegi Üldkohus veel ühe vea, kui ta kinnitas, et vaidlusaluses otsuses vastavad eraldi rikkumised erinevatele väidetavatele kahepoolsetele kontaktidele, samas kui vaidlusaluses otsuses neid kontakte ei kvalifitseerita.
Nimetatud kohtuotsuse punktis 85 mõistis Üldkohus valesti hagiavaldust, mida ta tõlgendas nii, et selles on esitatud üksikasjalikud argumendid erinevate kontaktide kohta, mis annab tunnistust sellest, et vaidlusalune otsus sisaldab piisavat põhjendust ja et apellantidele anti võimalus ennast tõhusalt kaitsta.
Komisjon on seisukohal, et Üldkohus järeldas õigesti, et komisjon on põhjendamiskohustust täitnud. Esiteks ei ole komisjon kohustatud võtma seisukohta asjaolude suhtes, mis on ilmselgelt asjakohatud, tähtsusetud või selgelt teisejärgulised. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 80–84 järeldas Üldkohus õigesti, et vaidlusaluses otsuses on piisavalt üksikasjalikult kirjeldatud asjakohaseid asjaolusid ning selles on selgelt märgitud apellantidele etteheidetava tegevuse laad ja ulatus, viis, kuidas ELTL artikli 101 lõiget 1 selle suhtes kohaldatakse, ning tõendid, mis on selle aluseks. Teiseks on üheosaliste rikkumiste ning ühe ja vältava rikkumise tuvastamise vahel vaid astmevahe. Seega ei olnud komisjon kohustatud esitama üksikasjalikumat põhjendust, kuna eraldi rikkumiste tuvastamine on üksnes kõrvaline järeldus, mis on ühe ja vältava rikkumise peamise tuvastamise kõrval teisejärgulise tähtsusega. Kolmandaks teevad apellandid kunstlikult vahet ühe ja vältava rikkumise ning selle osaks olevate eraldi rikkumiste vahel. Kuna need rikkumised puudutavad täpselt samu asjaolusid ja tõendeid, siis soovitakse apellantide argumentidega erinevate individuaalsete kontaktide kohta vaidlustada nii ühe ja vältava rikkumise tuvastamist kui ka eraldi rikkumiste tuvastamist.
2.

Euroopa Kohtu hinnang
Esimeses väites heidavad apellandid Üldkohtule ette mitut õigusnormi rikkumist, kuna ta kinnitas, et üks ja vältav rikkumine koosnes mitmest eraldi rikkumisest ning et see duaalne kvalifitseerimine, mis vaidlusaluses otsuses aluseks võeti, oli esitatud ka vastuväiteteatises ja oli selles otsuses põhjendatud.
Selle kohta tuleb märkida, et vaidlusaluse otsuse artikli 1 punktis e tuvastas komisjon sisuliselt esiteks ühe ja vältava rikkumise esinemise ning teiseks selle rikkumise moodustava „mitme eraldi rikkumise“ olemasolu.
Selles kontekstis tuleb märkida samuti, et esimese väite eesmärk on vaidlustada üksnes Üldkohtu hinnang sellele järeldusele mitme eraldi rikkumise olemasolu kohta. Seevastu ei puuduta see väide hinnangut selles sättes sisalduvale järeldusele, et apellandid osalesid ühes ja vältavas rikkumises.
Vastupidi komisjoni väidetule tuleneb sellest, et kolmandat väidet ei saa algusest peale tulemusetuse tõttu tagasi lükata, kuna käesolevas asjas tugines komisjon vaidlusaluses otsuses kahele eraldiseisvale rikkumise tuvastamisele.
a)

Sissejuhatavad märkused
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei pea ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine seisnema tingimata üksikus teos, vaid võib seisneda ka mitmes teos või koguni vältavas tegevuses, isegi kui nende tegude või vältava tegevuse üks või mitu osa võivad ka iseenesest ja iseseisvalt endast selle sätte rikkumist kujutada. Kui eri tegevused kuuluvad „tervikplaani“ nende identse eesmärgi tõttu, mis rikub konkurentsitingimusi siseturul, siis on komisjonil õigus omistada nende tegevuste eest vastutus rikkumises kui tervikus osalemise eest (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ettevõtja, kes osales sellises ühes ja vältavas rikkumises oma tegevusega, mis vastab ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses konkurentsivastase eesmärgiga „kokkuleppe“ või „kooskõlastatud tegevuse“ mõistele ning mille eesmärk oli aidata kaasa rikkumise toimepanemisele tervikuna, võib olla ühtlasi vastutav sama rikkumise raames teiste ettevõtjate toime pandud tegude eest kogu selle aja jooksul, mil ta selles rikkumises osales (vt selle kohta 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 59, ei eelda ettevõtja osalemine ühes ja vältavas rikkumises tema otsest osalemist kõigis seda rikkumist moodustavates konkurentsivastastes tegudes (vt selle kohta 22. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Silver Plastics ja Johannes Reifenhäuser vs. komisjon,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esimest väidet tuleb analüüsida nendest kaalutlustest lähtudes.
b)

