CELEX: 62019CJ0700
Recurs
Concurență
Înțelegeri
Unități de disc optic
Decizie de constatare a unei încălcări a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992
Încălcare unică și continuă
Noțiune
Acorduri coluzive privind cereri de ofertă referitoare la unități de disc optic pentru laptopuri și computere desktop organizate de doi fabricanți de computere

Prin recursul formulat, Toshiba Samsung Storage Technology Corp. (denumită în continuare „TSST Japonia”) și Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. (denumită în continuare „TSST KR”) (denumite în continuare, împreună, „recurentele”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2019, Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Comisia (
T‑8/16
, denumită în continuare hotărârea atacată,
EU:T:2019:522
), prin care acesta a respins acțiunea acestora având ca obiect, cu titlu principal, anularea în tot sau în parte a Deciziei C(2015) 7135 final a Comisiei din 21 octombrie 2015 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic) (denumită în continuare „decizia în litigiu”), în măsura în care le vizează pe acestea, și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii aplicate acestora.
I.

Cadrul juridic
Potrivit articolului 23 alineatele (2) și (3) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 al Consiliului din 16 decembrie 2002 privind punerea în aplicare a normelor de concurență prevăzute la articolele [101 și 102 TFUE] (
JO 2003, L 1, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 167, rectificare în Ediție specială, 08/vol. 4, p. 269):
„(2)   Comisia [Europeană] poate aplica, prin decizie, amenzi asupra întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi atunci când, în mod intenționat sau din neglijență, acestea:
(a)
încalcă articolul [101 sau 102 TFUE] sau
(b)
contravin unei decizii care dispune măsuri provizorii în temeiul articolului 8 sau
(c)
nu respectă un angajament care devine obligatoriu printr‑o decizie în temeiul articolului 9.
Pentru fiecare întreprindere și asociație de întreprinderi care participă la încălcarea normelor, amenda nu depășește 10 % din cifra de afaceri totală din exercițiul financiar precedent.
Dacă încălcarea săvârșită de o asociație privește activitățile membrilor săi, amenda nu depășește 10 % din suma cifrelor de afaceri totale ale fiecărui membru activ pe piața afectată de încălcarea săvârșită de asociație.
(3)   La stabilirea valorii amenzii, se iau în considerare atât gravitatea, cât și durata încălcării.”
Articolul 27 alineatele (1) și (2) din acest regulament prevede:
„(1)   Înainte de adoptarea deciziilor prevăzute la articolele 7, 8, 23 și la articolul 24 alineatul (2), Comisia acordă întreprinderilor și asociațiilor de întreprinderi care fac obiectul procedurilor desfășurate de Comisie ocazia de a‑și exprima punctul de vedere cu privire la obiecțiunile formulate de Comisie. Comisia își fundamentează deciziile doar pe obiecțiunile asupra cărora părțile în cauză au putut prezenta comentarii. Autorii plângerii sunt implicați îndeaproape în proceduri.
(2)   Drepturile la apărare ale părților în cauză sunt pe deplin garantate în cadrul procedurilor. Acestea au dreptul de acces la dosarul Comisiei, sub rezerva interesului legitim al întreprinderilor de a‑și proteja secretele de afaceri. Dreptul de acces la dosar nu include accesul la informațiile confidențiale și documentele interne ale Comisiei sau ale autorităților de concurență ale statelor membre. În special, dreptul de acces nu include accesul la corespondența dintre Comisie și autoritățile de concurență ale statelor membre sau dintre acestea din urmă, inclusiv la documentele întocmite în temeiul articolelor 11 și 14. Nicio dispoziție din prezentul alineat nu împiedică Comisia să divulge și să utilizeze informațiile necesare pentru a dovedi o încălcare.”
Articolul 31 din regulamentul menționat are următorul cuprins:
„Curtea de Justiție are [competență deplină] cu privire la acțiunile introduse împotriva deciziilor prin care Comisia stabilește o amendă sau o penalitate cu titlu cominatoriu. Curtea de Justiție poate elimina, reduce sau mări amenda sau penalitatea cu titlu cominatoriu aplicată.”
În ceea ce privește calculul amenzilor, punctele 6 și 13 din Orientările privind calcularea amenzilor aplicate în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul (CE) nr. 1/2003 (
JO 2006, C 210, p. 2
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 264) prevăd:
„(6)   […] [C]ombinarea valorii vânzărilor care au legătură cu încălcarea și cu durata acesteia este considerată o valoare de înlocuire adecvată pentru a reflecta importanța economică a încălcării, precum și ponderea relativă a fiecărei întreprinderi participante la încălcare. Referirea la acești indicatori oferă o bună imagine asupra valorii aproximative a amenzii și nu ar trebui să fie considerată drept bază a unei metode de calcul automat și aritmetic.
[…]
(13)   Pentru a determina cuantumul de bază al amenzii care urmează să fie aplicată, Comisia utilizează valoarea vânzărilor de bunuri sau servicii, realizate de întreprindere, care au legătură directă sau indirectă cu încălcarea, în sectorul geografic relevant din teritoriul [Spațiului Economic European (SEE)]. […]”
II.

Istoricul cauzei și decizia în litigiu
Istoricul cauzei, care figurează la punctele 1-37 din hotărârea atacată, poate fi rezumat, pentru necesitățile prezentei cauze, după cum urmează.
Recurentele, TSST Japonia și TSST KR, sunt producătoare și furnizoare de unități de disc optic (denumite în continuare „ODD”). În special, TSST Japonia este o societate comună deținută de Toshiba Corporation, societate cu sediul în Japonia, și de Samsung Electronics Co., Ltd, societate cu sediul în Coreea de Sud. În perioada încălcării, TSST Japonia a fost societatea‑mamă a TSST KR.
TSST Japonia și TSST KR au început să își desfășoare activitatea la 1 aprilie 2004, fiind două unități operaționale separate. În luna decembrie 2005, TSST Japonia a ieșit de pe piață, păstrând activități de vânzare tranziționale reduse până la începutul anului 2008. TSST KR a preluat treptat activitățile de vânzări de la TSST Japonia și a fost direct implicată în dezvoltarea, comercializarea, vânzarea și service‑ul postvânzare al ODD.
Încălcarea în discuție privește ODD utilizate în special în computerele personale (computere desktop și laptopuri) produse de Dell Inc. și de Hewlett Packard (denumită în continuare „HP”).
Dell și HP sunt principalele două fabricante de produse de origine pe piața mondială a computerelor personale (PC). Ambele societăți utilizează proceduri de cerere de ofertă standard la nivel mondial care implică în special negocieri trimestriale privind un preț la nivel mondial și pe baza volumelor de achiziții globale cu un număr limitat de furnizori de ODD preselectați.
Procedurile de cerere de ofertă cuprindeau cereri de deviz, cereri de deviz electronice, negocieri online, licitații electronice și negocieri bilaterale (offline). La încheierea unei cereri de ofertă, clienții atribuie volume furnizorilor de ODD participanți în funcție de prețurile pe care le solicită.
La 14 ianuarie 2009, Comisia a primit o cerere de imunitate în temeiul Comunicării privind imunitatea la amenzi și reducerea cuantumului acestora în cauzele având ca obiect înțelegeri (
JO 2006, C 298, p. 17
, Ediție specială, 08/vol. 5, p. 3), introdusă de Koninklijke Philips NV. La 29 ianuarie și la 2 martie 2009, această cerere a fost completată pentru a include, alături de această societate, Lite‑On IT Corporation și întreprinderea lor comună, Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporation.
La 30 iunie 2009, Comisia a acordat imunitate condiționată în favoarea Koninklijke Philips, Lite‑On IT și Philips & Lite‑On Digital Solutions.
La 4 și la 6 august 2009, Hitachi‑LG Data Storage Inc. și Hitachi‑LG Data Storage Korea Inc. au prezentat Comisiei o cerere de reducere a cuantumului amenzii în temeiul comunicării menționate la punctul 12 din prezenta hotărâre.
La 18 iulie 2012, Comisia a adresat o comunicare privind obiecțiunile către treisprezece furnizori de ODD, printre care și recurentele (denumită în continuare „comunicarea privind obiecțiunile”), în care a arătat că acestea încălcaseră articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 (
JO 1994, L 1, p. 3
, denumit în continuare „Acordul privind SEE”), prin participarea la o înțelegere privind ODD între 5 februarie 2004 și 29 iunie 2009, constând în coordonarea comportamentului lor în legătură cu cererile de ofertă organizate de doi fabricanți de computere, respectiv Dell și HP.
La 29 octombrie 2012, recurentele au adresat Comisiei observațiile lor cu privire la comunicarea privind obiecțiunile. La 29 și la 30 noiembrie 2012, a avut loc o audiere la care au asistat toți destinatarii comunicării privind obiecțiunile.
La 18 februarie 2014, Comisia a adoptat două comunicări suplimentare privind obiecțiunile cu scopul, potrivit acesteia, de a completa, a modifica și a clarifica obiecțiunile adresate anumitor destinatari ai comunicării privind obiecțiunile în ceea ce privește răspunderea lor pentru pretinsa încălcare. La 1 iunie 2015, Comisia a adoptat o nouă comunicare suplimentară privind obiecțiunile. Această nouă comunicare suplimentară a avut scopul de a completa comunicarea privind obiecțiunile anterioară, adresând obiecțiunile ridicate în aceste comunicări și altor entități juridice aparținând grupurilor de întreprinderi (societăți‑mamă sau entități absorbite) care fuseseră deja destinatare ale primei comunicări privind obiecțiunile. Destinatarii comunicărilor privind obiecțiunile din 18 februarie 2014 și din 1 iunie 2015 și‑au făcut cunoscut punctul de vedere în scris Comisiei, însă nu au solicitat audierea.
La 21 octombrie 2015, Comisia a adoptat decizia în litigiu.
În aceasta, Comisia a considerat că participanții la înțelegere și‑au coordonat comportamentul concurențial cel puțin de la 23 iunie 2004 până la 25 noiembrie 2008. Comisia a precizat că această coordonare s‑a realizat prin intermediul unei rețele de contacte bilaterale paralele. Aceasta a arătat că participanții la înțelegere urmăreau să își adapteze volumele de pe piață și să se asigure că prețurile rămân la niveluri mai mari decât ar fi fost în absența acestor contacte bilaterale.
Comisia a precizat în decizia atacată că coordonarea dintre participanții la înțelegere viza conturile de clienți ale Dell și HP. Potrivit Comisiei, în plus față de negocierile bilaterale cu furnizorii lor de ODD, Dell și HP aplicau proceduri de cerere de ofertă standardizate, care aveau loc cel puțin trimestrial. Aceasta a arătat că membrii înțelegerii au utilizat rețeaua lor de contacte bilaterale pentru manipularea acestor proceduri de cerere de ofertă, contracarând astfel încercările clienților lor de a stimula concurența la nivelul prețurilor.
Potrivit Comisiei, schimburile periodice de informații au permis membrilor înțelegerii în special să cunoască foarte în detaliu intențiile concurenților lor înainte chiar de a se angaja în procedura de cerere de ofertă și, prin urmare, să își stabilească strategia concurențială.
Comisia a adăugat că, la intervale regulate, membrii înțelegerii făceau schimb de informații cu privire la prețurile pentru conturile clienților individuali, ca și de informații fără legătură cu prețurile precum producția existentă și capacitatea de furnizare, situația stocurilor, situația calificării, momentul introducerii de noi produse sau de îmbunătățiri. Ea a arătat că, în plus, furnizorii de ODD supravegheau rezultatele finale ale procedurilor de ofertare închise, respectiv clasificarea, prețul și volumul obținute.
De asemenea, Comisia a arătat că, având în vedere că furnizorii trebuiau să își păstreze contactele secrete față de clienți, aceștia utilizau, pentru a se contacta, mijloacele pe care le considerau suficient de adecvate pentru atingerea rezultatului dorit. Aceasta a precizat că, de altfel, o tentativă de a convoca o reuniune pentru organizarea de reuniuni multilaterale regulate între acești furnizori a eșuat în anul 2003, după ce a fost dezvăluită unui client. Potrivit Comisiei, în locul acestor reuniuni, au existat contacte bilaterale, în principal sub formă de apeluri telefonice și, uneori, de mesaje electronice, inclusiv pe adresele de e‑mail private și pe serviciile de mesagerie instantanee, sau în cadrul unor reuniuni, în special la nivelul administratorilor de conturi globale.
Comisia a constatat că participanții la înțelegere se contactau regulat, iar contactele, în principal prin telefon, deveneau mai frecvente la momentul efectuării procedurilor de cerere de ofertă, în timpul cărora interveneau mai multe apeluri pe zi între anumite perechi de participanți la înțelegere. Comisia a precizat că, în general, contactele între anumite perechi de participanți la înțelegere erau semnificativ mai numeroase decât între altele.
S‑a reținut răspunderea recurentelor, pe de o parte, din cauza participării directe la înțelegere a TSST KR, de la 23 iunie 2004 până la 17 noiembrie 2008, în special pentru coordonarea cu alți concurenți față de Dell și HP, și, pe de altă parte, din cauza exercitării unei influențe decisive de către TSST Japonia asupra filialei sale pe toată durata încălcării, astfel cum este prezumată de Comisie.
În ceea ce privește calculul cuantumului amenzii aplicate recurentelor, Comisia s‑a întemeiat pe Orientările privind calcularea amenzilor în temeiul articolului 23 alineatul (2) litera (a) din Regulamentul nr. 1/2003.
Mai întâi, pentru a determina cuantumul de bază al amenzii, Comisia a considerat că, având în vedere diferențele semnificative dintre duratele participărilor furnizorilor de ODD la înțelegere și pentru a reflecta mai bine impactul real al înțelegerii, este adecvat să se recurgă la o medie anuală calculată pe baza valorii reale a vânzărilor realizate de întreprinderile vizate în cursul lunilor calendaristice complete de participare a acestora la încălcare.
Astfel, Comisia a explicat că valoarea vânzărilor a fost calculată pe baza vânzărilor de ODD destinate PC‑urilor și facturate entităților HP și Dell situate în SEE.
Comisia a stabilit de asemenea că, dat fiind că comportamentul anticoncurențial față de HP a început mai târziu și pentru a ține seama de evoluția înțelegerii, va calcula valoarea respectivă a vânzărilor separat pentru HP și pentru Dell și că va aplica doi coeficienți de multiplicare în funcție de durată.
În continuare, Comisia a decis că, din moment ce acordurile de coordonare a prețurilor se numărau, prin însăși natura lor, printre cele mai grave încălcări ale articolului 101 TFUE și ale articolului 53 din Acordul privind SEE, iar înțelegerea privea cel puțin SEE, procentajul aplicat în funcție de gravitatea încălcării în speță va fi de 16 % pentru toți destinatarii deciziei atacate. Pe de altă parte, Comisia a arătat că, având în vedere circumstanțele speței, era necesar să se adauge un cuantum de 16 % în scop de descurajare.
În sfârșit, întrucât cuantumul de bază ajustat al amenzii aplicate recurentelor atingea plafonul de 10 % din cifra lor de afaceri, Comisia a trebuit să efectueze o nouă ajustare în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1/2003.
Dispozitivul deciziei atacate, în măsura în care vizează recurentele, are următorul cuprins:
„Articolul 1
Următoarele întreprinderi au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea, în perioadele indicate, la o încălcare unică și continuă, constând în mai multe încălcări distincte, în sectorul unităților de disc optice care acoperă întreg teritoriul SEE și care a constat în acorduri de coordonare a prețurilor:
[…]
(e)
[recurentele], de la 23 iunie 2004 la 17 noiembrie 2008, pentru coordonarea acestora față de Dell și HP;
[…]
Articolul 2
Pentru încălcarea menționată la articolul 1 se aplică următoarele amenzi:
[…]
(e) [recurentele], răspunzătoare în solidar: 41304000 de euro;
[…]”
III.

