CELEX: 62021TJ0032
EU-varemærker
EU-ordmærket Muresko
de ældre nationale ordmærker Muresko
påberåbelse af de ældre nationale varemærkers anciennitet efter registreringen af EU-varemærket
artikel 39 og 40 i forordning (EU) 2017/1001
registreringen af de ældre nationale varemærker udløbet på datoen for påberåbelsen

)
[
udelades
]
Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
EUIPO tilpligtes at registrere den omtvistede påberåbelse for det omhandlede EU-varemærke.
–
EUIPO tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
EUIPO har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
Sagsøgeren har ikke bestridt, at registreringen af det polske og det tyske varemærke var udløbet på tidspunktet, hvor den omtvistede påberåbelse blev indgivet til EUIPO, således som anført af undersøgeren i meddelelsen af 10. februar 2020.
Til støtte for nærværende søgsmål har sagsøgeren i det væsentlige kun fremsat et enkelt anbringende om, at appelkammeret begik en retlig fejl, eftersom det i den anfægtede afgørelses punkt 12 foretog en alt for restriktiv fortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, hvorefter det identiske ældre nationale varemærke skal være registreret og gyldigt på tidspunktet for påberåbelsen af anciennitet. Denne fejlagtige fortolkning indebar, at appelkammeret med urette afslog klagen i stedet for at annullere undersøgerens afgørelse om afslag på den omtvistede påberåbelse og følgelig registrere den nævnte påberåbelse for det omhandlede EU-varemærke.
Sagsøgeren har i det væsentlige gjort gældende, at indehaveren af det identiske ældre nationale varemærke, hvis registrering er udløbet, altid har ret til at påberåbe sig ancienniteten heraf for ethvert EU-varemærke, der efterfølgende ansøges om eller registreres, hvis det samme nationale varemærke på det tidspunkt, hvor den pågældende påberåber sig anciennitet, allerede har tjent som grundlag for en påberåbelse af anciennitet for et andet EU-varemærke, som er blevet imødekommet.
[
udelades
]
EUIPO har bestridt sagsøgerens argumenter og nedlagt påstand om frifindelse.
Sagsøgerens eneste anbringende rejser et spørgsmål om fortolkningen af artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, hvortil der henvises i bestemmelsen, og hvormed ønskes oplyst, om indehaveren af et EU-varemærke med hensyn til hvilket påberåbelsen af et identisk ældre nationalt varemærkes anciennitet er blevet imødekommet, kan påberåbe sig den fiktion, at registreringen af det ældre nationale varemærke fortsat består, til støtte for et andet EU-varemærke, for hvilket det ældre nationale varemærkes anciennitet er blevet påberåbt efter udløbet af sidstnævnte registrering.
[
udelades
]
Det følger af fast retspraksis, at der ved fortolkningen af EU-retlige bestemmelser ikke blot skal tages hensyn til deres ordlyd, men også til den sammenhæng, hvori de indgår, og til de mål, der forfølges med den ordning, som de udgør en del af (jf. dom af 11.7.2018, COBRA,
C-192/17
,
EU:C:2018:554
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 28.1.2020, Kommissionen mod Italien (direktivet om bekæmpelse af forsinket betaling),
C-122/18
,
EU:C:2020:41
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår endvidere af retspraksis, at undtagelsesbestemmelser skal undergives en streng fortolkning (jf. i denne retning analogt dom af 22.1.2020, Pensionsversicherungsanstalt (Ophør med erhvervsaktivitet efter pensionsalderen),
C-32/19
,
EU:C:2020:25
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Som følge af de konsekvenser, der er knyttet til påberåbelsen af et identisk ældre nationalt varemærkes anciennitet i henhold til artikel 39 og 40 i forordning 2017/1001, der fraviger princippet om, at indehaveren af et sådant varemærke mister de rettigheder, der er knyttet til varemærket i tilfælde af, at registreringen heraf ikke fornys, skal de betingelser, der skal være opfyldt, for at en sådan påberåbelse kan imødekommes, fortolkes indskrænkende (jf. i denne retning hvad angår betingelsen om identitet mellem de omhandlede varemærker dom af 19.1.2012, Shang mod KHIM (Justing),
T-103/11
,
EU:T:2012:19
, præmis
).
I den foreliggende sag skal det for det første bemærkes, at i henhold til artikel 40, stk. 1, i forordning 2017/1001 skal det identiske ældre nationale varemærke, i forhold til hvilket indehaveren af EU-varemærket påberåber sig anciennitet, i henhold til de forskellige sprogversioner være et »registreret« varemærke eller et varemærke, »der er registreret« i en medlemsstat.
Denne formulering i nutid angiver klart, at det identiske ældre nationale varemærke, hvis anciennitet påberåbes for EU-varemærket, skal være registreret på det tidspunkt, hvor ancienniteten påberåbes.
Sagsøgeren har således ikke noget grundlag for i det væsentlige at gøre gældende, at artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, begrænser sig til at kræve, at det ældre nationale varemærke er blevet registreret på et givet tidspunkt, med henblik på at undgå, at et varemærke, der alene er stiftet ved ibrugtagning, kan gøres gældende til støtte for en påberåbelse af anciennitet.
