CELEX: 62021CJ0825
Zahtjev za prethodnu odluku
Područje slobode, sigurnosti i pravde
Politika useljavanja
Direktiva 2008/115/EZ
Vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom
Zahtjev za azil
Odbijanje
Nalog za napuštanje državnog područja
Članak 6. stavak 4.
Zahtjev za dozvolu boravka zbog zdravstvenih razloga
Dopušteni zahtjev
Izdavanje dozvole privremenog boravka tijekom ispitivanja zahtjeva
Odbijanje zahtjeva
Socijalna pomoć
Odbijanje
Uvjet koji se odnosi na zakonitost boravka
Nepostojanje odluke o vraćanju
Učinak dozvole privremenog boravka na nalog za napuštanje državnog područja

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 6. i 8. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom (
SL 2008., L 348, str. 98
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 8., str. 188.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između državljanke treće zemlje i centre public d’action sociale de Liège (Javni centar za socijalnu pomoć u Liègeu, Belgija) (u daljnjem tekstu: CPAS), u vezi s odlukom tog tijela kojom joj se ukida pravo na socijalnu pomoć.
Pravni okvir
Pravo Unije
U skladu s uvodnom izjavom 4. Direktive 2008/115:
„Potrebno je donijeti jasna, pregledna i pravična pravila radi učinkovite politike povratka kao sastavnog dijela dobro vođene migracijske politike.”
U članku 3. te direktive, naslovljenom „Definicije”, navodi se:
„U smislu ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
4.
‚odluka o vraćanju’ znači upravna ili sudska odluka ili akt u kojem se navodi ili određuje da je boravak državljanina treće zemlje nezakonit i kojom se određuje ili utvrđuje obveza vraćanja;
[…]”
Člankom 6. navedene direktive, naslovljenim „Odluka o vraćanju”, određuje se:
„1.   Države članice izdaju odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovom državnom području, ne dovodeći u pitanje iznimke iz stavaka od 2. do 5.
[…]
4.   Država članica može u svako doba odlučiti izdati neovisnu boravišnu dozvolu [dozvolu boravka] ili drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi u [na] njihovom području. U tom se slučaju ne izdaje odluka o vraćanju. Ako je odluka o vraćanju već izdana, ukida se ili se suspendira za vrijeme trajanja boravišne dozvole [dozvole boravka] ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak.
[…]”
U stavku 1. članka 8. Direktive 2008/115, naslovljenog „Udaljavanje”, predviđa se:
„Države članice poduzimaju potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju, ako nije odobreno vrijeme za dobrovoljni odlazak u skladu s člankom 7. stavkom 4. ili ako obveza vraćanja nije izvršena u vremenu za dobrovoljni odlazak, odobrenom u skladu s člankom 7.”
Belgijsko pravo
Propisi o socijalnoj pomoći
Članak 57. stavak 2. loi organique des centres publics d’action sociale, du 8 juillet 1976 (Organski zakon o javnim centrima za socijalnu skrb od 8. srpnja 1976.) (
Moniteur belge
od 5. kolovoza 1976., str. 9876.), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o CPAS‑u), određuje:
„Odstupanjem od drugih odredbi ovog zakona, zadaća javnih centara za socijalnu pomoć isključivo je:
1°
pružanje hitne medicinske pomoći strancu koji nezakonito boravi u Kraljevini;
2°
[…]
Stranac koji je izjavio da je izbjeglica i zatražio priznavanje tog statusa nezakonito boravi u Kraljevini ako mu je zahtjev za azil odbijen i dostavljena odluka kojom se nalaže napuštanje državnog područja.
[…]”
Propisi koji se odnose na strance
Stavkom 1. članka 9.b loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Zakon od 15. prosinca 1980. o ulasku na državno područje, boravku, nastanjenju i udaljavanju stranaca) (
Moniteur belge
od 31. prosinca 1980., str. 14584.), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Zakon o strancima), propisano je:
„Stranac koji boravi u Belgiji i koji boluje od bolesti zbog koje postoji stvarna opasnost za njegov život ili fizički integritet ili stvarna opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja jer u njegovoj državi podrijetla ili državi gdje boravi ne postoji nikakav primjeren liječnički tretman, može zatražiti dozvolu boravka u Kraljevini.”