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 5 ianuarie 2016, recurentele au introdus o acțiune având ca obiect, cu titlu principal, anularea în tot sau în parte a deciziei în litigiu și, cu titlu subsidiar, reducerea cuantumului amenzii care le‑a fost aplicată.
În susținerea acțiunii, recurentele au invocat nouă motive. Primul motiv era întemeiat pe o încălcare a normelor fundamentale de procedură și a dreptului la apărare, al doilea, pe lipsa de competență a Comisiei pentru aplicarea articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE, al treilea, pe erori de fapt și de drept atunci când a stabilit sfera geografică a încălcării, al patrulea, pe erori de fapt și de drept în constatarea unei încălcări unice și continue, al cincilea, pe erori de fapt și de drept cu privire la pretinsa cunoaștere de către acestea a ansamblului încălcării, al șaselea, pe erori de fapt și de drept cu privire la data de început a participării lor la înțelegere, al șaptelea, pe o lipsă de dovezi cu privire la participarea lor la practici concertate sau la acorduri anticoncurențiale, al optulea, pe încălcarea dreptului la bună administrare, pentru durata excesivă a anchetei, iar cel de al nouălea motiv, prezentat cu titlu subsidiar, pe erorile săvârșite de Comisie la calcularea cuantumului amenzii.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins fiecare dintre aceste motive și, prin urmare, acțiunea respectivă în totalitate.
IV.

Concluziile părților
Prin recursul formulat, recurentele solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
anularea deciziei în litigiu în măsura în care le privește;
–
anularea sau reducerea amenzii care le‑a fost aplicată prin această decizie;
–
obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată efectuate atât în procedura în fața Tribunalului, cât și în prezentul recurs și
–
dispunerea oricărei măsuri adecvate având în vedere împrejurările cauzei.
Comisia solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea recurentelor la plata tuturor cheltuielilor de judecată efectuate în cadrul prezentei proceduri.
V.

Cu privire la recurs
În susținerea recursului, recurentele invocă patru motive, care privesc în esență aprecierea de către Tribunal, în primul rând, a constatării Comisiei potrivit căreia încălcarea unică și continuă pe care aceasta le‑a reproșat‑o recurentelor era compusă din mai multe încălcări distincte, în al doilea rând, a existenței unei încălcări unice și continue, în al treilea rând, a dreptului la apărare și, în al patrulea rând, a competenței Comisiei.
A.

Cu privire la primul motiv
1.

Argumentele părților
Prin intermediul primului motiv, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit erori de drept în examinarea primelor trei aspecte ale primului motiv de anulare, constând într‑o încălcare a unor norme fundamentale de procedură și a dreptului la apărare, întrucât ar fi confirmat că încălcarea unică și continuă în cauză era compusă din mai multe încălcări distincte, deși această calificare „duală” nu ar figura în comunicarea privind obiecțiunile.
Acest motiv este împărțit în două aspecte.
Comisia arată, cu titlu introductiv, că Tribunalul a confirmat concluzia deciziei în litigiu potrivit căreia recurentele au participat la o încălcare unică și continuă. În consecință, Comisia consideră că argumentele invocate de recurente cu privire la concluzia care ar fi formulată cu titlu incidental și potrivit căreia această încălcare se compune din mai multe încălcări distincte sunt inoperante.
a)

Primul aspect al primului motiv
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, care cuprinde trei critici, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit mai multe erori de drept în analiza primului aspect al primului motiv pe care l‑au invocat în primă instanță, referitor la o încălcare a dreptului la apărare.
În general, Comisia susține, în primul rând, că este eronat să se pretindă că a introdus considerații referitoare la încălcări distincte numai în stadiul deciziei în litigiu. Tribunalul ar fi arătat în mod corect, la punctul 60 din hotărârea atacată, că, în considerentele (308), (353) și (354) ale comunicării privind obiecțiunile, Comisia a făcut referire la o serie întreagă de încălcări, acorduri sau practici concertate. De asemenea, la punctele 61-63 din această hotărâre, Tribunalul ar fi dedus în mod întemeiat din răspunsul recurentelor la comunicarea privind obiecțiunile că acestea înțeleseseră ceea ce li se reproșa și că s‑au putut apăra în ceea ce privește ansamblul contactelor bilaterale reținute împotriva lor. În plus, Tribunalul ar fi declarat în mod corect, la punctele 56 și 57 din hotărârea menționată, pe de o parte, că noțiunea de „încălcare unică și continuă” presupune un ansamblu de comportamente adoptate de părți care urmăresc același scop economic anticoncurențial și, pe de altă parte, că rezultă din însăși noțiunea de „încălcare unică și continuă” că o astfel de încălcare presupune un ansamblu de comportamente sau de încălcări. Astfel, recurentele ar fi fost ascultate atât în ceea ce privește seria de încălcări în cauză, cât și în ceea ce privește criteriile suplimentare care trebuie îndeplinite pentru a se putea constata existența unei încălcări unice și continue.
În al doilea rând, contrar celor afirmate de recurente, Comisia ar fi susținut în fața Tribunalului că i‑a ascultat pe destinatarii deciziei în litigiu cu privire la încălcările distincte în cauză. În al treilea rând, jurisprudența rezultată din Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), și din Hotărârea Tribunalului din 10 octombrie 2014, Soliver/Comisia (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), nu ar fi pertinentă în măsura în care recurentelor li s‑ar fi oferit posibilitatea, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că li se impută fiecare dintre comportamentele care compun încălcarea unică și continuă. În al patrulea rând, ar reieși mai precis din Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), că destinatarii unei decizii trebuie să fie ascultați cu privire la încălcarea unică și continuă și cu privire la comportamentele care o compun. Or, această situație s‑ar regăsi în speță. În plus, ar reieși de asemenea din această din urmă hotărâre că, deși comunicarea privind obiecțiunile nu ar fi calificat în mod clar comportamentele imputate drept încălcări mai restrânse cu încălcarea dreptului lor la apărare, acest lucru nu ar fi contrar jurisprudenței Curții, care nu ar impune o astfel de calificare în măsura în care părțile au fost ascultate cu privire la comportamentele în cauză.
1)