For det andet bemærkes, at en sådan ordlydsfortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001 bekræftes af den sammenhæng, hvori denne artikel indgår. Denne artikel skal nemlig ifølge dens stk. 4 anvendes sammenholdt med samme forordnings artikel 39, stk. 3. Det fremgår imidlertid af sidstnævnte bestemmelse som fortolket i retspraksis, at den eneste konsekvens af påberåbelsen af et identisk ældre nationalt varemærkes anciennitet er, at indehaveren af det EU-varemærke, i relation til hvilket påberåbelsen af anciennitet er blevet imødekommet, i tilfælde af, at indehaveren giver afkald på det ældre nationale varemærke eller lader det udslette, anses for fortsat at have de samme rettigheder, som den pågældende ville have haft, hvis sidstnævnte varemærke fortsat havde været registreret (dom af 19.1.2012, Shang mod KHIM (Justing),
T-103/11
,
EU:T:2012:19
, præmis
, og af 20.2.2013, Langguth Erben mod KHIM (MEDINET),
T-378/11
,
EU:T:2013:83
, præmis
).
Ordningen for påberåbelse af et nationalt varemærkes anciennitet efter registreringen af et EU-varemærke, således som den følger af artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, stk. 3, er således baseret på princippet om, at indehaveren af det ældre nationale varemærke ikke giver afkald på dette varemærke eller lader det udslette, før den af den pågældende påberåbte anciennitet er blevet imødekommet for EU-varemærket, hvilket så meget desto mere indebærer, at registreringen af det identiske ældre nationale varemærke endnu ikke må være udløbet på det tidspunkt, hvor ancienniteten påberåbes.
Denne fortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001 er i overensstemmelse med EUIPO’s anvendelse af denne artikel i praksis, således som beskrevet i punkt 13.2 i afsnit 2, del B, i EUIPO’s retningslinjer for undersøgelser, hvoraf fremgår, at »[EUIPO] skal både kontrollere, at det ældre varemærke var registreret på tidspunktet for indgivelsen af […] ansøgningen [om registrering af EU-varemærket], og at den ældre registrering ikke var bortfaldet på tidspunktet for påberåbelsen af anciennitet«, og at »hvis den ældre registrering var bortfaldet på tidspunktet for påberåbelsen af anciennitet, kan der ikke påberåbes anciennitet, selv om den relevante nationale varemærkelovning indeholder bestemmelser om en henstandsperiode på seks måneder ved fornyelse«.
For det tredje er den nævnte fortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, stk. 3, i overensstemmelse med formålet med ordningen for påberåbelse af et nationalt varemærkes anciennitet efter registreringen af et EU-varemærke, som er at gøre det muligt for indehavere af nationale varemærker og identiske EU-varemærker at rationalisere deres varemærkeporteføljer og samtidig bevare deres ældre rettigheder. Når påberåbelsen af det identiske nationale varemærkes anciennitet for EU-varemærket én gang er imødekommet, kan indehaveren nemlig lade det første varemærke udløbe, samtidig med at den pågældende i forhold til det andet varemærke fortsat har de samme rettigheder som dem, vedkommende ville have haft, hvis det første varemærke fortsat havde været registreret (jf. præmis 27 ovenfor).
I overensstemmelse med dette formål, og som det fremgår af ordlyden af artikel 39, stk. 3 og 4, i forordning 2017/1001, der skal undergives en streng fortolkning (jf. præmis 23 ovenfor), gælder denne formodning om, at det identiske ældre nationale varemærke bevarer de hertil knyttede rettigheder, ikke generelt, således som sagsøgeren har gjort gældende, men udelukkende for det identiske EU-varemærke og de varer eller tjenesteydelser af samme art, med hensyn til hvilke påberåbelsen af anciennitet er blevet imødekommet, og såfremt registreringen af det identiske ældre nationale varemærke ikke er blevet fornyet.
Det er således udtrykkeligt fastsat, at denne formodning ikke gælder, når det pågældende nationale varemærke er erklæret ugyldigt eller fortabt med virkning forud for ansøgnings- eller prioritetsdatoen for EU-varemærket.
Det fremgår desuden af retspraksis, at denne formodning ikke gør det muligt for det ældre nationale varemærke fortsat at eksistere som sådant, og at en eventuel brug af det omhandlede tegn efter en udslettelse af sidstnævnte varemærke i et sådant tilfælde skal anses for brug af EU-varemærket og ikke af det ældre udslettede nationale varemærke (dom af 19.4.2018, Peek & Cloppenburg,
C-148/17
,
EU:C:2018:271
, præmis
). Dette bekræfter, at den omstændighed, at påberåbelsen af anciennitet imødekommes, ikke indebærer, at det omhandlede ældre nationale varemærke fortsat består, eller endda at visse rettigheder i tilknytning til dette varemærke opretholdes uden nogen forbindelse til det EU-varemærke, som påberåbelsen af anciennitet er imødekommet for.