Članak 7. arrêté royal fixant des modalités d’exécution de la loi du 15 septembre 2006 modifiant la [loi sur les étrangers], du 17 mai 2007 (Kraljevska uredba o utvrđivanju detaljnih pravila za provedbu Zakona od 15. rujna 2006. o izmjeni [Zakona o strancima], od 17. svibnja 2007.) (
Moniteur belge
od 31. svibnja 2007., str. 29535.), u verziji primjenjivoj na spor u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: Kraljevska uredba od 17. svibnja 2007.), predviđa:
„Osim u slučajevima iz članka 9.b stavka 3. Zakona, predstavnik ministra daje uputu općini da zainteresiranu osobu upiše u registar stranaca i da joj izda potvrdu o registraciji na obrascu A. […]”
Članak 8. te Kraljevske uredbe određuje:
„Privremena dozvola boravka i potvrda o upisu u registar stranaca, koje se izdaju na temelju članka 9.b Zakona, valjane su najmanje jednu godinu.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Žaliteljica iz glavnog postupka, državljanka Demokratske Republike Kongo, podnijela je 19. kolovoza 2014. u Belgiji zahtjev za međunarodnu zaštitu.
Odlukom od 24. rujna 2014. Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (CGRA) (opći povjerenik za izbjeglice i osobe bez državljanstva, Belgija) odbio je taj zahtjev, odbivši joj i status izbjeglice i status osobe kojoj je odobrena supsidijarna zaštita (u daljnjem tekstu: odluka CGRA‑e).
État belge (Belgijska Država) 13. listopada 2014. putem Officea des étrangers (Ured za strance, Belgija), naložila je žaliteljici iz glavnog postupka da napusti državno područje.
Ona je 16. listopada 2014. Conseilu du Contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) podnijela tužbu protiv odluke CGRA‑e. Protiv naloga za napuštanje državnog područja nije podnesena tužba.
Žaliteljica iz glavnog postupka podnijela je 19. siječnja 2015. Uredu za strance zahtjev za izdavanje dozvole boravka zbog zdravstvenih razloga, u skladu s člankom 9.b Zakona o strancima.
Budući da je Ured za strance proglasio taj zahtjev dopuštenim, žaliteljici iz glavnog postupka 8. lipnja 2015. izdana je potvrda o registraciji na temelju članka 7. Kraljevske uredbe od 17. svibnja 2007. CPAS joj je zbog toga dodijelio financijsku socijalnu pomoć.
Conseil du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima, Belgija) odbio je 22. srpnja 2015. tužbu koju je žaliteljica iz glavnog postupka podnijela protiv odluke CGRA‑e.
Odlukom od 20. travnja 2016. Ured za strance odbio je zahtjev za izdavanje dozvole boravka zbog zdravstvenih razloga, tako da su se žaliteljici iz glavnog postupka prestale izdavati potvrde o registraciji. Ta joj je odluka dostavljena 29. travnja 2016.
Žaliteljica iz glavnog postupka podnijela je tužbu protiv navedene odluke Conseilu du contentieux des étrangers (Vijeće za sporove u vezi sa strancima), koja nema suspenzivni učinak.
Odlukama od 31. svibnja, 28. lipnja i 19. srpnja 2016. CPAS joj je ukinuo socijalnu pomoć počevši od 1. svibnja 2016. te je odlučio povratiti iznos od 56,69 eura isplaćen od 29. travnja 2016.
Tribunal du travail de Liège (Radni sud u Liègeu, Belgija) presudom od 7. studenoga 2016. odbio je tužbu koju je žaliteljica iz glavnog postupka podnijela protiv tih triju odluka.
Presudom od 15. ožujka 2017. Cour du travail de Liège (Viši radni sud u Liègeu, Belgija) odbio je žalbu koju je žaliteljica iz glavnog postupka podnijela protiv te presude uz obrazloženje u biti da su učinci naloga za napuštanje državnog područja, donesenog prije zahtjeva za dozvolu boravka zbog zdravstvenih razloga, bili odloženi, ali je taj nalog još bio valjan i da je ta odgoda okončana kad više nisu bile odobrene potvrde o registraciji. Stoga je boravak žaliteljice iz glavnog postupka tijekom razdoblja od 1. svibnja do 2. studenoga 2016. bio nezakonit. Zbog toga ona, na temelju članka 57. stavka 2. Zakona o CPAS‑u, ne može dobiti drugu socijalnu pomoć osim hitne medicinske pomoći.