Cu privire la prima critică din cadrul primului aspect al primului motiv
Potrivit recurentelor, după ce a expus în mod corect, la punctele 55 și 56 din hotărârea atacată, jurisprudența referitoare la noțiunea „încălcare unică și continuă”, amintind, pe de o parte, că o încălcare a articolului 101 TFUE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu și, pe de altă parte, că și unul sau mai multe elemente din această serie de acte sau din acest comportament pot constitui în sine o încălcare a acestui articol 101 TFUE, Tribunalul ar fi trebuit să considere, la punctele 57 și 58 din această hotărâre, că această noțiune nu presupune în mod necesar existența unor încălcări de mai mică amploare.
Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a recunoscut că Comisia ar fi trebuit să analizeze în mod clar și să califice orice încălcare distinctă de mai mică amploare. Astfel, orice calificare juridică suplimentară a unui act sau a unei serii de acte în decizia în litigiu ar trebui să fie expusă în mod clar în cursul procedurii administrative pentru ca părțile să poată fi ascultate și să își poată exercita în mod corect dreptul la apărare. Simplul fapt că decizia în litigiu conține o constatare suplimentară care nu figurează în comunicarea privind obiecțiunile ar fi trebuit să determine Tribunalul să constate o încălcare a dreptului la apărare al recurentelor, ceea ce nu s‑a întâmplat, acesta încălcând astfel Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens (
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
), și Hotărârea Tribunalului din 10 octombrie 2014, Soliver/Comisia (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
).
Comisia susține că recurentele denaturează hotărârea atacată lăsând să se înțeleagă că aceasta se întemeiază pe ipoteza potrivit căreia noțiunea „încălcare unică și continuă” presupune în mod necesar existența unor încălcări distincte mai restrânse. Or, Tribunalul nu ar menționa, la punctele 55-57 din această hotărâre, o necesitate, ci o posibilitate. De asemenea, recurentele ar deduce în mod eronat din Hotărârea din 10 octombrie 2014, Soliver/Comisia (
T‑68/09
,
EU:T:2014:867
), că Tribunalul nu ar fi pronunțat anularea deciziei în litigiu în cauza în care s‑a pronunțat această din urmă hotărâre dacă o afirmație privind o încălcare unică și continuă ar presupune de asemenea existența unor încălcări distincte de mai mică amploare. În orice caz, participarea recurentelor la o încălcare unică și continuă ar fi fost confirmată și acestea ar fi fost audiate în legătură cu comportamentele care compuneau încălcarea respectivă. Prin urmare, Tribunalul ar fi concluzionat în mod întemeiat, la punctul 58 din hotărârea atacată, că nu exista nicio incoerență între comunicarea privind obiecțiunile și decizia în litigiu și că dreptul la apărare fusese respectat.
2)

Cu privire la a doua critică din cadrul primului aspect al primului motiv
Recurentele susțin că, deși o decizie poate completa și modifica analiza cuprinsă în comunicarea privind obiecțiunile pentru a ține seama de răspunsurile părților, aceasta nu poate introduce constatări suplimentare privind încălcări distincte.
Or, Tribunalul ar fi săvârșit, la punctul 59 din hotărârea atacată, o eroare de drept considerând contrariul. În loc să aplice jurisprudența expusă în mod corect la punctul 51 din această hotărâre, Tribunalul a considerat pur și simplu că concluziile finale ale unei decizii nu trebuie în mod obligatoriu să corespundă în orice punct calificării intermediare a comunicării privind obiecțiunile, făcând trimitere la jurisprudența citată la punctul 53 din hotărârea menționată. Cu toate acestea, Tribunalul ar fi omis că libertatea Comisiei nu s‑ar justifica decât pentru a ține seama de observațiile părților, iar nu pentru a introduce constatări suplimentare.
Comisia susține că Tribunalul a aplicat în mod corect jurisprudența referitoare la dreptul de a fi ascultat. Contrar celor afirmate de recurente, Tribunalul nu ar fi fost obligat să aplice, la punctul 59 din hotărârea atacată, jurisprudența citată la punctul 51 din această hotărâre. În primul rând, argumentația lor ar fi inoperantă, întrucât acest punct 59 ar conține un motiv care nu este necesar în susținerea concluziei enunțate la punctele 64-66 din hotărârea menționată. În al doilea rând, raționamentul recurentelor se întemeiază pe o pretinsă diferență semnificativă între comunicarea privind obiecțiunile și decizia în litigiu, care nu ar exista. În al treilea rând, punctele 51 și 53 din hotărârea atacată nu ar face referire la jurisprudențe diferite. În al patrulea rând, dat fiind că, drept răspuns la comunicarea privind obiecțiunile, recurentele au negat că au participat la orice contact ilegal și au afirmat că criteriile necesare pentru constatarea încălcării unice și continue nu sunt îndeplinite, Comisia ar fi fost îndreptățită să țină seama de aceste argumente și să insereze considerentul (352) în decizia în litigiu.
3)

Cu privire la a treia critică din cadrul primului aspect al primului motiv
Recurentele susțin că, în mod contrar celor afirmate de Tribunal la punctele 60-64 din hotărârea atacată, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia nu a procedat la constatarea altor încălcări în afara unei încălcări unice și continue. Niciun alt act, nicio altă serie de acte și niciun tip de comportament nu ar face obiectul, în această comunicare, al unei calificări juridice suplimentare și distincte în raport cu cea de încălcare unică și continuă.
Tribunalul ar fi concluzionat în mod eronat, la punctele 60-63 din hotărârea atacată, că comunicarea privind obiecțiunile a dat recurentelor posibilitatea de a formula observații cu privire la alte încălcări decât încălcarea unică și continuă în cauză. Singurele două referiri la încălcări distincte care figurează în comunicarea privind obiecțiunile nu ar respecta gradul de claritate impus de jurisprudența citată la punctul 52 din această hotărâre, iar această comunicare nu ar conține nicio calificare drept încălcări distincte ale încălcării unice și continue și nicio descriere clară a acestora. Simplele descrieri factuale nu pot fi suficiente în această privință.
În plus, contrar celor afirmate de Tribunal, răspunsul recurentelor la comunicarea privind obiecțiunile nu ar confirma afirmația potrivit căreia recurentele au avut posibilitatea de a răspunde în mod eficace cu privire la încălcări distincte. Acest răspuns ar privi numai probele referitoare la încălcarea unică și continuă și nu ar privi nicio încălcare distinctă.
Comisia afirmă că, în comunicarea privind obiecțiunile, se susținea existența unor încălcări distincte, ceea ce Tribunalul ar fi recunoscut în mod corect. În primul rând, argumentul potrivit căruia comunicarea privind obiecțiunile nu ar conține o altă calificare juridică decât cea de încălcare unică și continuă ar fi inoperant, întrucât hotărârea atacată s‑ar întemeia pe ipoteza potrivit căreia singura calificare juridică a încălcării în cauză este cea de încălcare unică și continuă, care presupune ea însăși un ansamblu de comportamente sau de încălcări. În al doilea rând, Tribunalul ar fi concluzionat în mod întemeiat că rezultă din comunicarea privind obiecțiunile că această încălcare era compusă din mai multe încălcări distincte. Această comunicare ar fi definit domeniul de aplicare și natura comportamentului recurentelor, și anume o serie de acorduri bilaterale de coordonare a prețurilor, pe care Comisia le‑a considerat drept o încălcare a articolului 101 TFUE. Prin urmare, Tribunalul ar fi afirmat în mod justificat, la punctele 61-63 din hotărârea atacată, că recurentele erau în măsură să înțeleagă susținerile Comisiei. În al treilea rând, contrar celor afirmate de recurente, referirea, la punctul 61 din această hotărâre, la o „calificare juridică” nu poate însemna o calificare juridică ce depășește cadrul constatării unei încălcări unice și continue. În al patrulea rând, recurentele ar distinge în mod artificial încălcarea unică și continuă de încălcările distincte care o compun. De altfel, jurisprudența Curții ar autoriza Comisia să califice anumite fapte numai în stadiul deciziei sale, din moment ce părțile au avut ocazia să dea explicații cu privire la faptele reținute de Comisie și în măsura în care principiile de drept și elementele de fapt pertinente au fost indicate în comunicarea privind obiecțiunile.
b)

Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, care cuprinde trei critici, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit erori de drept în motivarea hotărârii atacate, înlăturând al doilea și al treilea aspect ale primului motiv pe care acestea le‑au invocat în primă instanță.
În fața Tribunalului, recurentele au susținut că motivarea deciziei în litigiu referitoare la calificarea juridică a încălcărilor distincte invocate era insuficientă sau contradictorie, din moment ce această calificare nu era nici expusă, nici justificată. Prin urmare, această motivare nu ar fi permis recurentelor să înțeleagă natura și întinderea încălcării reținute în privința lor, nu ar fi expus considerațiile pertinente și ar prezenta contradicții interne.
1)

Cu privire la prima critică din cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv
Recurentele susțin, în primul rând, că, prin faptul că a prezumat, la punctele 76-78, precum și la punctele 81 și 82 din hotărârea atacată, că o încălcare unică și continuă se compune din încălcări individuale, Tribunalul a săvârșit erori de drept.
În al doilea rând, prin faptul că a considerat, la punctele 78, 80 și 82 din această hotărâre, că diferitele contacte individuale constituiau încălcări distincte, Tribunalul ar fi procedat el însuși la o calificare a faptelor, ceea ce ar aduce atingere competențelor atribuite Comisiei prin articolul 101 TFUE. Or, în decizia în litigiu, Comisia ar fi făcut referire o singură dată, în considerentul (352) al deciziei în litigiu, la alte încălcări decât o încălcare unică și continuă, fără a menționa însă contacte individuale și bilaterale.
Comisia susține că Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că considerentele și dispozitivul deciziei în litigiu erau coerente. Susținerile recurentelor s‑ar întemeia pe o interpretare eronată a hotărârii atacate. În primul rând, Tribunalul nu ar fi concluzionat, la punctul 78 din această hotărâre, că fiecare contact bilateral constituia o încălcare distinctă. Tribunalul s‑ar fi limitat să amintească, la punctul 80 din hotărârea menționată, că anexa I la decizia în litigiu conținea o listă de contacte susceptibile să constituie încălcări. Cu toate acestea, Tribunalul nu ar fi luat poziție, la punctele 70-87 din aceeași hotărâre, nici cu privire la concluziile Comisiei, nici cu privire la problema dacă contactele bilaterale constituiau efectiv încălcări distincte. În al doilea rând, cu titlu subsidiar, Comisia arată că niciuna dintre concluziile enunțate la punctele 80-84 din hotărârea atacată nu este întemeiată pe premisa că diferitele contacte individuale constatate constituiau încălcări distincte. Prin urmare, argumentele recurentelor ar fi inoperante.
2)

Cu privire la a doua critică din cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv
Potrivit recurentelor, Tribunalul a săvârșit de asemenea mai multe erori de drept la punctele 76-79 din hotărârea atacată. În primul rând, acesta nu ar fi răspuns la argumentul recurentelor potrivit căruia considerentul (352) al deciziei în litigiu nu ar fi suficient pentru a susține articolul 1 din aceasta. Punctul 76 din această hotărâre s‑ar limita să considere că nu există nicio incoerență între acest considerent și articolul 1. În al doilea rând, punctul 77 din hotărârea menționată ar presupune că o încălcare unică și continuă implică în mod necesar încălcări distincte. În al treilea rând, punctul 78 din aceeași hotărâre ar fi vizat de aceeași prezumție. Astfel, ar fi eronat să se afirme că, în considerentele (303) și (346) ale deciziei în litigiu, Comisia a constatat că contactele individuale încălcau de asemenea articolul 101 TFUE. În al patrulea rând, Tribunalul ar fi făcut abstracție de propria jurisprudență referitoare la argumente foarte similare.
Comisia afirmă că Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că decizia în litigiu nu cuprindea nicio contradicție. Acesta ar fi răspuns la afirmațiile care stau la baza criticilor recurentelor și, prin urmare, nu ar fi fost obligat să răspundă la afirmații privind incoerența după ce a constatat lipsa oricărei incoerențe.
3)