Esimese väite esimene osa
Esimese väite esimeses osas heidavad apellandid Üldkohtule ette õigusnormide rikkumist, mille tõttu ta leidis, et komisjon ei ole nende kaitseõigusi rikkunud. Esiteks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57 ja 58 vääralt, et ühe ja vältava rikkumise mõiste eeldab väiksemate eraldi rikkumiste olemasolu. Teiseks leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 59, et otsuse lõplikud järeldused ei pea tingimata igas aspektis vastama vastuväiteteatise vahepealsele kvalifikatsioonile, jättes täpsustamata, et see komisjoni kvalifitseerimise vabadus on põhjendatud üksnes selleks, et võtta arvesse poolte märkusi, mitte aga täiendavate järelduste esitamiseks. Kolmandaks tuvastas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 60–64 vääralt, et komisjon tuvastas vastuväiteteatises muid rikkumisi kui üks ja vältav rikkumine.
Sellega seoses tuleb esiteks meenutada, et mõiste „üks ja vältav rikkumine“ eeldab tegevuste kogumit, mis võivad iseenesest kujutada endast ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumist. Kuigi tegevuste kogumi võib käesoleva kohtuotsuse punktides 72 ja 73 toodud tingimustel kvalifitseerida üheks ja vältavaks rikkumiseks, ei saa sellest järeldada, et iga tegevus iseenesest ja eraldi tuleb tingimata kvalifitseerida selle sätte eraldi rikkumiseks. Selleks peab komisjon nimelt veel iga nimetatud tegevuse tuvastama ja sellisena kvalifitseerima ning seejärel tõendama selle ettevõtja osalemist, kellele need süüks pannakse.
Sellega seoses on Euroopa Kohus juba otsustanud, et komisjon võib niisuguse otsuse, milles kvalifitseeritakse kogu keelatud kokkulepe üheks ja vältavaks rikkumiseks, jagada niimoodi osadeks üksnes siis, kui ühelt poolt oli nimetatud ettevõtjal haldusmenetluse ajal võimalus aru saada, et teda süüdistatakse ka igas rikkumist moodustavas teos, ja seega oli tal võimalus ennast selle vastu kaitsta, ning kui teiselt poolt on nimetatud otsus selles osas piisavalt selge (vt analoogia alusel 6. detsembri 2012. aasta kohtuotsus komisjon vs. Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punkt
).
Teiseks, mis puudutab kaitseõigusi, siis vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale on nende õiguste austamine mis tahes menetluses, mis võib kaasa tuua karistusi, eelkõige trahve või karistusmakseid, liidu õiguse aluspõhimõte, mida komisjon peab täielikult järgima (vt selle kohta 5. märtsi 2015. aasta kohtuotsus komisjon jt vs. Versalis jt,
C‑93/13 P ja C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruses nr 1/2003 on ette nähtud, et pooltele saadetakse vastuväiteteatis, milles peab olema selgelt esitatud kõik olulised asjaolud, millele komisjon selles menetlusstaadiumis tugineb. Selline vastuväiteteatis on menetlustagatis, mis kohaldab liidu õiguse aluspõhimõtet, mis nõuab igas menetluses, mis võib viia karistuse määramiseni, kaitseõiguste tagamist. See põhimõte nõuab muu hulgas, et vastuväiteteatis, mille komisjon saadab ettevõtjale, kellele ta kavatseb määrata karistuse konkurentsieeskirjade rikkumise eest, sisaldaks tema vastu kasutatavaid olulisi asjaolusid, nagu etteheidetavad faktid, nendele antav kvalifikatsioon ja tõendid, millele komisjon tugineb, selleks et ettevõtjal oleks võimalik tema suhtes algatatud haldusmenetluses oma argumente tulemuslikult esitada (vt selle kohta 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Papierfabrik August Koehler AG jt vs. komisjon,
C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Kohtujurist meenutas oma ettepaneku punktis 88 küll, et komisjonil peab olema võimalus vastuväiteteatises esitatud esialgset hinnangut faktiliste asjaolude kohta oma lõplikus otsuses täpsustada, võttes arvesse haldusmenetluses ilmnenud asjaolusid, et ta saaks kas loobuda alusetuks osutunud vastuväidetest või siis kohandada ja täiendada nii faktilisest kui ka õiguslikust aspektist argumente, mis põhjendavad vastuväiteid, millest ta lähtub (vt selle kohta 5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus SNIA vs. komisjon,
C‑448/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:801
, punktid
–
). See tähendab siiski, et komisjon peab vastuväiteteatises esitama kogu õigusliku hinnangu asjaoludele, millele ta kavatseb lõplikus otsuses tugineda.
Sellest tuleneb, et asjaomase ettevõtja kaitseõigusi rikutakse vastuväiteteatise ja lõpliku otsuse vahelise vastuolu tõttu vaid tingimusel, et lõplikus otsuses võeti aluseks vastuväide, mida vastuväiteteatises ei olnud esitatud, või kui seda ei olnud esitatud piisavalt, et võimaldada vastuväiteteatise adressaatidel esitada tõhusalt oma argumente nende suhtes algatatud menetluses.
Sellest nähtub, et kui komisjon kavatseb vastuväiteteatise adressaatidele ette heita mitte ainult ühte ja vältavat rikkumist, vaid ka selle rikkumise koostisosaks olevat iga tegevust üksikult kui eraldi rikkumisi, nõuab nende adressaatide kaitseõiguste tagamine, et komisjon esitaks vastuväiteteatises vajalikud tõendid, et adressaadid saaksid mõista, et komisjon heidab neile ette nii selle ühte ja vältavat rikkumist kui ka iga eraldi rikkumist.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 50–53 meenutas Üldkohus õigesti põhimõtteid, mis puudutavad kaitseõiguste tagamist menetluses, mille eesmärk on tuvastada ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine. Seejärel meenutas ta selle kohtuotsuse punktides 55 ja 56 mõiste „üks ja vältav rikkumine“ teatavaid aspekte ja eelkõige asjaolu, et see mõiste eeldab erinevate poolte tegevuste kogumit, millel on sama konkurentsivastane majanduslik eesmärk.
Arvestades siiski käesoleva kohtuotsuse punktis 83 märgitut, ei saanud Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 57 järeldada, et „ühe ja vältava rikkumise“ mõiste ise eeldab „tegevuste või rikkumiste kogumit“ ja et apellandid ei saa väita, et komisjon oli lisanud vaidlusaluse otsuse artiklile 1 täiendava õigusliku kvalifikatsiooni, tuvastades lisaks ühele ja vältavale rikkumisele, et see koosnes mitmest „eraldi rikkumisest“. Nimelt põhineb selline järeldus vääral eeldusel, et iga tegevus, mis kuulub ühe ja vältava rikkumise alla, kujutab endast eraldi rikkumist, mis ei pruugi aga nii olla.
Samuti, kuigi Üldkohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 õigesti põhimõtteid, mis puudutavad kaitseõiguste tagamist menetluses, mille eesmärk on tuvastada ELTL artikli 101 lõike 1 rikkumine, nagu ta sisuliselt ka selle kohtuotsuse punktis 59 tegi, ei saanud ta sellest järeldada, et pelk viide vastuväiteteatises võimalusele kvalifitseerida kõnealune tegevus „eraldi rikkumisteks“ oli käesoleva kohtuotsuse punktides 77–83 meenutatud nõudeid arvestades piisav.
Täpsemalt ei piisa pelgast viitest vastuväiteteatises sellele, et ühe ja vältava rikkumise analüüsi raames võidakse kvalifitseerida see „eraldi rikkumisteks“, et võimaldada asjasse puutuval ettevõtjal tõhusalt esitada oma argumente haldusmenetluses, mis tema suhtes on algatatud nende eraldi rikkumiste suhtes.
Niimoodi toimides rikkus Üldkohus õigusnormi. Nimelt ei saanud apellandid mõista – ilma et vastuväiteteatises oleks selgeid andmeid –, et komisjon kavatses neile ette heita mitte ainult selles teatises väidetud ühte ja vältavat rikkumist, vaid ka mitut eraldi rikkumist, mis seisnesid vastuväiteteatises mainitud erinevates kahepoolsetes kontaktides.
Sellest tuleneb, et Üldkohus ei saanud ilma õigusnormi rikkumata otsustada, et komisjon ei rikkunud apellantide kaitseõigusi, kuna vastuväiteteatis ei sisaldanud nende vastu kasutatud olulisi asjaolusid seoses nende eraldi rikkumistega, eelkõige seoses neile süüks pandud tegevuse kavandatava kvalifitseerimisega.
Järelikult tuleb esimese väite esimese osaga nõustuda.
c)