Žaliteljica iz glavnog postupka podnijela je žalbu protiv te presude Couru de cassation (Kasacijski sud, Belgija), sudu koji je uputio zahtjev. Ona u biti tvrdi da ta presuda pogrešno daje učinak nalogu za napuštanje državnog područja koji joj je dostavljen 13. listopada 2014. Naime, izdavanje potvrda o registraciji državljaninu treće zemlje koji zahtijeva pravo boravka zbog zdravstvenih razloga na temelju članka 9.b Zakona o strancima upućuje na to da mu je dopušten boravak, iako privremen i neizvjestan, te stoga podrazumijeva prešutno ukidanje naloga za napuštanje državnog područja koji je prethodno dostavljen. Stoga se donesena presuda nije mogla temeljiti na tom nalogu za napuštanje državnog područja kako bi se odlučilo da je boravak žaliteljice iz glavnog postupka u razdoblju od 1. svibnja do 2. studenoga 2016. bio nezakonit i da stoga nije imala pravo na predmetnu socijalnu pomoć.
Cour de cassation (Kasacijski sud) podsjeća na to da se, u belgijskom pravu, člankom 57. stavkom 2. prvim podstavkom Zakona o CPAS‑u zadaća potonjih prema strancu s nezakonitim boravkom ograničava na hitnu medicinsku pomoć. U skladu s četvrtim stavkom te odredbe stranac koji je izjavio da je izbjeglica i zatražio priznavanje tog statusa nezakonito boravi u Belgiji ako mu je zahtjev za azil odbijen i dostavljena odluka kojom se nalaže napuštanje državnog područja.
Taj sud ističe, s jedne strane, da su prema članku 6. stavku 1. Direktive 2008/115 države članice u načelu dužne donijeti odluku o vraćanju u pogledu svakog državljanina treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovu državnom području i, s druge strane, da u skladu s člankom 8. stavkom 1. te direktive moraju poduzeti sve potrebne mjere za izvršenje odluke o vraćanju. Međutim, u skladu s člankom 6. stavkom 4. navedene direktive, države članice mogu u svako doba odlučiti izdati neovisnu dozvolu boravka ili drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi u njihovu području i, u tom slučaju, ako je odluka o vraćanju već izdana, ukida se ili se suspendira za vrijeme trajanja dozvole boravka ili drugog odobrenja koje omogućuje pravo na boravak.
U tom pogledu, Cour de cassation (Kasacijski sud) upućuje na to da je Sud u presudi od 19. lipnja 2018., Gnandi (
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
), utvrdio da nalog za napuštanje državnog područja koji je Ured za strance izdao državljaninu treće zemlje nakon odbijanja njegova zahtjeva za međunarodnu zaštitu čini „odluku o vraćanju” u smislu članka 3. točke 4. Direktive 2008/115.
Sud je u točki 75. presude od 15. veljače 2016., N., (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
), naglasio da koristan učinak Direktive 2008/115 zahtijeva da se postupak koji je pokrenut na temelju te direktive, u okviru kojeg je odluka o vraćanju donesena, može nastaviti u fazi u kojoj je prekinut zbog podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da je taj zahtjev odbijen u prvom stupnju, pri čemu države članice ne smiju ugrožavati ostvarenje cilja koji slijedi navedena direktiva, odnosno uspostavu učinkovite politike udaljavanja i repatrijacije državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom.
U tom pogledu, Sud je u točki 76. te presude pojasnio da iz obveze lojalnosti država članica, koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, i iz zahtjevâ učinkovitosti, navedenih, među ostalim, u uvodnoj izjavi 4. Direktive 2008/115, proizlazi da se obveza provedbe udaljavanja, koja je državama članicama propisana člankom 8. te direktive, mora ispuniti što je prije moguće i da se ta obveza ne bi poštovala ako bi se s udaljavanjem kasnilo zbog toga što bi se, nakon što je zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen u prvom stupnju, postupak poput onog o kojem je riječ morao pokrenuti od početka, a ne nastaviti u fazi u kojoj je prekinut.
Iz toga proizlazi, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, da ispitivanje žalbe u glavnom predmetu zahtijeva tumačenje članaka 6. i 8. Direktive 2008/115.