Cu privire la a treia critică din cadrul celui de al doilea aspect al primului motiv
Pentru a respinge argumentul invocat în primă instanță și întemeiat pe motivarea insuficientă a deciziei în litigiu, Tribunalul ar fi săvârșit, la punctele 80-82 și 85 din hotărârea atacată, mai multe erori de drept.
La punctul 80 din această hotărâre, Tribunalul nu ar fi răspuns la criticile recurentelor. Astfel, decizia în litigiu sau anexa I la aceasta nu ar conține concluzii cu privire la încălcările distincte prevăzute la articolul 1 din această decizie. Faptul că Tribunalul afirmă că „Comisia descrie cu claritate și în mod lipsit de ambiguitate funcționarea înțelegerii, aplicarea în cazul pretinselor comportamente a articolului 101 alineatul (1) TFUE, precum și responsabilii înțelegerii” nu ar fi pertinent, întrucât această afirmație nu ar privi aceste încălcări distincte, ci încălcarea unică și continuă. Astfel, Tribunalul nu ar răspunde la argumentul potrivit căruia, chiar interpretate împreună, considerentul (352) și articolul 1 din dispozitivul deciziei menționate sunt lipsite de claritate cu privire la întinderea respectivelor încălcări distincte.
Pe de altă parte, afirmația care figurează la punctul 81 din hotărârea atacată, potrivit căreia faptul că aceleași încălcări distincte nu implică o calificare juridică suplimentară care să poată fi detaliată nu constituie o lipsă a motivării deciziei menționate care contravine jurisprudenței, s‑ar întemeia pe premisa eronată potrivit căreia calificarea drept încălcare unică și continuă presupune ea însăși un ansamblu de comportamente sau de încălcări.
La punctul 82 din această hotărâre, Tribunalul ar săvârși o altă eroare afirmând că, în decizia în litigiu, încălcările distincte corespund diferitelor contacte bilaterale invocate, deși această decizie nu ar califica contactele respective.
La punctul 85 din hotărârea menționată, Tribunalul ar fi înțeles greșit cererea introductivă pe care ar fi interpretat‑o în sensul că expune argumente detaliate privind diferitele contacte, ceea ce ar dovedi că decizia în litigiu conținea o motivare suficientă și că recurentelor li s‑ar fi oferit posibilitatea să se apere în mod eficace.
Comisia consideră că Tribunalul a concluzionat în mod întemeiat că a respectat obligația de motivare. Cu toate acestea, Comisia nu este obligată să adopte o poziție cu privire la elemente care sunt vădit nerelevante, lipsite de semnificație sau în mod clar secundare. La punctele 80-84 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi concluzionat în mod întemeiat că decizia în litigiu detalia suficient elementele pertinente și indica în mod clar natura și întinderea comportamentului imputat recurentelor, modul în care articolul 101 alineatul (1) TFUE se aplica acestuia din urmă și elementele de probă subiacente. În al doilea rând, nu ar exista decât o diferență de grad între constatarea unor încălcări simple și cea a unei încălcări unice și continue. Astfel, Comisia nu ar fi fost obligată să furnizeze o motivare mai detaliată, din moment ce constatarea unor încălcări distincte nu ar fi decât o concluzie incidentală de importanță secundară în raport cu constatarea principală a unei încălcări unice și continue. În al treilea rând, recurentele ar opera o distincție artificială între încălcarea unică și continuă și încălcările distincte care o compun. Dat fiind că aceste încălcări ar privi exact aceleași fapte și aceleași elemente de probă, argumentația recurentelor privind diferitele contacte individuale ar servi atât la contestarea constatării unei încălcări unice și continue, cât și a unor încălcări distincte.
2.

Aprecierea Curții
Prin intermediul primului motiv, recurentele reproșează Tribunalului mai multe erori de drept întrucât a confirmat că încălcarea unică și continuă era compusă din mai multe încălcări distincte și că această calificare duală, reținută în decizia în litigiu, a fost într‑adevăr prezentată în comunicarea privind obiecțiunile și a fost motivată în această decizie.
În această privință, trebuie arătat că, la articolul 1 litera (e) din decizia în litigiu, Comisia a constatat în esență, pe de o parte, existența unei încălcări unice și continue și, pe de altă parte, existența „mai multor încălcări distincte” care compun această încălcare.
În acest context, trebuie arătat de asemenea că primul motiv urmărește să conteste numai aprecierea de către Tribunal a acestei din urmă constatări privind existența mai multor încălcări distincte. În schimb, acest motiv nu privește aprecierea acestuia cu privire la concluzia care figurează în această dispoziție, potrivit căreia recurentele au participat la o încălcare unică și continuă.
În consecință, contrar celor susținute de Comisie, în măsura în care, în speță, aceasta din urmă a întemeiat decizia în litigiu pe două constatări distincte ale încălcării, motivul menționat nu poate fi respins de la bun început ca inoperant.
a)

Observații introductive
Potrivit unei jurisprudențe constante, o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE poate rezulta nu numai dintr‑un act izolat, ci și dintr‑o serie de acte sau dintr‑un comportament continuu, chiar și în cazul în care unul sau mai multe elemente ale acestei serii de acte sau ale acestui comportament continuu ar putea constitui de asemenea, în sine și privite izolat, o încălcare a dispoziției menționate. Astfel, în ipoteza în care diferitele comportamente se înscriu într‑un „plan de ansamblu”, în considerarea obiectului identic al acestora care constă în denaturarea concurenței în cadrul pieței interne, Comisia are dreptul să stabilească răspunderea pentru aceste comportamente în funcție de participarea la încălcare privită în ansamblul său (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
și jurisprudența citată).
O întreprindere care a participat la o asemenea încălcare unică și continuă prin comportamente proprii, care intrau în sfera de aplicare a noțiunilor de „acord” sau de „practică concertată” având un obiect anticoncurențial în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE și care aveau drept scop să contribuie la realizarea încălcării în ansamblul său, poate fi de asemenea răspunzătoare, pentru toată perioada participării sale la încălcarea menționată, pentru comportamentele altor întreprinderi în cadrul aceleiași încălcări (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 59 din concluzii, participarea unei întreprinderi la o încălcare unică și continuă nu impune participarea sa directă la toate comportamentele anticoncurențiale care compun această încălcare (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 octombrie 2020, Silver Plastics și Johannes Reifenhäuser/Comisia,
C‑702/19 P
,
EU:C:2020:857
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În lumina acestor principii trebuie analizat primul motiv.
b)

Cu privire la primul aspect al primului motiv
Prin intermediul primului aspect al primului motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a săvârșit erori de drept care l‑au determinat să statueze că Comisia nu le‑a încălcat dreptul la apărare. În primul rând, la punctele 57 și 58 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi statuat în mod eronat că noțiunea de încălcare unică și continuă presupune existența unor încălcări distincte de mai mică gravitate. În al doilea rând, la punctul 59 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi considerat că concluziile finale ale unei decizii nu trebuie în mod obligatoriu să corespundă în totalitate calificării intermediare din comunicarea privind obiecțiunile, omițând să precizeze că această libertate de calificare a Comisiei nu se justifică decât pentru a ține seama de observațiile părților, iar nu pentru a introduce constatări suplimentare. În al treilea rând, la punctele 60-64 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi constatat în mod eronat că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia constatase alte încălcări decât încălcarea unică și continuă.
În această privință, trebuie amintit, în primul rând, că noțiunea „încălcare unică și continuă” presupune un ansamblu de comportamente ce ar putea constitui de asemenea, în sine, o încălcare a articolului 101 alineatul (1) TFUE. Deși un ansamblu de comportamente poate fi calificat, în condițiile enunțate la punctele 72 și 73 din prezenta hotărâre, drept încălcare unică și continuă, nu se poate deduce că fiecare dintre aceste comportamente trebuie, în sine și privit izolat, să fie în mod necesar calificat drept încălcare distinctă de această dispoziție. Astfel, în acest scop, Comisia trebuie să identifice și să califice ca atare fiecare dintre comportamentele menționate și să facă ulterior dovada implicării întreprinderii în cauză căreia îi sunt imputate.
În acest sens, Curtea a statuat deja că o decizie a Comisiei prin care aceasta califică o înțelegere globală drept încălcare unică și continuă poate fi divizată numai dacă, pe de o parte, întreprinderea respectivă a fost în măsură, în cursul procedurii administrative, să înțeleagă că îi era de asemenea imputat fiecare dintre comportamentele care o compun și, prin urmare, să se apere cu privire la acest aspect și dacă, pe de altă parte, această decizie este suficient de clară în această privință (a se vedea prin analogie Hotărârea din 6 decembrie 2012, Comisia/Verhuizingen Coppens,
C‑441/11 P
,
EU:C:2012:778
, punctul
).
În al doilea rând, în ceea ce privește dreptul la apărare, potrivit unei jurisprudențe constante, respectarea acestui drept în orice procedură susceptibilă să conducă la aplicarea unor sancțiuni, în special a unor amenzi sau penalități cu titlu cominatoriu, constituie un principiu fundamental al dreptului Uniunii, care trebuie respectat pe deplin de Comisie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 martie 2015, Comisia și alții/Versalis și alții,
C‑93/13 P și C‑123/13 P
,
EU:C:2015:150
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, Regulamentul nr. 1/2003 prevede trimiterea către părți a unei comunicări privind obiecțiunile care trebuie să prevadă, în mod clar, toate elementele esențiale pe care se bazează Comisia în acest stadiu al procedurii. O astfel de comunicare privind obiecțiunile constituie garanția procedurală care aplică principiul fundamental de drept al Uniunii ce impune respectarea dreptului la apărare în orice procedură susceptibilă să conducă la pronunțarea unei sancțiuni. Acest principiu impune în special ca o comunicare privind obiecțiunile adresată de Comisie unei întreprinderi căreia intenționează să îi aplice o sancțiune pentru încălcarea normelor de concurență să conțină elementele esențiale reținute în privința acestei întreprinderi, precum faptele reproșate, calificarea acestora și elementele de probă pe care se întemeiază Comisia, pentru ca respectiva întreprindere să fie în măsură să își valorifice în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate împotriva sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 septembrie 2009, Papierfabrik August Koehler AG și alții/Comisia,
C‑322/07 P, C‑327/07 P și C‑338/07 P
,
EU:C:2009:500
, punctele
și
, precum și jurisprudența citată).
Desigur, astfel cum a amintit avocatul general la punctul 88 din concluzii, Comisiei îi este permis să precizeze, în decizia sa finală, o calificare juridică a faptelor pe care le‑a reținut cu titlu provizoriu în comunicarea privind obiecțiunile, ținând seama de elementele care rezultă din procedura administrativă, fie pentru a renunța la obiecțiunile care s‑ar fi dovedit neîntemeiate, fie pentru a‑și rectifica și a‑și completa argumentația atât în fapt, cât și în drept, în susținerea obiecțiunilor pe care le reține (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 decembrie 2013, SNIA/Comisia,
C‑448/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:801
, punctele
-
). Totuși, aceasta presupune că, în comunicarea privind obiecțiunile, Comisia trebuie să enunțe orice calificare juridică a faptelor pe care intenționează să le rețină în decizia sa finală.
Rezultă că dreptul la apărare al întreprinderii în cauză nu este încălcat ca urmare a unei neconcordanțe între comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală decât cu condiția ca o obiecțiune reținută în aceasta din urmă să nu fi fost expusă în comunicarea privind obiecțiunile sau să nu fi fost expusă într‑un mod suficient pentru a permite destinatarilor acestei comunicări să își susțină în mod util argumentele în cadrul procedurii inițiate în privința lor.
Rezultă că, atunci când Comisia are intenția să impute destinatarilor unei comunicări privind obiecțiunile nu numai o încălcare unică și continuă, ci și fiecare dintre comportamentele care constituie această încălcare, considerate separat ca încălcări distincte, respectarea dreptului la apărare al acestor destinatari impune ca, în comunicarea menționată, Comisia să expună elementele necesare pentru a le permite să înțeleagă că Comisia le urmărește atât în temeiul acestei încălcări unice și continue, cât și al fiecăreia dintre aceste încălcări distincte.
La punctele 50-53 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în mod întemeiat principiile referitoare la respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri prin care se urmărește constatarea unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE. Tribunalul a amintit în continuare, la punctele 55 și 56 din această hotărâre, anumite aspecte ale noțiunii „încălcare unică și continuă” și în special că această noțiune presupune un ansamblu de comportamente adoptate de diferite părți care urmăresc același scop economic anticoncurențial.
Cu toate acestea, având în vedere cele expuse la punctul 83 din prezenta hotărâre, Tribunalul nu putea deduce, la punctul 57 din hotărârea atacată, că însăși noțiunea de „încălcare unică și continuă” presupune un „ansamblu de comportamente sau de încălcări” și că recurentele nu puteau pretinde că Comisia inclusese o calificare juridică suplimentară la articolul 1 din decizia în litigiu, reținând, în plus față de încălcarea unică și continuă, că aceasta era compusă din „mai multe încălcări distincte”. Astfel, o asemenea concluzie se întemeiază pe premisa eronată că fiecare dintre comportamentele care fac parte dintr‑o încălcare unică și continuă constituie o încălcare distinctă, situație care nu se regăsește în mod necesar în toate cazurile.
De asemenea, deși Tribunalul a amintit în mod corect, la punctul 53 din hotărârea atacată, principiile referitoare la respectarea dreptului la apărare în cadrul unei proceduri prin care se urmărește constatarea unei încălcări a articolului 101 alineatul (1) TFUE, astfel cum a procedat în esență și la punctul 59 din această hotărâre, din aceasta nu se putea deduce că simpla evocare, în comunicarea privind obiecțiunile, a posibilității de a califica comportamentele vizate drept „încălcări distincte” era suficientă în raport cu cerințele amintite la punctele 77-83 din prezenta hotărâre.
În special, simpla evocare, în comunicarea privind obiecțiunile, a posibilității unei astfel de calificări drept „încălcări distincte”, în cadrul unei analize referitoare la o încălcare unică și continuă, nu poate fi suficientă pentru a permite întreprinderii în cauză să își susțină în mod util argumentele în cadrul procedurii administrative inițiate în privința sa cu privire la aceste încălcări distincte.
Procedând astfel, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. Astfel, recurentele nu puteau înțelege, în lipsa oricărei indicații clare în comunicarea privind obiecțiunile, că Comisia intenționa să le investigheze nu numai în temeiul încălcării unice și continue invocate în această comunicare, ci și în cadrul mai multor încălcări distincte constituite din diferitele contacte bilaterale menționate în aceasta din urmă.
Rezultă că Tribunalul nu putea, fără a săvârși o eroare de drept, să statueze că Comisia nu încălcase dreptul la apărare al recurentelor, din moment ce comunicarea privind obiecțiunile nu conținea elementele esențiale reținute în privința lor în ceea ce privește aceste încălcări distincte, în special calificarea avută în vedere a comportamentelor care le erau imputate.
Prin urmare, primul aspect al primului motiv trebuie admis.
c)