Esimese väite teine osa
Esimese väite teises osas heidavad apellandid Üldkohtule ette õigusnormide rikkumist, mille tõttu ta leidis, et komisjon ei esitanud vaidlusaluses otsuses vastuolulisi ja ebapiisavaid põhjendusi. Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–85 eeldas Üldkohus esiteks, et üks ja vältav rikkumine koosneb tingimata individuaalsetest rikkumistest. Teiseks asendas ta komisjoni põhjendused enda omadega, leides, et kõnealused erinevad individuaalsed kontaktid kujutavad endast eraldi rikkumisi. Kolmandaks ei põhjendanud ta piisavalt oma otsust lükata tagasi apellantide argument, mille kohaselt ei ole vaidlusaluse otsuse põhjendus 352 ja artikkel 1 eraldi rikkumiste ulatuse küsimuses selged.
Sellega seoses tuleb esimesena meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ELTL artikliga 296 nõutav põhjendus vastama akti laadile ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma vaidlusaluse akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel võetud meetme põhjuseid mõista ja liidu kohtul kontrolli teha. Ei ole nõutud, et põhjenduses täpsustataks kõik asjaga seotud faktid ja õiguslikud üksikasjad, kuna kontrollides, kas akti põhjendused vastavad ELTL artikli 296 nõuetele, tuleb lisaks akti sõnastusele hinnata selle konteksti ning kõiki asjaomast valdkonda reguleerivaid õigusnorme (10. juuli 2019. aasta kohtuotsus komisjon vs. Icap jt,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teisena tuleb meenutada, et samuti väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei nõua põhjendamiskohustus, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõikidest arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav, kui see võimaldab huvitatud isikutel mõista põhjendusi, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning kui Euroopa Kohtul on piisavalt teavet kohtuliku kontrolli tegemiseks (vt eelkõige 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch Austria vs. komisjon,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandana, nagu meenutati esimese väite esimese osa analüüsimisel, ei saa asjaolust, et komisjon kvalifitseerib tegevuste kogumi üheks ja vältavaks rikkumiseks, järeldada, et iga selline tegevus iseenesest ja eraldi tuleb tingimata kvalifitseerida eraldi rikkumiseks. Nimelt, kui komisjon otsustab asjasse puutuva tegevuse sellisena kvalifitseerida ja selle apellantidele süüks panna, peab ta veel individuaalselt analüüsima ja tõendama, et see tegevus on õigusvastane ning et apellandid osalesid igas selle osas.
Sellest tuleneb, et kui komisjon kavatseb apellantidele ette heita, et nad osalesid mitte ainult „ühes ja vältavas rikkumises“, vaid ka mitmes eraldi rikkumises, mis vastavad selle ühe rikkumise osadeks olevatele tegevustele, peab ta täpsustama ja põhjendama iga tegevuse õiguslikku kvalifitseerimist eraldi rikkumiseks.
Käesolevas asjas leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 76–78 ning punktides 81 ja 82 kaudselt, et üks ja vältav rikkumine koosneb tingimata individuaalsetest rikkumistest. Nimelt kinnitas ta selle kohtuotsuse punktis 76, et juba mõiste „üks ja vältav rikkumine“ eeldab tegevuste või rikkumiste kogumit, ning järeldas sellest ilma täiendava täpsustuseta, et vaidlusaluse otsuse artiklis 1 nimetatud eraldi rikkumised ei kujuta endast seega täiendavat õiguslikku kvalifikatsiooni. See mõistete „rikkumine“ ja „tegevus“ segiajamine esineb ka nimetatud kohtuotsuse punktides 78, 81 ja 82.
Selle segiajamise tõttu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 82–84, et komisjon põhjendas oma otsust piisavalt, kuigi vaidlusalusest otsusest ei nähtu, et komisjon kvalifitseeris iga kõnealuse kahepoolse kontakti eraldi rikkumisteks.
Nii toimides rikkus Üldkohus aga õigusnormi. Vastupidi sellele, mida leidis Üldkohus, ei ole vaidlusaluse otsuse põhjenduses 352 esitatud põhjendus järelduse kohta, et apellandid olid toime pannud mitu eraldi rikkumist, piisav. Nii nähtub sellest põhjendusest, et nimetatud otsuse 4. jaos ja I lisas kirjeldatud asjaolude põhjal oli iga asjaomaste tegevuse või iga kahepoolsete kontaktide rühma (või rühmade grupi) ilmingu eesmärk piirata konkurentsi ning see kujutab endast järelikult ELTL artikli 101 rikkumist, ilma et komisjon oleks siiski esitanud põhjuseid, miks ta leidis, et apellantidele tuleb süüks panna iga tegevus, mida neile ette heidetakse mitte üksnes „ühe ja vältava“ rikkumise alusel, vaid ka ELTL artikli 101 mitme eraldi rikkumise alusel.
Sellest tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta järeldas, et komisjon täitis oma kohustust põhjendada vaidlusalust otsust, leides, et apellandid olid peale selle, et nad osalesid ühes ja vältavas rikkumises, osalenud ka mitmes eraldi rikkumises.
Seetõttu tuleb esimese väite teise osaga ning järelikult ka selle väitega tervikuna nõustuda.
B.

Teine väide
Teise väitega heidavad apellandid Üldkohtule ette mitut õigusnormi rikkumist, kui ta määras kindlaks ühe ja vältava rikkumise olemasolu tuvastamisel kohaldatava õigusliku kriteeriumi. Väide jaguneb kaheks osaks.
1.

Teise väite esimene osa
a)

Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas väidavad apellandid, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 123, 205 ja 206 on rikutud õigusnormi seoses ühe ja vältava rikkumise olemasolu tuvastamisel kohaldatava õigusliku kriteeriumiga.
Üldkohus kinnitas seal vääralt, et ei ole vaja kontrollida, kas väidetavatel tegevustel on üksteist täiendav seos, et kvalifitseerida need üheks ja vältavaks rikkumiseks. Selline kinnitus on aga vastuolus Üldkohtu praktikaga, mille kohaselt on üksteist täiendav seos sellise rikkumise olemasolu tuvastamiseks vajalik tingimus iga kord, kui puuduvad otsesed tõendid formaalse plaani kohta, mis ühendab rikkumise erinevaid koostisosi. 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Siemens jt vs. komisjon (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:866
), millele Üldkohus tugineb, puudutas käesolevast kohtuasjast erinevaid asjaolusid, kuna selle kohtuotsuse aluseks olnud asjas olid keelatud kokkuleppe osalised kirjutanud enne kirjalikult alla formaalsele plaanile. Samuti on käesolevas asjast erineva faktilise kontekstiga 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch Belgium vs. komisjon (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ja 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch vs. komisjon (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Apellantide viidatud kohtupraktika kohaselt ei piisa pelgast sarnasusest erinevate tegevuste kogumite vahel, et tõendada ühte ja vältavat rikkumist. Veel tuleb tõendada seda, et need on üksteist täiendavad, ja nende vastastikust toimet.
Komisjon leiab, et teise väite esimene osa on põhjendamatu.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Teise väite esimeses osas heidavad apellandid Üldkohtule sisuliselt ette seda, et ta leidis, et pelgast sarnasusest erinevate tegevuste kogumite vahel piisab ühe ja vältava rikkumise olemasolu tõendamiseks, ilma et oleks vaja tõendada, et need on üksteist täiendavad, ja tõendada nende vastastikust toimet.
Sellega seoses olgu meenutatud, et selleks, et kvalifitseerida erinevad tegevused üheks ja vältavaks rikkumiseks, ei ole vaja kontrollida, kas need on üksteist täiendavad, see tähendab, et igaüks neist on suunatud lahendama üht või mitut tavapärasest konkurentsist tulenevat tagajärge, ning kas need aitavad vastastikuse toime kaudu kaasa kõikide konkurentsivastaste tagajärgede saavutamisele, mida nende tegude elluviijad on ühe eesmärgiga tervikplaani raames kavandanud. „Ühe eesmärgi“ mõistet puudutav tingimus seevastu eeldab, et tuleb kontrollida, ega ei esine asjaolusid, mis iseloomustavad rikkumise osadeks olevaid tegusid, mis võivad osundada sellele, et tegevusel, mille on sisuliselt toime pannud teised osalevad ettevõtjad, ei ole sama konkurentsivastane eesmärk või mõju ning see ei kuulu seetõttu ühte „tervikplaani“ oma identse eesmärgi poolest, mis moonutab konkurentsi siseturul (26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch vs. komisjon,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest Euroopa Kohtu praktikast ei saa järeldada, et seda kohaldatakse üksnes olukordades, kus on olemas otsene tõend formaalse plaani kohta, mis ühendab rikkumise erinevaid koostisosi, ja et selliste tõendite puudumisel on selline üksteist täiendav seos sellise rikkumise olemasolu tuvastamiseks vajalik tingimus. Nimelt esitas Euroopa Kohus käesoleva kohtuotsuse punktis 103 viidatud kohtuotsustes hoopis üldise ulatusega täpsustused, mis hõlmavad igat ühte ja vältavat rikkumist, sõltumata selle toimepanemise faktilistest asjaoludest.
Apellantide argument põhineb seega Euroopa Kohtu praktika vääral mõistmisel.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 205 ja 206 otsustas Üldkohus õigesti, et ühe ja vältava rikkumise olemasolu määrav kriteerium on see, et rikkumise koosseisu kuuluvad erinevad tegevused kuuluvad „tervikplaani“, millel on üks eesmärk. Sellega seoses täpsustas ta, et ei ole vaja kontrollida, kas nimetatud tegevused on üksteist täiendavad, et kvalifitseerida need üheks ja vältavaks rikkumiseks. Seega ei saa Üldkohtule ette heita, et ta ei järginud Euroopa Kohtu praktikat.
Järelikult tuleb teise väite esimene osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.

Teise väite esimene osa
a)

Poolte argumendid
Teise väite teises osas heidavad apellandid Üldkohtule ette õigusnormide rikkumist seoses tervikplaani või ühe ja vältava rikkumise olemasoluga. Üldkohus kohaldas vaidlustatud kohtuotsuses vääralt asjakohast õiguslikku kriteeriumi, mis tuleneb 19. detsembri 2013. aasta kohtuotsusest Siemens jt vs. komisjon (
C‑239/11 P, C‑489/11 P ja C‑498/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:866
), 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsusest Villeroy & Boch Belgium vs. komisjon (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
) ja 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsusest Villeroy & Boch vs. komisjon (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–213 vääralt, et väidetavate tegevuste sarnasused on ühe ja vältava rikkumise tuvastamiseks asjakohased ja piisavad kriteeriumid ning et üksteist täiendav seos ei ole selles osas vajalik tingimus. Apellandid aga väidavad, et kuigi tegevuste sarnasus on asjakohane kriteerium, ei ole see piisav, ja üksnes sellise täiendava seose olemasolu võib tõendada niisuguse rikkumise olemasolu, kui puuduvad otsesed tõendid vastastikuse toime või varem koostatud formaalse plaani kohta.
Komisjon on seisukohal, et teise väite teine osa tuleb põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Teise väite teises osas heidavad apellandid Üldkohtule ette seda, et ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 209–213, et tegevuste sarnasused on asjakohased ja piisavad kriteeriumid, et tuvastada üks ja vältav rikkumine, ning et üksteist täiendavate seoste olemasolu ei ole selleks vajalik tingimus.
Sellega seoses tuleneb Euroopa Kohtu praktikast, et selleks, et tõendada, et erinevatel tegevustel – mida võib koos kvalifitseerida üheks ja vältavaks rikkumiseks – on ühine eesmärk, võib komisjon tugineda erinevatele objektiivsetele asjaoludele, nagu asjasse puutuvate salajaste kokkulepete täitmise sarnasus ning asjaomaste tegevuste sisuline, geograafiline ja ajaline kattumine (vt selle kohta 26. jaanuari 2017. aasta kohtuotsus Villeroy & Boch Belgium vs. komisjon,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
, punkt
).
Üldkohus märkis aga vaidlustatud kohtuotsuse punktis 209 sisuliselt, et komisjon rõhutas, et erinevad salajased kontaktid puudutasid sama toodet, neil oli sarnane sisu, need hõlmasid suures osas samu osalisi, neil oli sama geograafiline ulatus ja sama eesmärk, ning et ta järeldas sellest, et need erinevad objektiivsed asjaolud on asjakohased kaudsed tõendid tervikplaani olemasolu tõendamiseks.
Seejärel meenutas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 212, et süükspandavate tegevuste sarnasused on ühe ja vältava rikkumise olemasolu tõendamisel asjakohased kriteeriumid. Ta täpsustas, et samuti on asjakohased muud kriteeriumid, nagu asjasse puutuvate füüsiliste isikute samasus või ka asjaomaste tegevuste sama geograafiline kohaldamisala.
Seega, vastupidi apellantide väidetule ei leidnud Üldkohus mitte seda, et sarnasused asjasse puutuvate tegevuste vahel olid piisavad, et tõendada ühe ja vältava rikkumise olemasolu, vaid et need sarnasused on vaid üks mitmest kriteeriumist, et tõendada tervikplaani olemasolu, mis on üks sellise rikkumise tuvastamise tingimustest.
Seetõttu otsustas Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 213 õigesti, et apellantide viidatud sarnasused on asjakohased kriteeriumid, et teha kindlaks, kas ühe ja vältava rikkumise osaks olevad erinevad tegevused kuulusid ühte eesmärki teenivasse tervikplaani, ilma et oleks vaja tuvastada teatud „sünergiat süükspandavate tegevuste vahel“.
Seetõttu tuleb teise väite teine osa põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ja järelikult ka see väide tervikuna põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
C.

Kolmas väide
1.

Poolte argumendid
Kolmandas väites heidavad apellandid Üldkohtule ette seda, et ta lükkas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–130 tagasi nende argumendi, et komisjon rikkus nende kaitseõigusi, kui ta kehtestas vaidlusaluses otsuses uue olulise kriteeriumi, nimelt et etteheidetavad tegevused peavad üksteist täiendama, et tuvastada ühe ja vältava rikkumise olemasolu, kuigi seda kriteeriumi ei olnud vastuväiteteatises välja toodud ja neil ei olnud võimalust esitada selle kohta oma märkusi enne nimetatud otsuse vastuvõtmist.
Ent Üldkohus leidis selle kohtuotsuse punktides 120–125 esiteks, et selline seos ei ole oluline kriteerium ühe ja vältava rikkumise olemasolu tuvastamiseks, ning teiseks leidis selle kohtuotsuse punktides 126–130, et selle uue asjaolu lisamine vaidlusaluses otsuses ei riku apellantide kaitseõigusi, kuna komisjoni lõplik otsus ei pea tingimata olema vastuväiteteatise täpne koopia.
Viimati nimetatud kaalutluse osas väidavad apellandid, et Üldkohus kohaldas kaitseõiguste rikkumise olemasolu hindamisel asjakohast õiguslikku kriteeriumi valesti. Nende sõnul võivad vastuväiteteatise ja komisjoni lõpliku otsuse vahelised erinevused puudutada üksnes argumente, mille esitasid haldusmenetluses selle teatise adressaadid. Seega leidis Üldkohus vääralt, et vaidlusaluses otsuses võis ühe ja vältava rikkumise olemasolu tõendamiseks õiguspäraselt kehtestada määrava analüüsi ja põhjalikult muuta vastuväiteteatises kasutatud lähenemist.
Komisjon väidab, et kolmas väide tuleb tulemusetuse või põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.