U tim je okolnostima Cour de cassation (Kasacijski sud, Belgija) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se člancima 6. i 8. Direktive [2008/115] pravilo nacionalnog prava prema kojem izdavanje odobrenja kojim se omogućuje pravo na boravak u okviru ispitivanja zahtjeva za dozvolu boravka zbog zdravstvenih razloga, koji se smatra dopuštenim s obzirom na prethodno navedene kriterije, ima za posljedicu da je državljaninu treće zemlje dopušten boravak, iako privremen i neizvjestan, tijekom ispitivanja tog zahtjeva i prema kojem to izdavanje stoga podrazumijeva prešutno povlačenje odluke o vraćanju koja je ranije donesena u kontekstu postupka azila, s kojim je neusklađena?”
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
Belgijska vlada smatra da nije potrebno odgovoriti na prethodno pitanje jer ono nije relevantno za rješenje spora u glavnom postupku. Naime, pravilo nacionalnog prava na koje se u tom pitanju poziva sud koji je uputio zahtjev ne postoji u belgijskom pravu. Taj je sud u tom pogledu polazio od pogrešne pretpostavke zbog dvaju razloga.
S jedne strane, potvrda o registraciji izdana, u skladu s člankom 7. Kraljevske uredbe od 17. svibnja 2007. i člankom 9.b Zakona o strancima, osobi čiji je zahtjev za izdavanje dozvole boravka zbog zdravstvenih razloga proglašen dopuštenim ne čini dozvolu kojom se daje pravo na boravak, nego toj osobi samo daje pravo privremeno ostati na državnom području.
S druge strane, u belgijskom pravu pravo na ostanak na državnom području ne podrazumijeva prešutno ukidanje prethodno donesene odluke o vraćanju u pogledu dotične osobe. Naime, Conseil d’État (Državno vijeće, Belgija) odbacio je takvo tumačenje presudom od 23. svibnja 2017., pozivajući se na presudu od 15. veljače 2016., N. (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
). Osim toga, i prije svega, na tu se presudu pozvao belgijski zakonodavac kada je Zakonom od 24. veljače 2017., koji je stupio na snagu 29. travnja 2017. i koji se primjenjuje na sve postupke u tijeku, dodao članak 1/3 u Zakon o strancima. Ta odredba sada jasno pojašnjava da na odluku o vraćanju ne utječe podnošenje zahtjeva stranca za boravak ili za međunarodnu zaštitu te da je, iako dotična osoba može privremeno ostati na državnom području do donošenja odluke o tom zahtjevu, izvršivost odluke o vraćanju samo odgođena.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da uvažavajući posebnosti predmeta ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, s obzirom na to da se postavljena pitanja odnose na tumačenje ili valjanost pravnog pravila Unije, Sud je u načelu dužan odlučiti. Iz navedenog proizlazi da pitanja koja postave nacionalni sudovi uživaju pretpostavku relevantnosti. Sud može odbiti odlučivati o prethodnom pitanju koje je uputio nacionalni sud samo ako je očito da zatraženo tumačenje prava Unije nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima da bi mogao dati koristan odgovor na upućena pitanja (presuda od 24. veljače 2022., Viva Telecom Bulgaria,
C‑257/20
,
EU:C:2022:125
, t.
41.
i navedena sudska praksa).
Konkretno u tom pogledu valja istaknuti da je dužnost Suda da u okviru raspodjele ovlasti između sudova Unije i nacionalnih sudova uzme u obzir pravni i činjenični kontekst utvrđen odlukom kojom se upućuju prethodna pitanja unutar kojeg je to pitanje postavljeno. Stoga, ispitivanje zahtjeva za prethodnu odluku treba provesti s obzirom na tumačenje nacionalnog prava koje je dao sud koji je uputio zahtjev, a ne s obzirom na tumačenje koje je navela vlada države članice (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 21. lipnja 2016., New Valmar,
C‑15/15
,
EU:C:2016:464
, t.
25.
, i od 15. travnja 2021., État belge (Elementi nastali nakon donošenja odluke o transferu),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, t.
26.
).
Međutim, u ovom slučaju, kao što to proizlazi iz izričitog teksta zahtjeva za prethodnu odluku, a osobito iz samog teksta pitanja postavljenog Sudu, sud koji je uputio zahtjev smatra da je, kako bi se odlučilo u glavnom postupku, potrebno prethodno ispitati protivi li se odredbama Direktive 2008/115 nacionalno pravno pravilo koje predviđa da, kada je pravo na boravak prethodno dodijeljeno državljaninu treće zemlje koji je podnio zahtjev za odobrenje boravka zbog jednog od razloga iz članka 6. stavka 4. te direktive, zbog dopuštenosti tog zahtjeva, dodjeljivanje tog prava dovodi do prešutnog ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u odnosu na tog državljanina nakon što je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen.