Cu privire la al doilea aspect al primului motiv
Prin intermediul celui de al doilea aspect al primului motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a săvârșit erori de drept care l‑au determinat să statueze că Comisia nu a dezvoltat o motivare contradictorie și insuficientă în decizia în litigiu. La punctele 76-85 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi prezumat, în primul rând, că o încălcare unică și continuă se compune în mod necesar din încălcări individuale. În al doilea rând, Tribunalul ar fi substituit de asemenea motivarea Comisiei cu propria motivare atunci când a considerat că diferitele contacte individuale în cauză constituiau încălcări distincte. În al treilea rând, Tribunalul nu și‑ar fi motivat suficient decizia de a respinge argumentul recurentelor potrivit căruia considerentul (352) și articolul 1 din dispozitivul deciziei în litigiu sunt lipsite de claritate cu privire la întinderea acestor încălcări distincte.
În această privință, trebuie amintit în primul rând că, potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 296 TFUE trebuie să fie adaptată la natura actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul contestat, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței Uniunii să își exercite controlul. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, având în vedere că problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 296 TFUE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului său de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice ce reglementează materia respectivă (a se vedea Hotărârea din 10 iulie 2019, Comisia/Icap și alții,
C‑39/18 P
,
EU:C:2019:584
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe consacrate, obligația de motivare nu impune totuși Tribunalului să realizeze o expunere care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate raționamentele formulate de părțile în litigiu. Motivarea poate fi, așadar, implicită, cu condiția să permită persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele lor, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul (a se vedea în special Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Austria/Comisia,
C‑626/13 P
,
EU:C:2017:54
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În al treilea rând, astfel cum s‑a amintit în cadrul examinării primului aspect al primului motiv, din faptul că Comisia califică un ansamblu de comportamente drept încălcare unică și continuă nu se poate deduce că fiecare dintre aceste comportamente, în sine și privit izolat, trebuie în mod necesar să fie calificat drept încălcare distinctă. Astfel, în cazul în care Comisia decide să califice ca atare comportamentele în cauză și să le impute recurentelor, ea trebuie să le examineze și să le demonstreze în mod individual și să demonstreze caracterul lor ilicit, precum și implicarea recurentelor în fiecare dintre comportamentele menționate.
Rezultă că, atunci când Comisia urmărește să impute recurentelor că au participat nu numai la o „încălcare unică și continuă”, ci și la mai multe încălcări distincte care corespund unor comportamente care compun această încălcare, Comisia trebuie să precizeze și să motiveze calificarea juridică drept încălcare distinctă pe care o acordă fiecăruia dintre aceste comportamente.
În speță, Tribunalul a statuat implicit, la punctele 76-78, 81 și 82 din hotărârea atacată, că o încălcare unică și continuă se compune în mod necesar din încălcări individuale. Astfel, Tribunalul a afirmat, la punctul 76 din această hotărâre, că însăși noțiunea „încălcare unică și continuă” presupune un ansamblu de comportamente sau de încălcări și a dedus de aici, fără altă precizare, că încălcările distincte prevăzute la articolul 1 din decizia în litigiu nu constituiau, așadar, o calificare juridică suplimentară. Această confuzie între termenii „încălcare” și „comportament” se regăsește de asemenea la punctele 78, 81 și 82 din hotărârea menționată.
Confuzia menționată a determinat Tribunalul să considere, la punctele 82-84 din hotărârea atacată, că Comisia își motivase suficient decizia, deși nu reiese din decizia în litigiu că fiecare dintre contactele bilaterale în cauză a fost calificat de Comisie drept încălcare distinctă.
Procedând astfel, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept. În fapt, contrar celor statuate de Tribunal, motivarea constatării mai multor încălcări distincte pe care recurentele le‑ar fi săvârșit, după cum figurează în considerentul (352) al acestei decizii, nu este suficientă. Astfel, din acest considerent reiese că, pe baza faptelor descrise în secțiunea 4 și în anexa I la decizia menționată, fiecare manifestare a comportamentului adoptat sau a oricărui ansamblu (sau a mai multe ansambluri) de contacte bilaterale a avut ca obiect restrângerea concurenței și constituie, așadar, o încălcare a articolului 101 TFUE, fără însă ca Comisia să expună motivele pentru care era necesar, în opinia sa, să impute recurentelor fiecare comportament care le este imputat nu numai pentru o „încălcare unică și continuă”, ci și pentru mai multe încălcări distincte ale articolului 101 TFUE.
Rezultă că, prin faptul că a statuat că Comisia și‑a îndeplinit obligația de motivare a deciziei în litigiu considerând că recurentele participaseră de asemenea, pe lângă participarea lor la o încălcare unică și continuă, la mai multe încălcări distincte, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
Prin urmare, al doilea aspect al primului motiv și, pe cale de consecință, acest motiv în integralitate trebuie să fie primite.
B.

Cu privire la al doilea motiv
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a săvârșit mai multe erori de drept atunci când a determinat criteriul juridic aplicabil pentru a stabili existența unei încălcări unice și continue. Acest motiv este împărțit în două aspecte.
1.

Cu privire la primul aspect al celui de al doilea motiv
a)

Argumentele părților
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, recurentele susțin că punctele 123, 205 și 206 din hotărârea atacată sunt afectate de o eroare de drept privind criteriul juridic aplicabil pentru stabilirea existenței unei încălcări unice și continue.
Tribunalul ar afirma în mod eronat că nu este necesar să verifice dacă comportamentele invocate prezintă o legătură de complementaritate pentru a le califica drept încălcare unică și continuă. Or, o astfel de afirmație ar fi contrară jurisprudenței Tribunalului potrivit căreia o legătură de complementaritate ar fi o condiție necesară pentru a stabili existența unei astfel de încălcări, de fiecare dată când nu există o dovadă directă a unui plan formal care să lege diferitele componente ale încălcării. Hotărârea din 19 decembrie 2013, Siemens și alții/Comisia (
C‑239/11 P, C‑489/11 P și C‑498/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:866
), pe care se întemeiază Tribunalul, ar privi fapte diferite de cele din prezenta cauză, din moment ce participanții la cartelul în discuție în cauza în care s‑a pronunțat această hotărâre semnaseră în prealabil și în scris un plan formal. De asemenea, Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Belgium/Comisia (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), și Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Belgium/Comisia (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
), s‑ar înscrie într‑un context factual diferit de cel al prezentei cauze.
Potrivit jurisprudenței menționate de recurente, simplele similitudini între diferite ansambluri de acțiuni nu ar fi suficiente pentru a dovedi o încălcare unică și continuă. Ar trebui de asemenea să se demonstreze complementaritatea și interacțiunile acestora.
Comisia apreciază că primul aspect al celui de al doilea motiv nu este întemeiat.
b)

Aprecierea Curții
Prin intermediul primului aspect al celui de al doilea motiv, recurentele reproșează în esență Tribunalului că a statuat că simplele similitudini între diferite ansambluri de acțiuni sunt suficiente pentru a dovedi existența unei încălcări unice și continue, fără a fi necesar să se demonstreze o complementaritate și interacțiuni între acestea.
În această privință, trebuie amintit că, pentru calificarea a diferite comportamente drept încălcare unică și continuă nu trebuie să se verifice dacă prezintă o legătură de complementaritate, în sensul că fiecare dintre acestea este destinată să facă față uneia sau mai multor consecințe ale concurenței normale și contribuie, prin intermediul unei interacțiuni, la realizarea ansamblului efectelor anticoncurențiale dorite de autorii acestora în cadrul unui plan global care vizează un obiectiv unic. În schimb, condiția referitoare la noțiunea de „obiectiv unic” implică necesitatea de a verifica dacă nu există elemente ce caracterizează diferitele comportamente care fac parte din încălcare și care să poată să indice că comportamentele materiale adoptate de alte întreprinderi participante nu au același obiect sau același efect anticoncurențial și, în consecință, nu se înscriu într‑un „plan de ansamblu” în considerarea obiectului lor identic ce denaturează concurența în cadrul pieței interne (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Din această jurisprudență a Curții nu se poate deduce că ea se aplică numai unor situații în care există o dovadă directă a unui plan formal care leagă diferitele componente ale unei încălcări și că, în lipsa unor astfel de probe, o asemenea legătură de complementaritate ar fi o condiție necesară pentru a stabili existența unei astfel de încălcări. În fapt, în hotărârile menționate la punctul 103 din prezenta hotărâre, Curtea a furnizat, dimpotrivă, precizări care au un caracter general și care se extind la toate infracțiunile unice și continue, independent de modalitățile de fapt ale punerii în aplicare a acestora din urmă.
Argumentul recurentelor se întemeiază, așadar, pe o interpretare eronată a jurisprudenței Curții.
La punctele 205 și 206 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod întemeiat că criteriul determinant pentru existența unei încălcări unice și continue este cel potrivit căruia diferitele comportamente ce fac parte din încălcare se înscriu într‑un „plan de ansamblu” cu un obiectiv unic. În această privință, Tribunalul a precizat că nu este necesar să se verifice dacă respectivele comportamente prezintă o legătură de complementaritate pentru a le califica drept încălcare unică și continuă. Astfel, nu se poate reproșa Tribunalului că nu s‑a conformat jurisprudenței Curții.
Primul aspect al celui de al doilea motiv trebuie, așadar, respins ca neîntemeiat.
2.