Euroopa Kohtu hinnang
Kolmandas väites heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–130 õigusnormi, kui ta lükkas tagasi nende etteheite, mille kohaselt rikkus komisjon nende kaitseõigusi, kui ta kasutas esimest korda vaidlusaluse otsuse staadiumis kriteeriumi, et väidetavad tegevused peavad üksteist täiendama.
Sellega seoses tuleb meenutada, et määruse nr 1/2003 artikli 27 lõige 1 näeb ette, et pooltele tuleb saata vastuväiteteatis. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peavad vastuväiteteatises olema selgelt nimetatud kõik olulised asjaolud, millele komisjon selles menetluse etapis tugineb. Seda võib siiski teha kokkuvõtvalt ja hiljem tehtav komisjoni otsus ei pea tingimata olema vastuväidete täpne koopia, sest vastuväiteteatis on ettevalmistav dokument, mille faktilised ja õiguslikud hinnangud on üksnes esialgsed (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et kuna vastuväiteteatises sisalduvate faktiliste asjaolude õiguslik hinnang saab teatise olemusest tulenevalt olla vaid esialgne, ei tühistata komisjoni hilisemat otsust üksnes põhjusel, et asjaomaste faktiliste asjaolude kohta tehtud lõplikud järeldused ei ole täpselt kooskõlas asjaomase esialgse hinnanguga. Nimelt tuleb komisjonil vastuväiteteatise adressaadid ära kuulata ja vajaduse korral arvestada esitatud vastuväidetele nende poolt vastuseks antud seisukohti, muutes oma analüüsi eelkõige nende kaitseõiguste tagamiseks. Komisjonil peab seega olema lubatud seda hinnangut oma lõplikus otsuses täpsustada, võttes arvesse haldusmenetluse käigus ilmnevaid asjaolusid, et ta saaks alusetuks osutunud vastuväidetest kas loobuda või kohandada või täiendada vastuväidete põhjenduseks esitatud argumente nii faktiliste kui ka õiguslike asjaoludega, kuid seda siiski tingimusel, et ta võtab arvesse vaid asjaolusid, mille kohta on huvitatud isikutel olnud võimalus oma selgitusi anda, ning et ta esitas haldusmenetluse käigus nende huvide kaitseks vajalikke tõendeid (25. märtsi 2021. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 120–130 lükkas Üldkohus tagasi apellantide etteheite, et komisjon rikkus nende kaitseõigusi, kui ta tuvastas ühe ja vältava rikkumise olemasolu uue olulise kriteeriumi alusel, nimelt selle alusel, et väidetavad tegevused olid üksteist täiendavad, ilma et ta oleks seda kriteeriumi vastuväiteteatises maininud.
Sellele järeldusele jõudmiseks meenutas Üldkohus Euroopa Kohtu praktikat, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 107 ja mille kohaselt ei ole vaja kontrollida, kas asjasse puutuvad tegevused üksteist täiendavad, et neid saaks koos kvalifitseerida üheks ja vältavaks rikkumiseks. Ta järeldas sellest vaidlustatud kohtuotsuse punktides 124 ja 125, et selline üksteist täiendav seos ei ole käesoleva kohtuotsuse punktis 127 meenutatud kohtupraktika tähenduses oluline asjaolu ning järelikult ei olnud komisjon kohustatud seda seost vastuväiteteatises analüüsima.
Sellest järeldub, et nii toimides järgis Üldkohus Euroopa Kohtu praktikat ning talle ei saa ette heita väidetavat õigusnormi rikkumist.
Järelikult tuleb kolmas väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
D.

Neljas väide
Neljandas väites heidavad apellandid Üldkohtule ette oluliste menetlusnormide rikkumist, põhjenduste puudumist, kui ta lükkas tagasi nende esimeses kohtuastmes esitatud teise väite, mille kohaselt ei olnud komisjonil pädevust kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, ning samuti vigu tõendite vastuvõetavuse tingimuste hindamisel.
Viidatud teises väites kinnitasid apellandid sisuliselt, et komisjon ei tõendanud oma „sisepädevust“, kuna vaidlusaluses otsuses ei tõendanud ta, et nende tegevus mõjutas liikmesriikidevahelist kaubandust ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses, mistõttu ta ei olnud pädev neile selle sätte ja EMP lepingu artikli 53 alusel trahvi määrama. Vaidlustatud kohtuotsuses, eelkõige selle punktides 169, 173 ja 177 lükkas Üldkohus selle väite tagasi, leides, et komisjon tõendas oma „välispädevust“„rakendamise“ kriteeriumi alusel, sest OKSe müüdi EMPs.
Neljas väide jaguneb kolmeks osaks.
1.

Neljanda väite esimene osa
a)

Poolte argumendid
Neljanda väite esimese osa kohaselt ei ole vaidlustatud kohtuotsust piisavalt põhjendatud seoses apellantide poolt esimeses kohtuastmes esitatud teise väitega, mis puudutab komisjoni pädevuse puudumist kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53. Mis puudutab viidatud teise väite esimest osa, mis käsitleb argumenti, et puuduvad tõendid selle kohta, et keelatud kokkulepe mõjutas liikmesriikidevahelist kaubandust, siis Üldkohus ei vastanud apellantide argumentidele ja keskendus nende argumentide tagasilükkamisel väärale pädevuse kriteeriumile, nimelt rakendamise kriteeriumile.
Välispädevuse kriteerium ja sisepädevuse kriteerium ei välista aga teineteist. Välispädevuse kriteerium on eeldus ELTL artikli 101 kohaldamiseks, kui taunitav käitumine leiab aset väljaspool liitu või EMPd. Kuid isegi kui see kriteerium on täidetud, peab komisjon veel kindlaks tegema, kas asjasse puutuv tegevus võib mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust.
Apellandid väitsid esimeses kohtuastmes, et kuna puuduvad piisavad tõendid OKSide kaubanduse kohta liikmesriikide vahel, ei ole komisjon tõendanud, et mõjutati liikmesriikidevahelist kaubandust ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 tähenduses. Üldkohus ei vastanud nendele argumentidele ja piirdus ebaloogiliste või põhjendamata põhjendustega, kuna ta jättis tähelepanuta selle, et komisjon ei esitanud tõendeid, ning ajas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 174 segamini Dellile ja HP-le toimunud müügi EMPs ning OKSide võimaliku müügi EMPs.
Komisjon on seisukohal, et neljanda väite esimene osa ei ole põhjendatud.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite esimeses osas heidavad apellandid Üldkohtule ette põhjenduste puudumist vastuseks nende esimeses kohtuastmes esitatud väitele komisjoni pädevuse puudumise kohta. Üldkohus ei vastanud apellantide argumentidele ja keskendus nende tagasilükkamisel väärale pädevuse kriteeriumile.
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 93, ei nõua põhjendamiskohustus ühest küljest, et Üldkohus esitaks ammendava ning üksikasjaliku ülevaate menetluse poolte kõigist arutluskäikudest. Põhjendus võib seega olla tuletatav tingimusel, et huvitatud isikud teavad põhjusi, miks Üldkohus nende argumentidega ei nõustunud, ning et Euroopa Kohtul on piisavalt teavet oma kontrolli tegemiseks.
Teisest küljest tuleneb kohtupraktikast, et selleks, et oleks täidetud tingimus, mille kohaselt peab kokkulepe ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses mõjutama liikmesriikidevahelist kaubandust, peab kokkuleppest kõigi faktiliste või õiguslike asjaolude põhjal olema piisavalt suure tõenäosusega võimalik järeldada, et see kokkulepe mõjutab või võib mõjutada otseselt või kaudselt liikmesriikidevahelist kaubandust ja seda viisil, mis annab alust arvata, et see võib takistada liikmesriikidevahelise ühisturu loomist. Lisaks ei tohi see mõju olla väike (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 170–172 leidis Üldkohus muu hulgas, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et vaidlusaluse otsuse adressaadid olid tarninud OKSe oma klientidele Dell ja HP, kes olid asutatud mitmes liikmesriigis. Isegi kui need asjaolud esitati „rakendamise“ kriteeriumi hindamise raames, olid apellandid täiesti võimelised mõistma, et nendest piisas tõendamaks, et komisjon näitas, et liikmesriikidevahelist kaubandust võidi mõjutada, seda enam, et Üldkohus analüüsis seejärel selle kohtuotsuse punktides 179–191 apellantide etteheidet, et puudub hinnang sellele, kas kõnealune keelatud kokkulepe mõjutas märgatavalt liikmesriikidevahelist kaubandust. Lükates selle etteheite tagasi, leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 187 sõnaselgelt, et komisjon täitis kriteeriumi, mille kohaselt peab olema võimalik mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, mis on ette nähtud suuniste [ELTL artiklites 101 ja 102] sätestatud kaubandusmõju mõiste kohta (
ELT 2004, C 101, lk 81
) punktis 53.
Sellest järeldub, et kuigi Üldkohtu põhjendused on kaudsed, võimaldasid need apellantidel teada saada põhjused, miks see kohus ei nõustunud nende esimeses kohtuastmes esitatud hagi teise väite esimese osaga.
Neljanda väite esimene osa tuleb seega põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
2.

Neljanda väite teine osa
a)

Poolte argumendid
Neljanda väite teises osas väidavad apellandid, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et tõendid selle tingimuse kohta, et liikmesriikidevahelist kaubandust peab olema võimalik mõjutada, millele komisjon viitas esimest korda esimeses kohtuastmes kostja vastuses, olid vastuvõetavad eelkõige seetõttu, et neid tõendeid mainiti vastuväiteteatises.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176 leidis Üldkohus, et tõendid, millele komisjon esimest korda esimeses kohtuastmes kostja vastuses tugines, et põhjendada oma järeldusi selle tingimuse kohta, on vastuvõetavad. Üldkohtu sõnul mainiti neid tõendeid vastuväiteteatises.
Esiteks ei käsitle vastuväiteteatis küsimust liikmesriikidevahelise kaubanduse mõjutamise kohta. Teiseks, vastupidi sellele, mida kinnitab Üldkohus, ei ole teatud dokumente, millele komisjon esimeses kohtuastmes tugines, viidatud vastuväiteteatises tema pädevust puudutava järelduse põhjendamiseks. Mõnda neist ei ole mainitud. Teisi mainiti vastuväiteteatises, kuid mitte vaidlusaluses otsuses, mis tähendab, et komisjon ei pidanud neid enam asjakohaseks. Osasid on mainitud vastuväiteteatises ja vaidlusaluses otsuses, kuid nendes kaalutlustes, millel puudub seos tingimusega, et liikmesriikidevahelist kaubandust peab olema võimalik mõjutada.
Euroopa Kohus on aga otsustanud, et isegi dokumente, millest süüdistatav ettevõtja on juba teadlik, ei saa otsuses õiguspäraselt tsiteerida, kui neid ei ole varem vastuväiteteatises mainitud ja analüüsitud.
Komisjon väidab, et neljanda väite teine osa on põhjendamatu ja igal juhul tulemusetu.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite teises osas heidavad apellandid Üldkohtule ette, et viimane otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 176, et tõendid, millele komisjon esimeses kohtuastmes oma kostja vastuses tugines, et põhjendada oma järeldusi tingimuse kohta, et liikmesriikidevahelist kaubandust peab olema võimalik mõjutada, olid vastuvõetavad, kuigi komisjon esitas need tõendid esimest korda.
Sellega seoses tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktist 170 nähtub, et Üldkohus kinnitas vaidlusaluse otsuse põhjendustele 53, 270 ja 464–468 tuginedes komisjoni hinnangut selle tingimuse kohta. Kuna aga komisjoni esitatud tõendid, millele apellandid viitavad, on need, mida Üldkohus selle kohtuotsuse punktides 171 ja 172 mainis, siis tuleb tõdeda, et need on punktis 170 esitatud põhjendusega võrreldes täiendavat laadi, mistõttu tuleb neljanda väite teist osa pidada edutuks.
3.

Neljanda väite kolmas osa
a)

Poolte argumendid
Neljanda väite kolmandas osas väidavad apellandid, et komisjoni poolt esimeses kohtuastmes esitatud „tõendid“ on vastuvõetamatud, asjakohatud ja ebapiisavad. See kolmas väiteosa puudutab komisjoni esitatud argumente ja see on asjasse puutuv vaid juhul, kui Euroopa Kohus peaks vaidlustatud kohtuotsuse tühistama.
Esiteks on Üldkohtus esitatud repliigi punktis 46 toodud põhjustel Delli puudutavad tõendid asjakohatud. Teiseks ei ole selle repliigi punktis 47 toodud põhjustel asjasse puutuv see, et HP-l olid Ühendkuningriigis müügibürood. Kolmandaks kinnitavad Üldkohtus esitatud kostja vastuse 74. ja 75. joonealuses märkuses viidatud tõendid üksnes asjaolu, mida ei olnud vaidlustatud, nimelt seda, et asjaomased ettevõtjad varustasid Delli ja HPd EMPs selliste OKSidega, mis pärinesid väljastpoolt EMPd. Neljandaks viitas komisjon Üldkohtus esitatud vasturepliigi 25. joonealuses märkuses erinevale lõigule dokumendist ID 1412/4, millele on viidatud kostja vastuse 74. joonealuses märkuses. Sellele dokumendile tuginetakse vasturepliigis, et tõendada järeldust, mida ei ole vastuväiteteatises ega vaidlusaluses otsuses. Järelikult ei saa see vaidlusaluse otsuse õiguspärasuse toetuseks esitatud uus järeldus olla hagi staadiumis vastuvõetav ja seega tuleb kõnealune dokument lugeda samuti vastuvõetamatuks. Viiendaks ei ole kostja vastuse 76. joonealuses märkuses viidatud tõendid üldse asjakohased. Need puudutasid müüki erinevas turusegmendis, mis puudutas muid kliente kui Dell ja HP, kes jäid väljapoole asjasse puutuva tegevuse piire.
Mis puudutab tõendeid, millele viidati esimest korda vasturepliigi 26. joonealuses märkuses, siis võttis komisjon toimikust välja dokumendi, mis tema sõnul näitas, et teatavad tarnijad, kes varustasid HPd OKSidega, olid asutatud EMPs, mis tõendab EMP‑sisese kaubanduse olemasolu. See dokument ei ole vastuvõetav eelkõige seetõttu, et seda ei mainitud ega uuritud vastuväiteteatises ega vaidlusaluses otsuses, et tõendada mõju EMP-sisesele kaubandusele.
Komisjon leiab, et neljanda väite kolmas osa ei ole põhjendatud.
b)

Euroopa Kohtu hinnang
Neljanda väite kolmandas osas väidavad apellandid, et komisjoni poolt esimeses kohtuastmes esitatud „tõendid“ on vastuvõetamatud, asjakohatud ja ebapiisavad. See kolmas väiteosa puudutab komisjoni esitatud argumente ja see on asjasse puutuv vaid juhul, kui Euroopa Kohus peaks vaidlustatud kohtuotsuse tühistama.
Piisab, kui meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb väide, mis on esimest korda esitatud Euroopa Kohtule esitatud apellatsioonkaebuse raames, vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Apellatsioonimenetluses piirdub Euroopa Kohtu pädevus Üldkohtus arutatud väidetele antud hinnangu kontrollimisega. Kui ühel poolel lubataks Euroopa Kohtus esitada esimest korda väide, mida ta ei ole esitanud Üldkohtus, tähendaks see, et tal on õigus Üldkohtus arutatud asjaga võrreldes laiendada kohtuasja ulatust Euroopa Kohtus, kelle pädevus apellatsioonimenetluses on piiratud (10. juuli 2014. aasta kohtuotsus Telefónica ja Telefónica de España vs. komisjon,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neljanda väite kolmas osa tuleb seega vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Järelikult tuleb see väide tervikuna tagasi lükata, kuna see on osaliselt vastuvõetamatu, osaliselt tulemusetu ja osaliselt põhjendamatu.
VI.

Vaidlustatud kohtuotsuse tühistamine
Käesoleva kohtuotsuse punktidest 76–100 tuleneb, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et komisjon ei rikkunud apellantide kaitseõigusi ja et ta oli täitnud oma kohustuse põhjendada vaidlusalust otsust, leides, et peale ühes ja vältavas rikkumises osalemisele, osalesid apellandid ka mitmes eraldi rikkumises.
Neil asjaoludel tuleb vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
VII.

Üldkohtule esitatud hagi
Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimesele lõigule tühistab Euroopa Kohus Üldkohtu otsuse, kui apellatsioonkaebus on põhjendatud. Ta võib ise teha asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium lubab, või suunata asja tagasi Üldkohtusse otsustamiseks.
Kuna käesoleval juhul menetlusstaadium seda lubab, tuleb kohtuasjas teha lõplik otsus.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 34, esitasid apellandid Üldkohtule esitatud hagi põhjendamiseks üheksa väidet.
Üldkohtule esitatud hagi esimeses väites kinnitavad apellandid, et komisjon rikkus nende kaitseõigusi, kui ta kinnitas vaidlusaluses otsuses esimest korda, et nad osalesid mitmes eraldi rikkumises, mis moodustavad neile süüks pandud ühe ja vältava rikkumise, ilma et komisjon oleks seda haldusmenetluses väitnud. See otsus on ka põhjendamata, kuna komisjon ei ole selles esitanud põhjusi, miks ta leidis, et apellandid osalesid nendes eraldi rikkumistes.
Põhjendamiskohustuse rikkumist puudutava etteheite osas tuleb märkida, et käesoleva kohtuotsuse punktides 91–99 esitatud põhjustel ei ole komisjon põhjendanud oma otsust apellantide osalemise kohta nendes eraldi rikkumistes.
Seega tuleb apellantide hagi põhjendamiseks esitatud esimese väitega nõustuda osas, milles komisjonile heidetakse ette, et ta ei põhjendanud vaidlusalust otsust piisavalt seoses apellantide osalemisega nendes eraldi rikkumistes.
Eeltoodut arvestades ja käesoleva kohtuotsuse punktides 68–71 täpsustatud asjaolude alusel ja ilma, et oleks vaja analüüsida esimese väite raames esitatud muid argumente, tuleb selle otsuse artikli 1 punkt e tühistada osas, milles tuvastatakse, et apellandid rikkusid ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes mitmes eraldi rikkumises.
Üldkohtule esitatud hagi teises väites leiavad apellandid, et komisjonil puudub pädevus kohaldada ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53. Nad väidavad sisuliselt, et komisjon ei ole vaidlusaluses otsuses tõendanud, et neile ette heidetud tegevus mõjutas liikmesriikidevahelist kaubandust ja et järelikult ei ole ta pädev neile ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 alusel trahvi määrama. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 165–177 ja 181–190 esitatud põhjendustega. Seega tuleb teine väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi kolmandas väites vaidlevad apellandid vastu sellele, et väidetav rikkumine laienes kogu EMP‑le, vastupidi sellele, mis on märgitud vaidlusaluse otsuse artiklis 1. Nad väidavad, et keelatud kokkuleppe osalised müüsid OKSe üksnes Dellile ja HP-le, kelle asukoht on vastavalt Madalmaades ja Saksamaal. Nad väidavad, et koht, kus kliendid asjaomaseid tooteid ostavad, on määrav selle kontrollimisel, kas rikkumine on toime pandud. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 194–199 esitatud põhjendustega. Seega tuleb kolmas väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi neljandas väites vaidlustavad apellandid komisjoni järeldused ELTL artikli 101 ja EMP lepingu artikli 53 ühe ja vältava rikkumise kohta. Esimeses osas väidavad nad, et erinevate individuaalsete konkurentsivastaste tegevuste üksteist täiendava seose tõendamine on sellise rikkumise tuvastamisel peamine kriteerium ning et komisjonil ei õnnestunud vaidlusaluses otsuses sellist seost õiguslikult piisavalt tõendada. Teises osas vaidlevad apellandid vastu komisjoni järeldusele, et Delli ja HPga seotud tegevus tõi kaasa ühe rikkumise. Esiteks väidavad nad, et Delli ja HPga seotud tegevusel ei olnud ühte konkurentsivastast eesmärki, kuna viimased olid kaks eraldiseisvat klienti. Teiseks märgivad nad, et Delliga seotud tegevus ei olnud HPga seotud tegevust täiendav, kuna nende kahe tegevuse vahel puudus vastastikune toime. Kolmandaks leiavad nad, et selles otsuses loetletud sarnasused kaupade, toimimisviisi, sisu ja geograafilise ulatuse osas ei ole piisavad, et tõendada sellise seose olemasolu. Neljandaks väidavad nad, et vastupidi kõnealuses otsuses märgitule olid Delli ja HPga seotud tegevused kestuse, osalejate, klientide, asjasse puutuvate füüsiliste isikute ja geograafiliste piirkondade osas väga erinevad. Viiendaks väidavad apellandid, et vaidlusaluses otsuses viidatud tõendid on ebapiisavad ega ole kõnealuste tegevuste üksteist täiendava laadi tõendamiseks asjakohased.
Neljanda väite esimese osaga seoses nõustub Euroopa Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 204–216 esitatud põhjendustega koostoimes käesoleva kohtuotsuse punktidega 107–110 ja 116–120. Seega tuleb nendes punktides esitatud põhjustel neljanda väite esimene osa tagasi lükata. Selle väite teise osaga seoses nõustub Euroopa Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 220–240 esitatud põhjendustega. Seega tuleb nendes punktides esitatud põhjustel sama väite teine osa tagasi lükata. Järelikult tuleb neljas väide tervikuna tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi viiendas väites märgivad apellandid, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et nad teadsid või oleksid pidanud teadma vaidlusaluses otsuses tuvastatud ühest ja vältavast rikkumisest tervikuna ning kõigi teiste osalejate seotusest sellega. Järelikult ei saa komisjon apellantide arvates panna neile süüks sellises rikkumises osalemist ning see otsus tuleb neid puudutavas osas tervikuna tühistada. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 246–277, 280–345 ja 349–358 esitatud põhjendustega. Seega tuleb viies väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi kuuendas väites märgivad apellandid, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et nad olid teadlikud kõikidest väidetava keelatud kokkuleppe osadest ega ka keelatud kokkuleppe teiste osaliste tegevusest alates 23. juunist 2004. Nad märgivad sellega seoses, et nad said selle keelatud kokkuleppe ühest eesmärgist teada alles alates 20. juunist 2006, mil neile omistati vastutus HPga seotud kontaktide eest, ning et järelikult tuleb vaidlusalune otsus tervikuna tühistada. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 362–373 esitatud põhjendustega. Seega tuleb kuues väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi seitsmendas väites kinnitavad apellandid kõigepealt, et komisjon ei ole õiguslikult piisavalt tõendanud, et kahepoolsed kontaktid, mille tõttu nad olid väidetavalt seotud tuvastatud ühe ja vältava rikkumisega, kujutasid endast õigusvastaseid kokkuleppeid ELTL artikli 101 lõike 1 tähenduses. Seejärel väidavad nad, et komisjon ei tõendanud õiguslikult piisavalt ühist konkurentsivastast tahet kõigi kaheksa väidetava kahepoolse kontaktiga seoses. Nad vaidlevad vastu ka asjaolule, et komisjon tugines leebemat kohtlemist taotlevate ettevõtjate avaldustele, seades kahtluse alla nende avalduste tõendusliku väärtuse ja asjaolude toimumise ajast pärit tõendid, eelkõige telefonivestluste registrid. Lõpuks leiavad nad, et need kontaktid kujutasid endast lihtsat teabevahetust ja et seetõttu tuleb neile määratud trahvi vähendada. Nende käitumise selline ümberkvalifitseerimine võib nende arvates kaasa tuua järgneva kahju hüvitamise hagi. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 377–463 esitatud põhjendustega. Seega tuleb seitsmes väide nendes punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi kaheksandas väites märgivad apellandid, et uurimise kestus oli liiga pikk, arvestades toimiku mahtu, asjasse puutuvate isikute arvu, ainult kahe kliendi osalemist, komisjoni väidetud ühe ja vältava rikkumise suhteliselt lühikest kestust, ning seda, et puuduvad erandlikud asjaolud, mis õigustaksid pikka uurimist. Nad leiavad, et järelduse tulemusel, et see kestus on liiga pikk, tuleks määratud trahvi vähendada vähemalt 5%. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 467–472 esitatud põhjendustega. Seega tuleb kaheksas väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Üldkohtule esitatud hagi üheksandas väites kinnitavad apellandid, et komisjon on vääralt määranud kindlaks neile määratud trahvisumma. See väide jaguneb kolmeks osaks, mis puudutavad esiteks seda, et komisjon ei võtnud arvesse asjaolu, et apellandid toodavad vaid ühte toodet, teiseks seda, et ta ei võtnud arvesse muid asjaolusid, mis piiravad TSST KRi individuaalse tegevuse raskust, ja kolmandaks seda, et ta ei hinnanud rikkumise konkreetseid asjaolusid õigesti, et määrata kindlaks üldist raskusastme koefitsienti. Euroopa Kohus nõustub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 477–485, 489–497 ja 501–507 esitatud põhjendustega. Seega tuleb üheksas väide neis punktides esitatud põhjustel tagasi lükata.
Mis puudutab selle vaidlusaluse otsuse artikli 2 punktis e nimetatud trahvisummat, siis leiab Euroopa Kohus, et ükski asjaolu, millele apellandid käesolevas kohtuasjas tuginesid, ega ükski avaliku korraga seotud põhjus ei õigusta seda, et ta kasutaks ELTL artikli 261 ja määruse nr 1/2003 artikli 31 alusel oma täielikku pädevust seda summat vähendada.
Neil asjaoludel tuleb tühistada vaidlusaluse otsuse artikli 1 punkt e osas, milles tuvastatakse, et apellandid rikkusid ELTL artiklit 101 ja EMP lepingu artiklit 53, osaledes mitmes eraldi rikkumises, ning jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 sätestab, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kodukorra artikli 138 lõige 3 täpsustab, et kui osa nõudeid rahuldatakse ühe poole, osa teise poole kasuks, jäävad kummagi poole kohtukulud tema enda kanda. Siiski, kui kohtuasja asjaolud seda õigustavad, võib Euroopa Kohus otsustada, et lisaks enda kohtukulude kandmisele mõistetakse poolelt välja ka osa teise poole kohtukuludest.
Käesoleva juhul on apellandid nõudnud, et komisjonilt mõistetaks välja esimese kohtuastme ja apellatsioonimenetluse kohtukulud, ning komisjoni nõuded jäeti apellatsioonimenetluses rahuldamata ning osaliselt jäeti rahuldamata tema esimeses kohtuastmes esitatud nõuded. Apellantide esimeses kohtuastmes esitatud nõuded jäeti osaliselt rahuldamata. Seda arvestades leiab Euroopa Kohus käesoleva kohtuasja asjaolusid arvestades, et komisjon kannab lisaks enda kohtukuludele nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses kõik kohtukulud, mille apellandid on kandnud seoses käesoleva apellatsioonkaebusega, ja pool kohtukuludest, mille nad kandsid esimeses kohtuastmes. Apellandid kannavad pool oma kohtukuludest esimeses kohtuastmes.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 12. juuli 2019. aasta kohtuotsus Toshiba Samsung Storage Technology ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea vs. komisjon (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
).

2.
Tühistada komisjoni 21. oktoobri 2015. aasta otsuse C(2015) 7135 (final) ELTL artiklis 101 ja EMP lepingu artiklis 53 sätestatud menetluse kohta (juhtum AT.39639 – optilised kettaseadmed) artikli 1 punkt e osas, milles järeldatakse, et Toshiba Samsung Storage Technology Corp. ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. on rikkunud ELTL artiklit 101 ja 2. mai 1992. aasta Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artiklit 53, osaledes alates 23. juunist 2004 kuni 17. novembrini 2008 mitmes eraldi rikkumises.

3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

4.
Jätta Euroopa Komisjoni kanda lisaks tema enda kohtukuludele nii esimeses kohtuastmes kui ka apellatsioonimenetluses ka kõik kohtukulud, mille Toshiba Samsung Storage Technology Corp. ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. on kandnud seoses käesoleva apellatsioonkaebusega, ja pool kohtukuludest, mille nad kandsid esimeses kohtuastmes.

5.
Jätta Toshiba Samsung Storage Technology Corp-i ja Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp-i kanda pool nende kohtukuludest esimeses kohtuastmes.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.