Budući da tim pitanjem taj sud pretpostavlja da belgijsko pravo sadržava takvo pravilo, Sud za potrebe ovog prethodnog postupka ne može prihvatiti tumačenje tog prava koje zagovara belgijska vlada, prema kojem odobrenje dodijeljeno državljaninu treće zemlje koji se nalazi u takvoj situaciji, s jedne strane, ne dodjeljuje pravo boravka i, s druge strane, dovodi samo do suspenzije učinaka odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u odnosu na njega.
Stoga je isključivo na sudu koji je uputio zahtjev da protumači nacionalno pravo primjenjivo na glavni postupak, provjeravajući, među ostalim, je li članak 1/3 Zakona o strancima, kako je dodan Zakonom od 24. veljače 2017., koji je stupio na snagu tijekom postupka, 29. travnja 2017., primjenjiv na taj spor.
Iz toga slijedi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 4. Direktive 2008/115 tumačiti na način da mu se protivi propis države članice prema kojem, kada je pravo boravka dodijeljeno državljaninu treće zemlje s nezakonitim boravkom na njezinu državnom području do okončanja postupka obrade zahtjeva za odobrenje boravka zbog jednog od razloga na koje se odnosi ta odredba, zbog dopuštenosti tog zahtjeva, dodjeljivanje tog prava dovodi do prešutnog ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u odnosu na tog državljanina nakon što je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen.
U tom pogledu, valja podsjetiti na to da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, u svrhu tumačenja odredbe prava Unije potrebno uzeti u obzir ne samo njezin tekst nego i kontekst u kojem se nalazi te ciljeve propisa kojeg je ona dio (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presudu od 20. lipnja 2022., London Steam‑Ship Owners’ Mutual Insurance Association,
C‑700/20
,
EU:C:2022:488
, t.
55.
).
Valja istaknuti da, u skladu s tekstom prve rečenice članka 6. stavka 4. Direktive 2008/115, države članice mogu izdati „u svako doba” državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi na njihovu državnom području „neovisnu dozvolu boravka” ili „drugo odobrenje kojim se omogućuje pravo na boravak” iz „suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga”.
Tako iz samog teksta te odredbe, a osobito iz upućivanja na „druge” razloge, proizlazi da ona državama članicama omogućuje da u svakoj fazi izdaju takvim državljanima dozvolu boravka ne samo zbog izričito navedenih razloga, odnosno zbog suosjećanja ili humanitarnih razloga, nego i zbog bilo kojeg razloga različite prirode koji one smatraju prikladnim.
Iz toga proizlazi da države članice raspolažu vrlo širokom diskrecijskom ovlašću za odobravanje, uz poštovanje prava Unije, prava boravka državljanima trećih zemalja koji nezakonito borave na njihovu državnom području.
Stoga ništa ne sprečava državu članicu da odobri pravo na boravak takvom državljaninu koji je podnio zahtjev za odobrenje boravka zbog jednog od razloga iz članka 6. stavka 4. Direktive 2008/115 zbog dopuštenosti takvog zahtjeva do okončanja postupka njegove meritorne obrade.
Međutim, iz nedvosmislenog teksta treće i posljednje rečenice stavka 4. članka 6. Direktive 2008/115, a osobito iz izraza „ili”, proizlazi da države članice, kada dodjeljuju pravo boravka iz suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga, iako doista mogu predvidjeti da je učinak tog prava takav da tijekom trajanja te dozvole suspendira svaku odluku o vraćanju koja je prethodno donesena u pogledu dotične osobe, također mogu predvidjeti da to pravo boravka dovodi do ukidanja takve prethodne odluke o vraćanju.
Stoga država članica koja državljaninu treće zemlje koji nezakonito boravi na njezinu državnom području dodijeli pravo na boravak do okončanja postupka obrade zahtjeva za dozvolu boravka zbog jednog od razloga iz članka 6. stavka 4. Direktive 2008/115, zbog dopuštenosti takvog zahtjeva može, u skladu sa samim tekstom te odredbe, predvidjeti da odobrenje takvog prava boravka dovodi do prešutnog ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u pogledu tog istog državljanina.
Suprotno onomu što tvrdi belgijska vlada, takvo tumačenje članka 6. stavka 4. Direktive 2008/115 ne može se dovesti u pitanje kontekstom i ciljevima propisa kojeg je ta odredba dio.