Denne strenge fortolkning af anvendelsesområdet for formodningen om, at de rettigheder, der er knyttet til det identiske ældre nationale varemærke, opretholdes, berøres ikke af en fortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001 foretaget i lyset af 12. betragtning til samme forordning, der angiver det med forordningen forfulgte mål om, at de rettigheder, som indehaverne af ældre varemærker har erhvervet, skal opretholdes.
For det første bemærkes, at selv om præamblen til en EU-retsakt kan præcisere dennes indhold, kan den ikke påberåbes som undtagelse til retsaktens bestemmelser (dom af 10.1.2006, IATA og ELFAA,
C-344/04
,
EU:C:2006:10
, præmis
). Indholdet af 12. betragtning til forordning 2017/1001 gør det således ikke muligt at fravige en betingelse, der er fastsat i artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, stk. 3, for at kunne imødekomme påberåbelsen af et identisk ældre nationalt varemærkes anciennitet. For det andet er denne betragtning, der henviser til »prioritetsprincippet, i henhold til hvilket et registreret ældre varemærke har forrang for senere registrerede varemærker«, under alle omstændigheder selv baseret på den opfattelse, at rettigheder erhvervet af indehaveren af et ældre varemærke kun kan have forrang for rettigheder, der er knyttet til senere registrerede varemærker, hvis dette varemærke er registreret. Indholdet af denne betragtning er således i overensstemmelse med en fortolkning af artikel 40 i forordning 2017/1001, hvorefter det identiske ældre nationale varemærke, hvis anciennitet påberåbes, skal være registreret på det tidspunkt, hvor ancienniteten påberåbes.
Denne strenge fortolkning af formodningens anvendelsesområde drages heller ikke i tvivl af præmis 30 i dom af 19. april 2018, Peek & Cloppenburg (
C-148/17
,
EU:C:2018:271
), som sagsøgeren har henvist til. I denne dom fastslog Domstolen nemlig ikke, at indehaveren af det EU-varemærke, til fordel for hvem påberåbelsen af et identisk ældre nationalt varemærkes anciennitet blev imødekommet, kunne påberåbe sig den fiktion, at registreringen af det nævnte varemærke fortsat bestod, til støtte for et andet EU-varemærke, men bekræftede snarere, at denne fiktion kun har en begrænset rækkevidde (jf. præmis 33 ovenfor).
Denne strenge fortolkning drages heller ikke i tvivl af artikel 139, stk. 3, i forordning 2017/1001, der bestemmer, at »[f]or den nationale ansøgning, der er resultatet af overgangen af et EU-varemærke eller en EU-varemærkeansøgning, gælder i den berørte medlemsstat ansøgningsdatoen for det pågældende EU-varemærke eller prioritetsdatoen for den pågældende ansøgning og i givet fald den anciennitet for et i denne stat eksisterende varemærke, der påberåbes i medfør af [den nævnte forordnings] artikel 39 eller 40«. Bevarelsen af de rettigheder, der er knyttet til det identiske ældre nationale varemærke, gælder nemlig også i dette tilfælde kun for den ansøgning om et nationalt varemærke, der følger af overgangen af det EU-varemærke, med hensyn til hvilket påberåbelsen af anciennitet er blevet imødekommet.
Sagsøgeren kan således ikke med rette gøre gældende, at artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, stk. 3, gør det muligt at lade formodningen om, at de til det identiske ældre nationale varemærke knyttede rettigheder opretholdes efter, at dette varemærke er udløbet, gælde for et andet EU-varemærke end det, for hvilket påberåbelsen af anciennitet er imødekommet, f.eks. til støtte for en påberåbelse af det ældre nationale varemærkes anciennitet for dette andet EU-varemærke.
Den omstændighed alene, at sagsøgeren til støtte for det EU-varemærke, der er registreret under nr. 340810, kan påberåbe sig formodningen om, at rettigheder, der er knyttet til det polske og det tyske varemærke, fortsat består, selv efter udløbet af disse varemærkes registrering, betyder således ikke, at sagsøgeren ligeledes kan påberåbe sig den samme formodning til støtte for den omtvistede påberåbelse for det omhandlede EU-varemærke. De ældre rettigheder, som sagsøgeren har påberåbt sig i denne henseende, er nemlig i princippet kun knyttet til det EU-varemærke, der er registreret under nr. 340810, og med hensyn til hvilket påberåbelsen af det polske og det tyske varemærkes anciennitet er imødekommet.
Som det følger af ovenstående betragtninger, begik appelkammeret således ikke en retlig fejl ved i den anfægtede afgørelses punkt 12 at fortolke artikel 40 i forordning 2017/1001, sammenholdt med samme forordnings artikel 39, således, at det identiske ældre nationale varemærke, hvis anciennitet er påberåbt til støtte for et senere registreret EU-varemærke, selv skal være registreret og gyldigt på det tidspunkt, hvor ancienniteten påberåbes.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Daw SE betaler sagsomkostningerne.

Tomljenović
Schalin
Škvařilová-Pelzl
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 6. oktober 2021.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: tysk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i nærværende dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.