Cu privire la al doilea aspect al celui de al doilea motiv
a)

Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului săvârșirea unor erori de drept privind existența unui plan de ansamblu sau a unei încălcări unice și continue. Acesta ar fi aplicat în mod eronat în hotărârea atacată criteriul juridic pertinent stabilit prin Hotărârea din 19 decembrie 2013, Siemens și alții/Comisia (
C‑239/11 P, C‑489/11 P și C‑498/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:866
), din Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Belgium/Comisia (
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
), și din Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch/Comisia (
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
).
Tribunalul ar fi considerat în mod eronat, la punctele 209-213 din hotărârea atacată, că similitudinile dintre acțiunile invocate constituiau criterii pertinente și suficiente pentru a caracteriza o încălcare unică și continuă și că existența unei legături de complementaritate nu ar constitui o condiție necesară în această privință. Or, recurentele susțin că, dacă similitudinea acțiunilor este un criteriu pertinent, nu ar fi suficient și doar existența unei astfel de legături ar putea demonstra, în lipsa unei dovezi directe a unei interacțiuni sau a unui plan formal întocmit în avans, existența unei astfel de încălcări.
Comisia consideră că al doilea aspect al celui de al doilea motiv trebuie respins ca nefondat.
b)

Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a statuat, la punctele 209-213 din hotărârea atacată, că similitudinile dintre acțiuni sunt criterii pertinente și suficiente pentru a caracteriza o încălcare unică și continuă și că existența unei legături de complementaritate între aceste acțiuni nu ar constitui o condiție necesară în această privință.
În această privință, din jurisprudența Curții rezultă că, pentru a dovedi existența unui obiectiv comun al diferitelor comportamente care pot fi calificate, împreună, drept încălcare unică și continuă, Comisia poate reține diferite elemente obiective precum similitudinea punerii în aplicare a acordurilor coluzive în cauză, precum și suprapunerile materiale, geografice și temporale dintre practicile în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 26 ianuarie 2017, Villeroy & Boch Belgium/Comisia,
C‑642/13 P
,
EU:C:2017:58
, punctul
).
Or, Tribunalul a arătat în esență, la punctul 209 din hotărârea atacată, că Comisia subliniase că diferitele contacte coluzive priveau același produs, aveau un conținut similar, implicau în mare măsură aceleași părți, aveau aceeași întindere geografică și urmăreau același obiectiv și concluzionase că aceste diferite elemente obiective constituiau indicii pertinente pentru a demonstra existența unui plan global.
În continuare, Tribunalul a amintit, la punctul 212 din hotărârea atacată, că similitudinile dintre comportamentele imputate sunt criterii pertinente pentru a demonstra existența unei încălcări unice și continue. Acesta a precizat că și alte criterii sunt pertinente, precum identitatea persoanelor fizice implicate sau cea a domeniului de aplicare geografic al practicilor în cauză.
Astfel, contrar celor susținute de recurente, Tribunalul nu a statuat că similitudinile dintre comportamentele în cauză erau suficiente pentru a demonstra existența unei încălcări unice și continue, ci că aceste similitudini nu constituiau decât criterii printre altele pentru a demonstra existența unui plan de ansamblu, care este una dintre condițiile pentru caracterizarea unei asemenea încălcări.
Prin urmare, la punctul 213 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat în mod corect că similitudinile invocate de recurente constituiau criterii pertinente pentru a stabili dacă diferitele comportamente care fac parte din încălcarea unică și continuă participau la un plan de ansamblu care vizează un obiectiv unic, fără să fie necesar să se stabilească un fel de „sinergie între acțiunile imputate”.
Prin urmare, trebuie să se respingă al doilea aspect al celui de al doilea motiv ca nefondat și, în consecință, al doilea motiv în întregime, de asemenea ca nefondat.
C.

Cu privire la al treilea motiv
1.

Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că, la punctele 120-130 din hotărârea atacată, a respins argumentul lor potrivit căruia Comisia le‑ar fi încălcat dreptul la apărare prin introducerea, în decizia în litigiu, a unui nou criteriu esențial, și anume cel al legăturii de complementaritate dintre comportamentele imputate, în scopul stabilirii existenței unei încălcări unice și continue, deși acest criteriu nu fusese expus în comunicarea privind obiecțiunile și nu avuseseră posibilitatea de a formula observații cu privire la acesta înainte de adoptarea deciziei respective.
Or, Tribunalul ar fi considerat, în primul rând, la punctele 120-125 din această hotărâre, că o astfel de legătură nu constituia un criteriu esențial pentru stabilirea existenței unei încălcări unice și continue și, în al doilea rând, la punctele 126-130 din hotărârea menționată, că introducerea acestui element nou în decizia în litigiu nu încălca dreptul la apărare al recurentelor, întrucât decizia finală a Comisiei nu trebuia în mod necesar să fie o copie exactă a comunicării privind obiecțiunile.
În ceea ce privește această ultimă considerație, recurentele susțin că Tribunalul a aplicat în mod eronat criteriul juridic pertinent pentru a aprecia existența unei încălcări a dreptului la apărare. Astfel, în opinia acestora, divergențele dintre comunicarea privind obiecțiunile și decizia finală a Comisiei nu pot privi decât argumente invocate în cursul procedurii administrative de destinatarii acestei comunicări. Prin urmare, Tribunalul ar fi statuat în mod eronat că o analiză decisivă și o modificare profundă a abordării urmate în comunicarea privind obiecțiunile puteau fi introduse în mod legitim în decizia în litigiu pentru a dovedi existența unei încălcări unice și continue.
Comisia susține că al treilea motiv trebuie înlăturat fie ca inoperant, fie ca nefondat.
2.

Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al treilea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că, la punctele 120-130 din hotărârea atacată, a săvârșit o eroare de drept respingând critica lor potrivit căreia Comisia le încălcase dreptul la apărare prin utilizarea pentru prima oară a criteriului legăturii de complementaritate între comportamentele invocate în stadiul deciziei în litigiu.
În această privință, trebuie amintit că articolul 27 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1/2003 prevede obligația de a transmite părților o comunicare privind obiecțiunile. Potrivit unei jurisprudențe constante, comunicarea menționată trebuie să prevadă în mod clar toate elementele esențiale pe care se întemeiază Comisia în această etapă a procedurii. Totuși, această informare poate fi efectuată succint, iar decizia adoptată ulterior de Comisie nu trebuie să fie neapărat o copie a expunerii obiecțiunilor, întrucât această comunicare constituie un document pregătitor ale cărui aprecieri de fapt și de drept au un caracter pur provizoriu (Hotărârea din 25 martie 2021, Slovak Telekom/Comisia,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că, întrucât calificarea juridică a faptelor reținută în comunicarea privind obiecțiunile nu poate fi, prin definiție, decât provizorie, o decizie ulterioară a Comisiei nu poate fi anulată pentru simplul motiv că concluziile definitive întemeiate pe aceste fapte nu corespund în mod precis acestei calificări provizorii. Astfel, Comisia trebuie să audieze destinatarii unei comunicări privind obiecțiunile și, dacă este cazul, să țină seama, prin modificarea analizei sale, de observațiile lor care urmăresc să răspundă la criticile reținute, tocmai pentru a respecta dreptul lor la apărare. În acest sens, trebuie să se permită Comisiei să precizeze calificarea menționată în cadrul deciziei sale finale, ținând seama de elementele rezultate din procedura administrativă, fie pentru a renunța la critici care s‑ar fi dovedit neîntemeiate, fie pentru a adapta și a completa atât în fapt, cât și în drept argumentația sa în susținerea criticilor pe care le reține, însă cu condiția să rețină numai fapte cu privire la care persoanele interesate au avut ocazia să prezinte explicații și să fi furnizat în cursul procedurii administrative elementele necesare pentru apărarea intereselor acestora (Hotărârea din 25 martie 2021, Slovak Telekom/Comisia,
C‑165/19 P
,
EU:C:2021:239
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, la punctele 120-130 din hotărârea atacată, Tribunalul a respins critica recurentelor potrivit căreia Comisia le‑ar fi încălcat dreptul la apărare prin stabilirea existenței unei încălcări unice și continue în temeiul unui nou criteriu esențial, și anume cel al legăturii de complementaritate dintre comportamentele invocate, fără să fi menționat acest criteriu în comunicarea privind obiecțiunile.
Pentru a ajunge la această concluzie, Tribunalul a amintit jurisprudența Curții, reamintită la punctul 107 din prezenta hotărâre, potrivit căreia nu este necesar să se verifice dacă comportamentele în cauză prezintă o legătură de complementaritate pentru a putea să fie calificate împreună drept încălcare unică și continuă. Tribunalul a dedus de aici, la punctele 124 și 125 din hotărârea atacată, că o astfel de legătură de complementaritate nu constituia un element esențial în sensul jurisprudenței amintite la punctul 127 din prezenta hotărâre și că, prin urmare, Comisia nu era obligată să analizeze această legătură în comunicarea privind obiecțiunile.
Rezultă că, procedând astfel, Tribunalul s‑a conformat jurisprudenței Curții și nu i se poate reproșa că a săvârșit eroarea de drept invocată.
În consecință, al treilea motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
D.

Cu privire la al patrulea motiv
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, recurentele reproșează Tribunalului o încălcare a normelor fundamentale de procedură, o nemotivare în ceea ce privește respingerea celui de al doilea motiv pe care l‑au invocat în primă instanță, întemeiat pe necompetența Comisiei de a aplica articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE, precum și erori de apreciere a condițiilor de admisibilitate a elementelor de probă.
Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentele susțineau în esență că Comisia nu dovedise „competența sa internă”, pentru motivul că, în decizia în litigiu, aceasta nu demonstrase că comportamentul lor afectase comerțul dintre statele membre, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, astfel încât nu era competentă să le aplice o amendă în temeiul acestei dispoziții și al articolului 53 din Acordul privind SEE. Prin hotărârea atacată, în special la punctele 169, 173 și 177 din aceasta, Tribunalul ar fi înlăturat motivul menționat considerând că Comisia dovedise „competența externă” a Comisiei în temeiul criteriului „punerii în aplicare”, pentru motivul că ODD fuseseră vândute în SEE.
Al patrulea motiv se împarte în trei aspecte.
1.

Cu privire la primul aspect al celui de al patrulea motiv
a)

Argumentele părților
Primul aspect al celui de al patrulea motiv este întemeiat pe o motivare insuficientă a hotărârii atacate în ceea ce privește al doilea motiv invocat în primă instanță de recurente, referitor la lipsa competenței Comisiei de a aplica articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE. În ceea ce privește primul aspect al acestui al doilea motiv, referitor la afirmația privind lipsa dovezii referitoare la incidența înțelegerii asupra comerțului dintre statele membre, Tribunalul nu ar fi răspuns la argumentele recurentelor și s‑ar fi focalizat, pentru a le respinge, pe criteriul eronat de competență, și anume cel al punerii în aplicare.
Or, criteriul competenței externe și criteriul competenței interne nu s‑ar exclude unul pe celălalt. Criteriul competenței externe ar fi o condiție prealabilă pentru aplicarea articolului 101 TFUE, atunci când comportamentul ilicit are loc în exteriorul Uniunii sau al SEE. Totuși, chiar dacă acest criteriu ar fi îndeplinit, ar mai reveni Comisiei sarcina de a stabili dacă comportamentul în cauză este susceptibil să afecteze comerțul dintre statele membre.
Recurentele ar fi susținut în primă instanță că, în lipsa unor probe suficiente ale unui comerț de ODD între statele membre, Comisia nu demonstrase că comerțul dintre statele membre fusese afectat în sensul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE. Tribunalul nu ar fi răspuns la aceste argumente și s‑ar fi limitat la motive ilogice sau nesusținute, întrucât ar fi făcut abstracție de lipsa de probă furnizată de Comisie și ar fi confundat, la punctul 174 din hotărârea atacată, existența vânzărilor către Dell și HP în SEE cu cea a unor eventuale vânzări de ODD în cadrul SEE.
Comisia apreciază că primul aspect al celui de al patrulea motiv nu este întemeiat.
b)

Aprecierea Curții
Prin intermediul primului aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele reproșează Tribunalului o lipsă de motivare ca răspuns la motivul lor, invocat în primă instanță, întemeiat pe lipsa de competență a Comisiei. Acesta nu ar fi răspuns la argumentele lor și s‑ar fi concentrat, pentru a le respinge, pe criteriul eronat al competenței.
Astfel cum s‑a arătat deja la punctul 93 din prezenta hotărâre, pe de o parte, obligația de motivare nu impune totuși Tribunalului să furnizeze o motivare care să urmeze în mod exhaustiv și unul câte unul toate argumentele prezentate de părțile în litigiu. Prin urmare, motivarea poate fi implicită, cu condiția să permită persoanelor interesate să cunoască motivele pentru care Tribunalul nu a admis argumentele lor, iar Curții să dispună de elemente suficiente pentru a‑și exercita controlul.
Pe de altă parte, potrivit unei jurisprudențe constante, pentru a se reține condiția potrivit căreia un acord, în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE, trebuie să poată afecta comerțul dintre statele membre, este necesar ca acest acord să permită să se considere cu un grad de probabilitate suficient, pe baza unui ansamblu de elemente de fapt și de drept, că poate exercita o influență directă sau indirectă, actuală sau potențială asupra schimburilor comerciale curente dintre statele membre, iar aceasta într‑un asemenea mod încât să creeze temerea că poate constitui un obstacol pentru realizarea unei piețe unice între statele membre. În plus, este necesar ca această influență să nu fie nesemnificativă (Hotărârea din 16 iulie 2015, ING Pensii,
C‑172/14
,
EU:C:2015:484
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie arătat că, la punctele 170-172 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat printre altele că Comisia a demonstrat corespunzător cerințelor legale că destinatarii deciziei în litigiu furnizaseră ODD clienților lor Dell și HP, care erau stabiliți în mai multe state membre. Or, chiar dacă aceste elemente au fost invocate în cadrul aprecierii criteriului numit al „punerii în aplicare”, recurentele erau perfect în măsură să înțeleagă că ele erau suficiente pentru a demonstra că Comisia stabilise că comerțul dintre statele membre era susceptibil să fie afectat, cu atât mai mult cu cât Tribunalul a analizat ulterior, la punctele 179-191 din această hotărâre, critica recurentelor întemeiată pe lipsa evaluării caracterului semnificativ al efectului înțelegerii în cauză asupra comerțului dintre statele membre. Prin respingerea acestei critici, Tribunalul a statuat în mod explicit, la punctul 187 din hotărârea atacată, că Comisia a îndeplinit criteriul potrivit căruia comerțul dintre statele membre trebuie să fie susceptibil de a fi afectat, vizat la punctul 53 din Orientările privind conceptul de efect asupra comerțului din articolele [101] și [102 TFUE] (
JO 2004, C 101, p. 81
, Ediție specială, 08/vol. 4, p. 149).
Rezultă că motivarea Tribunalului, deși implicită, a permis recurentelor să cunoască motivele pentru care acesta nu a admis primul aspect al celui de al doilea motiv al acțiunii lor în primă instanță.
Primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie, așadar, respins ca nefondat.
2.

Cu privire la al doilea aspect al celui de al patrulea motiv
a)

Argumentele părților
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele susțin că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat că elementele de probă referitoare la condiția potrivit căreia comerțul dintre statele membre trebuie să fie susceptibil de a fi afectat, invocate de Comisie pentru prima dată în primă instanță, în memoriul său în apărare, erau admisibile, în special pentru motivul că aceste elemente fuseseră menționate în comunicarea privind obiecțiunile.
La punctul 176 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi apreciat că elementele de probă invocate pentru prima dată de Comisie în primă instanță în memoriul său în apărare, în susținerea concluziilor sale referitoare la condiția menționată, erau admisibile. Potrivit Tribunalului, aceste elemente ar fi fost menționate în comunicarea privind obiecțiunile.
În primul rând, aceasta din urmă nu ar cuprinde nicio concluzie privind chestiunea afectării comerțului dintre statele membre. În al doilea rând, contrar celor afirmate de Tribunal, unele dintre documentele invocate în primă instanță de Comisie nu ar fi citate în comunicarea privind obiecțiunile în susținerea concluziei sale referitoare la competența sa. Unele dintre acestea nu ar fi menționate. Altele nu ar fi menționate decât în comunicarea privind obiecțiunile, dar nu și în decizia în litigiu, ceea ce ar însemna că Comisia nu le mai considera pertinente. Altele ar fi menționate și în comunicarea privind obiecțiunile, și în decizia în litigiu, dar în dezvoltări fără legătură cu aprecierea condiției potrivit căreia comerțul dintre statele membre trebuie să fie susceptibil de a fi afectat.
Or, Curtea ar fi statuat că nici măcar documentele despre care o întreprindere incriminată are deja cunoștință nu pot fi citate în mod valabil într‑o decizie, dacă nu au fost menționate anterior și examinate în comunicarea privind obiecțiunile.
Comisia susține că al doilea aspect al celui de al patrulea motiv este nefondat și, în orice caz, inoperant.
b)

Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al doilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele reproșează Tribunalului că a statuat, la punctul 176 din hotărârea atacată, că elementele de probă invocate de Comisie în primă instanță în memoriul său în apărare în susținerea concluziilor sale referitoare la condiția potrivit căreia comerțul dintre statele membre trebuie să fie susceptibil de a fi afectat erau admisibile, deși aceste elemente de probă au fost invocate pentru prima dată de Comisie.
În această privință, este necesar să se observe că din cuprinsul punctului 170 din hotărârea atacată reiese că Tribunalul, în temeiul considerentelor (53), (270) și (464)-(468) ale deciziei în litigiu, a confirmat aprecierea Comisiei privind această condiție. Or, dat fiind că elementele de probă invocate de Comisie și vizate de recurente sunt cele menționate de Tribunal la punctele 171 și 172 din această hotărâre, trebuie să se constate că acestea prezintă un caracter neesențial în raport cu motivarea expusă la punctul 170 și că, prin urmare, al doilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie considerat inoperant.
3.

Cu privire la al treilea aspect al celui de al patrulea motiv
a)

Argumentele părților
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele susțin că „elementele de probă” invocate de Comisie în primă instanță sunt inadmisibile, lipsite de pertinență și insuficiente. Acest al treilea aspect privește argumentele invocate de Comisie și nu ar fi operant decât în ipoteza în care Curtea ar anula hotărârea atacată.
În primul rând, elementele de probă privind Dell ar fi lipsite de pertinență pentru motivele invocate la punctul 46 din memoriul în replică în fața Tribunalului. În al doilea rând, faptul că HP avea birouri de vânzări în Regatul Unit ar fi lipsit de relevanță pentru motivele prezentate la punctul 47 din acest memoriu. În al treilea rând, elementele de probă citate în notele de subsol 74 și 75 din memoriul în apărare în fața Tribunalului ar confirma doar un lucru care nu ar fi contestat, și anume că întreprinderile în cauză aprovizionau Dell și HP în SEE cu ODD provenite din exteriorul SEE. În al patrulea rând, la nota de subsol 25 din memoriul în duplică în fața Tribunalului, Comisia ar cita un pasaj diferit de același document ID 1412/4 citat la nota de subsol 74 din memoriul în apărare. Acest document ar fi invocat în memoriul în duplică pentru a stabili o concluzie care nu ar figura nici în comunicarea privind obiecțiunile, nici în decizia în litigiu. Prin urmare, această nouă concluzie în susținerea legalității deciziei în litigiu ar fi inadmisibilă în etapa acțiunii și, prin urmare, și documentul respectiv ar trebui să se considere inadmisibil. În al cincilea rând, elementele de probă citate în nota de subsol 76 din memoriul în apărare ar fi total lipsite de pertinență. Acestea ar privi vânzări pe un segment diferit al pieței privind alți clienți decât Dell și HP și care ar ieși din cadrul comportamentului în cauză.
În ceea ce privește elementele de probă citate pentru prima dată în nota de subsol 26 din duplică, Comisia ar prezenta un document din dosar care, în opinia sa, ar indica faptul că anumiți furnizori de ODD care aprovizionează HP erau stabiliți în SEE, ceea ce ar dovedi existența unui comerț în interiorul SEE. Acest document nu ar fi admisibil, în special pentru că nu ar fi nici menționat, nici examinat în comunicarea privind obiecțiunile sau în decizia în litigiu pentru a dovedi un efect asupra comerțului din interiorul SEE.
Comisia apreciază că al treilea aspect al celui de al patrulea motiv nu este întemeiat.
b)

Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al treilea aspect al celui de al patrulea motiv, recurentele susțin că „elementele de probă” invocate de Comisie în primă instanță sunt inadmisibile, lipsite de pertinență și insuficiente. Acest al treilea aspect privește argumentele invocate de Comisie și nu ar fi operant decât în ipoteza în care Curtea ar anula hotărârea atacată.
Or, este suficient de amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, un motiv invocat pentru prima dată în cadrul recursului în fața Curții trebuie respins ca inadmisibil. În cadrul unui recurs, competența Curții se limitează la analiza aprecierii realizate de Tribunal în privința motivelor dezbătute în fața acestuia. Or, a permite unei părți să invoce pentru prima dată în fața Curții un motiv pe care nu l‑a invocat în fața Tribunalului ar echivala cu a‑i permite să sesizeze Curtea, a cărei competență în materie de recurs este limitată, cu un litigiu mai extins decât cel cu care a fost învestit Tribunalul (Hotărârea din 10 iulie 2014, Telefónica și Telefónica de España/Comisia,
C‑295/12 P
,
EU:C:2014:2062
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Al treilea aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins, prin urmare, ca inadmisibil. În consecință, acest motiv trebuie respins integral ca fiind în parte inadmisibil, în parte inoperant și în parte nefondat.
VI.

Cu privire la anularea hotărârii atacate
Din cuprinsul punctelor 76-100 din prezenta hotărâre rezultă că, prin faptul că a statuat că Comisia nu încălcase dreptul la apărare al recurentelor și își îndeplinise obligația de motivare a deciziei în litigiu prin faptul că a considerat că recurentele participaseră de asemenea la mai multe încălcări distincte, pe lângă participarea lor la o încălcare unică și continuă, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept.
În aceste condiții, hotărârea atacată trebuie să fie anulată.
VII.

Cu privire la acțiunea în fața Tribunalului
În conformitate cu articolul 61 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, în cazul în care recursul este întemeiat, Curtea anulează decizia Tribunalului. În acest caz, Curtea poate fie să soluționeze ea însăși în mod definitiv litigiul atunci când acesta este în stare de judecată, fie să trimită cauza Tribunalului pentru a se pronunța asupra acestuia.
În speță, Curtea trebuie să soluționeze în mod definitiv litigiul, care este în stare de judecată.
Astfel cum reiese din cuprinsul punctului 34 din prezenta hotărâre, reclamantele au invocat în fața Tribunalului nouă motive.
Prin intermediul primului motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că, prin faptul că a afirmat pentru prima dată în decizia în litigiu că participaseră la mai multe încălcări distincte care compun încălcarea unică și continuă care le‑a fost imputată, fără să fi susținut acest aspect în cursul procedurii administrative, Comisia le‑a încălcat dreptul la apărare. Această decizie ar fi de asemenea afectată de nemotivare, pentru motivul că Comisia nu a indicat în aceasta motivele pentru care a considerat că reclamantele au participat la aceste încălcări distincte.
În ceea ce privește critica referitoare la încălcarea obligației de motivare, trebuie să se considere că, pentru motivele enunțate la punctele 91-99 din prezenta hotărâre, Comisia nu și‑a motivat decizia cu privire la participarea recurentelor la încălcările distincte menționate.
Prin urmare, primul motiv invocat de reclamante în susținerea acțiunii lor trebuie admis în măsura în care impută Comisiei că nu a motivat suficient decizia în litigiu în ceea ce privește participarea reclamantelor la aceleași încălcări distincte.
Ținând seama de cele ce precedă, în lumina celor precizate la punctele 68-71 din prezenta hotărâre și fără a fi necesar să se examineze celelalte argumente invocate în cadrul acestui prim motiv, articolul 1 litera (e) din această decizie trebuie anulat în măsura în care constată că reclamantele au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la mai multe încălcări distincte.
Prin intermediul celui de al doilea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că Comisia nu este competentă să aplice articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE. Acestea susțin în esență că Comisia nu dovedește în decizia în litigiu că comerțul dintre statele membre a fost afectat de comportamentul reproșat și că, în consecință, nu are competența de a le aplica o amendă în temeiul articolului 101 TFUE și al articolului 53 din Acordul privind SEE. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 165-177 și 181-190 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, acest al doilea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al treilea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele contestă că încălcarea invocată s‑ar fi extins la întregul teritoriu al SEE, contrar celor indicate la articolul 1 din decizia în litigiu. Acestea arată că vânzarea de ODD de către participanții la înțelegere se limita la Dell și la HP, care sunt stabilite în Țările de Jos și, respectiv, în Germania. Acestea susțin că locul în care clienții cumpără produsele în cauză este determinant pentru a verifica dacă a fost pusă în aplicare o încălcare. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 194-199 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al treilea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele contestă concluziile Comisiei cu privire la existența unei încălcări unice și continue a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE. În cadrul primului aspect, acestea susțin că demonstrarea unei legături de complementaritate între diferitele comportamente anticoncurențiale individuale este criteriul esențial pentru stabilirea existenței unei astfel de încălcări și că, în decizia în litigiu, Comisia nu a reușit să dovedească corespunzător cerințelor legale această legătură. În cadrul unui al doilea aspect, reclamantele contestă concluzia Comisiei potrivit căreia comportamentul legat de Dell și HP a determinat o încălcare unică. În primul rând, ele susțin că comportamentele aferente Dell și HP nu urmăreau un singur scop anticoncurențial, acestea din urmă fiind doi clienți diferiți. În al doilea rând, ele arată că comportamentul legat de Dell nu era complementar față de cel aferent HP, întrucât nu a existat o interacțiune între cele două. În al treilea rând, acestea apreciază că similitudinile enumerate în această decizie, referitoare la produse, la modul de operare, la conținutul și la domeniul de aplicare geografic nu sunt suficiente pentru a demonstra existența unei astfel de legături. În al patrulea rând, acestea susțin că comportamentele aferente Dell și HP privind durata, participanții, clienții, persoanele fizice implicate și zonele geografice erau substanțial diferite, contrar celor indicate în decizia menționată. În al cincilea rând, reclamantele susțin că elementele de probă invocate în aceeași decizie sunt insuficiente și nu sunt pertinente pentru a dovedi complementaritatea comportamentelor în cauză.
În ceea ce privește primul aspect al celui de al patrulea motiv, Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 204-216 din hotărârea atacată, interpretată în lumina punctelor 107-110, precum și 116-120 din prezenta hotărâre. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, primul aspect al celui de al patrulea motiv trebuie respins. În ceea ce privește al doilea aspect al motivului menționat, Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 220-240 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste ultime puncte, al doilea aspect al aceluiași motiv trebuie respins. În consecință, cel de al patrulea motiv trebuie respins în întregime.
Prin intermediul celui de al cincilea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că Comisia nu a demonstrat în măsură suficientă că cunosc sau ar fi trebuit să cunoască întreaga încălcare unică și continuă constatată în decizia în litigiu, precum și implicarea tuturor celorlalți participanți. În consecință, potrivit reclamantelor, Comisia nu le poate imputa participarea la această încălcare, această decizie trebuind să fie anulată în totalitate în ceea ce le privește. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 246-277, 280-345, precum și 349-358 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al cincilea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al șaselea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că Comisia nu a demonstrat corespunzător cerințelor legale cunoașterea tuturor elementelor constitutive ale pretinsei înțelegeri și nici a comportamentului celorlalți participanți la această înțelegere începând cu 23 iunie 2004. Reclamantele atrag atenția, în această privință, că nu puteau cunoaște obiectivul unic al înțelegerii menționate decât începând cu 20 iunie 2006, dată de la care le‑a fost imputată răspunderea pentru contactele aferente HP, și că, în consecință, decizia în litigiu trebuie anulată în totalitate. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 362-373 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al șaselea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al șaptelea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin, mai întâi, că Comisia nu a dovedit corespunzător cerințelor legale că contactele bilaterale care se pretinde că le‑au implicat în încălcarea unică și continuă constatată constituiau acorduri ilicite în sensul articolului 101 alineatul (1) TFUE. Acestea susțin, în continuare, că Comisia nu a dovedit corespunzător cerințelor legale existența vreunui concurs de voințe anticoncurențiale în ceea ce privește fiecare dintre cele opt pretinse contacte bilaterale. Reclamantele contestă, pe de altă parte, faptul că Comisia s‑a bazat pe declarații ale întreprinderilor care solicită clemență, punând în discuție valoarea probantă a acestor declarații, precum și elementele de probă contemporane faptelor, în special registrele conversațiilor telefonice. În sfârșit, reclamantele consideră că aceste contacte cuprind simple schimburi de informații și că, în consecință, amenda care le‑a fost aplicată trebuie redusă. Această recalificare a comportamentului lor, în opinia lor, ar putea determina o acțiune în despăgubire subsecventă. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 377-463 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al șaptelea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al optulea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că durata investigației a fost excesivă ținând seama de volumul dosarului, de numărul de părți implicate, de implicarea a doar doi clienți, de durata relativ scurtă a încălcării unice și continue invocate de Comisie și de lipsa oricărei împrejurări excepționale de natură să justifice o investigație lungă. Acestea consideră că constatarea de către Tribunal a acestei durate excesive trebuie să conducă la o reducere a cuantumului amenzii aplicate, de cel puțin 5 %, în temeiul competenței sale de fond. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 467-472 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al optulea motiv trebuie respins.
Prin intermediul celui de al nouălea motiv al acțiunii lor în fața Tribunalului, reclamantele susțin că Comisia a stabilit în mod eronat cuantumul amenzii care le‑a fost aplicată. Acest motiv se împarte în trei aspecte, întemeiate,
primo
, pe faptul că Comisia nu ar fi ținut seama de faptul că reclamantele sunt întreprinderi monoprodus,
secundo
, pe faptul că nu ar fi ținut seama de alte împrejurări care ar limita gravitatea comportamentului individual al TSST KR, și
tertio
, pe faptul că nu ar fi apreciat în mod corect împrejurările specifice ale încălcării în cauză în vederea stabilirii coeficientului pentru gravitate generală. Curtea își însușește motivarea care figurează la punctele 477-485, 489-497 și 501-507 din hotărârea atacată. Astfel, pentru motivele expuse la aceste puncte, al nouălea motiv trebuie respins.
În ceea ce privește cuantumul amenzii prevăzute la articolul 2 litera (e) din decizia în litigiu, Curtea apreciază că niciunul dintre elementele de care reclamantele s‑au prevalat în cadrul prezentei cauze și niciun motiv de ordine publică nu justifică recurgerea, în temeiul articolului 261 TFUE și al articolului 31 din Regulamentul nr. 1/2003, la competența sa de fond pentru reducerea acestui cuantum.
În aceste condiții, este necesar să se anuleze articolul 1 litera (e) din decizia în litigiu, în măsura în care constată că reclamantele au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind SEE prin participarea la mai multe încălcări distincte, și să se respingă în rest acțiunea.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În conformitate cu articolul 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul este fondat, iar Curtea soluționează ea însăși în mod definitiv litigiul, aceasta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (3) din regulamentul menționat precizează că, în cazul în care părțile cad, fiecare, în pretenții cu privire la unul sau mai multe capete de cerere, fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată. Totuși, în cazul în care împrejurările cauzei justifică acest lucru, Curtea poate decide ca, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, o parte să suporte o fracțiune din cheltuielile de judecată efectuate de cealaltă parte.
În speță, recurentele au solicitat obligarea Comisiei la plata tuturor cheltuielilor de judecată aferente procedurilor în primă instanță și de recurs, iar aceasta a căzut în pretenții în cadrul prezentului recurs, precum și, în parte, în primă instanță. Recurentele au căzut parțial în pretenții în primă instanță. În aceste condiții, Curtea consideră, având în vedere împrejurările cauzei, că se impune obligarea Comisiei să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și procedurii de recurs, totalitatea cheltuielilor de judecată pe care recurentele le‑au efectuat în cadrul prezentului recurs, precum și jumătate din cele efectuate de acestea în primă instanță. Recurentele suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii în primă instanță.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Anulează Hotărârea Tribunalului Uniunii Europene din 12 iulie 2019, Toshiba Samsung Storage Technology și Toshiba Samsung Storage Technology Korea/Comisia (
T‑8/16
,
EU:T:2019:522
).

2)
Anulează articolul 1 litera (e) din Decizia C(2015) 7135 final a Comisiei din 21 octombrie 2015 privind o procedură de aplicare a articolului 101 TFUE și a articolului 53 din Acordul privind SEE (cazul AT.39639 – Unități de disc optic), în măsura în care constată că Toshiba Samsung Storage Technology Corp. și Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. au încălcat articolul 101 TFUE și articolul 53 din Acordul privind Spațiul Economic European din 2 mai 1992 prin participarea, de la 23 iunie 2004 la 17 noiembrie 2008, la mai multe încălcări distincte.

3)
Respinge în rest cererea.

4)
Obligă Comisia Europeană la suportarea, în plus față de propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii în primă instanță, cât și celei de recurs, a totalității cheltuielilor de judecată efectuate de Toshiba Samsung Storage Technology Corp. și Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. în cadrul prezentului recurs, precum și a jumătate din cele efectuate de acestea în prima instanță.

5)
Toshiba Samsung Storage Technology Corp. și Toshiba Samsung Storage Technology Korea Corp. suportă jumătate din propriile cheltuieli de judecată aferente procedurii în primă instanță.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.