Točno je da je cilj Direktive 2008/115 uspostavljanje učinkovite politike udaljavanja i repatrijacije državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom uz poštovanje temeljnih prava i dostojanstva dotičnih osoba, (presuda od 10. ožujka 2022., Landkreis Gifhorn,
C‑519/20
,
EU:C:2022:178
, t.
39.
i navedena sudska praksa).
Iz obveze lojalnosti država članica, koja proizlazi iz članka 4. stavka 3. UEU‑a, i iz zahtjevâ učinkovitosti, navedenih, među ostalim, u uvodnoj izjavi 4. Direktive 2008/115, proizlazi da se obveza provedbe udaljavanja, koja je državama članicama propisana člankom 8. te direktive, u slučajevima predviđenima u članku 8. stavku 1. mora ispuniti što je prije moguće (vidjeti u tom smislu presudu od 6. prosinca 2011., Achughbabian,
C‑329/11
,
EU:C:2011:807
, t.
45.
).
Tako je Sud u biti u točkama 74. do 76. i 80. presude od 15. veljače 2016., N. (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
), presudio da koristan učinak Direktive 2008/115 zahtijeva da se postupak pokrenut na temelju te direktive, u okviru kojeg je odluka o vraćanju donesena, ne pokreće od početka nego nastavi u fazi u kojoj je prekinut zbog podnošenja zahtjeva za međunarodnu zaštitu, pod uvjetom da je taj zahtjev odbijen u prvom stupnju, pri čemu države članice ne smiju ugrožavati ostvarenje cilja koji slijedi ta direktiva, a koji se sastoji od provedbe udaljavanja što je prije moguće.
Međutim, kao što su to pravilno istaknuli žaliteljica iz glavnog postupka i Komisija, tumačenje Direktive 2008/115 navedeno u prethodnoj točki nije primjenjivo na ovaj predmet.
Naime, Sud je to tumačenje dao u okviru spora koji je uslijedio nakon što je državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom podnio višestruke zahtjeve za međunarodnu zaštitu i u kojem se postavilo pitanje učinaka koje treba pridati podnošenju novog zahtjeva te prirode, s obzirom na to da pravo Unije ne sadržava odredbu kojom se izričito određuju posljedice izdavanja odobrenja ostanka na državnom području u svrhu postupka povodom prethodne odluke o vraćanju.
S druge strane, postavljeno pitanje pojavilo se u okviru spora koji se odnosi na to da je državljanin treće zemlje s nezakonitim boravkom, nakon što je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen, podnio zahtjev za dozvolu boravka zbog suosjećanja, humanitarnih ili drugih razloga u smislu članka 6. stavka 4. Direktive 2008/115.
Međutim, u takvom slučaju, kao što je to utvrđeno u točkama 46. i 47. ove presude, treća i posljednja rečenica te odredbe državama članicama izričito dopušta da, kada odluče izdati neovisnu dozvolu boravka ili drugo odobrenje koje takvom državljaninu daje pravo boravka, predvide da njihovo izdavanje dovodi do ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u pogledu tog državljanina.
Posljedično, na postavljeno pitanje valja odgovoriti tako da članak 6. stavak 4. Direktive 2008/115 treba tumačiti na način da mu se ne protivi propis države članice prema kojem, kada je pravo boravka dodijeljeno državljaninu treće zemlje s nezakonitim boravkom na njezinu državnom području do okončanja postupka obrade zahtjeva za odobrenje boravka zbog jednog od razloga na koje se odnosi ta odredba, zbog dopuštenosti tog zahtjeva, dodjeljivanje tog prava dovodi do prešutnog ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u odnosu na tog državljanina nakon što je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 6. stavak 4. Direktive 2008/115/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o zajedničkim standardima i postupcima država članica za vraćanje državljana trećih zemalja s nezakonitim boravkom

treba tumačiti na način da mu se:

ne protivi propis države članice prema kojem, kada je pravo boravka dodijeljeno državljaninu treće zemlje s nezakonitim boravkom na njezinu državnom području do okončanja postupka obrade zahtjeva za odobrenje boravka zbog jednog od razloga na koje se odnosi ta odredba, zbog dopuštenosti tog zahtjeva, dodjeljivanje tog prava dovodi do prešutnog ukidanja odluke o vraćanju koja je prethodno donesena u odnosu na tog državljanina nakon što je njegov zahtjev za međunarodnu zaštitu odbijen.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski