CELEX: 62021CJ0115
Recurs
Drept instituțional
Membri ai Parlamentului European
Pierdere a condiției privind eligibilitatea ca urmare a unei condamnări penale
Anunț privind existența unui loc vacant al unui deputat european
Cerere de luare de urgență a inițiativei pentru susținerea imunității unui deputat european
Acțiune în anulare
Inadmisibilitate

Prin recursul formulat, domnul Oriol Junqueras i Vies solicită anularea Ordonanței Tribunalului Uniunii Europene din 15 decembrie 2020, Junqueras i Vies/Parlamentul (T‑24/20, denumită în continuare „ordonanța atacată”,
EU:T:2020:601
), prin care Tribunalul a respins ca inadmisibilă acțiunea sa având ca obiect anularea, pe de o parte, a declarației prin care s‑a luat act de faptul că locul său de deputat european este vacant, făcută de președintele Parlamentului European în sesiunea plenară din 13 ianuarie 2020 (denumită în continuare „declarația din 13 ianuarie 2020”), și, pe de altă parte, a pretinsei respingeri de către acesta din urmă a cererii de „luare de urgență a unei inițiative” în vederea susținerii imunității sale, prezentată la 20 decembrie 2019 de doamna Riba i Giner, deputată europeană, în temeiul articolului 8 din Regulamentul de procedură al Parlamentului (denumită în continuare „respingerea cererii din 20 decembrie 2019”).
Cadrul juridic
Protocolul privind privilegiile și imunitățile
Capitolul III din Protocolul (nr. 7) privind privilegiile și imunitățile Uniunii Europene, anexat la Tratatele UE și FUE (denumit în continuare „Protocolul privind privilegiile și imunitățile”), referitor la „[m]embrii Parlamentului European”, cuprinde printre altele articolul 9 din acest protocol, care prevede:
„Pe durata sesiunilor Parlamentului […], membrii acestuia beneficiază:
(a)
pe teritoriul național, de imunitățile recunoscute membrilor Parlamentului propriei țări;
(b)
pe teritoriul oricărui alt stat membru, de exceptare privind orice măsură de detenție sau urmărire penală.
Imunitatea este valabilă inclusiv pe perioada deplasării la locul reuniunii Parlamentului […], cât și la întoarcere.
Imunitatea nu poate fi invocată în caz de flagrant delict și nici nu poate constitui o piedică pentru Parlament[…] de a ridica imunitatea unuia dintre membri.”
Actul electoral
Articolul 6 alineatul (2) din Actul privind alegerea membrilor Parlamentului European prin vot universal direct, anexat la Decizia 76/787/CECO, CEE, Euratom a Consiliului din 20 septembrie 1976 (
JO 1976, L 278, p. 1
, denumit în continuare „Actul electoral în versiunea sa inițială”), astfel cum a fost modificat prin Decizia 2002/772/CE, Euratom a Consiliului din 25 iunie 2002 și din 23 septembrie 2002 (
JO 2002, L 283, p. 1
și
JO 2009, L 228, p. 47
) (denumit în continuare „Actul electoral”), prevede:
„Membrii Parlamentului […] beneficiază de privilegiile și imunitățile care le sunt aplicabile în temeiul [Protocolului privind privilegiile și imunitățile].”
Articolul 7 din Actul electoral prevede:
„(1)   Mandatul unui membru al Parlamentului […] este incompatibil cu cel de:
–
membru al guvernului unui stat membru;
–
membru al Comisiei [Europene];
–
judecător, avocat general sau grefier al Curții de Justiție sau al Tribunalului;
–
membru al Comitetului executiv al Băncii Centrale Europene;
–
membru al Curții de Conturi [Europene];
–
Ombudsman [European];
–
membru al Comitetului Economic și Social [European];
–
membru al Comitetului Regiunilor;
–
membru al unor comitete sau al altor organe create în conformitate cu Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și Tratatul de instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice, în scopul gestionării fondurilor comunitare sau îndeplinirii unei sarcini administrative permanente;
–
membru al Consiliului Director, al Comitetului Administrativ sau angajat al Băncii Europene de Investiții,
–
funcționar sau agent în exercițiu într‑o instituție [a Uniunii Europene] sau într‑un organism specializate asociat acestora sau Băncii Centrale Europene. [traducere neoficială]
(2)   Începând cu alegerile pentru Parlament[…] din 2004, mandatul de membru al Parlamentului […] este incompatibil cu cel de membru al unui parlament național.
[…]
(3)   În plus, fiecare stat membru poate, în circumstanțele prevăzute la articolul 8, să extindă aplicabilitatea reglementărilor privind incompatibilitatea la nivel național. [traducere neoficială]
[…]”
Potrivit articolului 8 din acest act:
„Sub rezerva dispozițiilor prezentului act, procedura electorală este reglementată în fiecare stat membru de propriile dispoziții naționale.
Dispozițiile naționale care, dacă este cazul, pot ține cont de situația specifică din statele membre nu afectează caracterul esențial proporțional al sistemului de vot.”
Articolul 12 din acest act prevede următoarele:
„Parlamentul European […] verifică prerogativele membrilor Parlamentului […]. În acest sens, [el] ia act de rezultatele comunicate în mod oficial de statele membre și hotărăște în legătură cu contestațiile care ar putea să apară pe baza dispozițiilor prezentului act, cu excepția dispozițiilor de drept intern la care acesta face trimitere.” [traducere neoficială]
Potrivit articolului 13 din același act:
„(1)   Un mandat [a se citi «loc»] devine vacant atunci când mandatul unui membru al Parlamentului […] se încheie ca urmare a demisiei, a decesului sau a retragerii mandatului.
(2)   Sub rezerva altor dispoziții din prezentul act, fiecare stat membru stabilește proceduri adecvate pentru ocuparea oricărui mandat [a se citi «loc»] care devine vacant în timpul perioadei de cinci ani prevăzute la articolul 5, pentru restul perioadei menționate anterior.
(3)   În cazul în care legislația unui stat membru prevede explicit retragerea mandatului unui membru al Parlamentului […], mandatul acestuia se încheie în conformitate cu dispozițiile legale respective. Autoritățile naționale competente informează Parlamentul […] cu privire la aceasta.
(4)   În cazul în care un mandat [a se citi «loc»] devine vacant ca urmare a demisiei sau a decesului, președintele Parlamentului […] informează imediat autoritățile competente ale statului membru în cauză cu privire la aceasta.”
Regulamentul de procedură
Sub titlul „Verificarea prerogativelor”, articolul 3 din Regulamentul de procedură al Parlamentului (denumit în continuare „Regulamentul de procedură”) prevede:
„(1)   În urma alegerilor generale pentru Parlament[…], [p]reședintele invită autoritățile competente ale statelor membre să comunice Parlamentului, în cel mai scurt timp, numele deputaților aleși, pentru ca aceștia să poată participa la lucrările Parlamentului încă de la deschiderea primei ședințe de după alegeri.
[…]
(3)   Pe baza unui raport al comisiei competente, Parlamentul efectuează în cel mai scurt timp verificarea prerogativelor și statuează asupra validității mandatului fiecărui membru nou‑ales, precum și în privința eventualelor contestații formulate în conformitate cu dispozițiile Actului [electoral], altele decât cele care, în temeiul actului respectiv, fac în mod exclusiv obiectul dispozițiilor de drept intern la care face trimitere Actul.
[…]
(6)   Comisia competentă se asigură că orice informație care ar putea aduce atingere eligibilității unui deputat sau eligibilității sau ordinii de clasare a supleanților este comunicată în cel mai scurt timp Parlamentului de către autoritățile statelor membre sau ale Uniunii, cu menționarea, în cazul unei numiri, a datei de la care aceasta produce efecte.
În cazul în care autoritățile competente ale statelor membre inițiază o procedură care ar putea conduce la invalidarea mandatului unui deputat, [p]reședintele [Parlamentului] le solicită o informare periodică privind stadiul acesteia. Președintele sesizează în legătură cu aceasta comisia competentă, la propunerea căreia Parlamentul poate adopta o decizie.”
În conformitate cu articolul 4 alineatele (2), (4) și (7) din Regulamentul de procedură, intitulat „Durata mandatului parlamentar”:
„(2)   […]
În cazul în care comisia competentă consideră că demisia este compatibilă cu Actul [electoral], se declară existența unui loc vacant cu efect de la data indicată de deputatul demisionar în procesul‑verbal, iar [p]reședintele informează Parlamentul cu privire la acest lucru.
În cazul în care comisia competentă consideră că demisia nu respectă Actul [electoral], aceasta propune Parlamentului să nu declare existența unui loc vacant.
[…]
(4) În cazul în care autoritățile competente ale statelor membre sau ale Uniunii sau deputatul în cauză notifică [p]reședintelui o numire sau o alegere într‑o funcție care este incompatibilă cu exercitarea mandatului de deputat în Parlament[…], în conformitate cu articolul 7 alineatul (1) sau (2) din [Actul electoral], [p]reședintele informează Parlamentul cu privire la această situație, iar Parlamentul declară că locul este vacant de la data incompatibilității.
În cazul în care autoritățile competente ale statelor membre notifică [p]reședintelui încetarea mandatului unui deputat în Parlament[…] fie ca urmare a unei incompatibilități suplimentare determinate de legislația statului membru respectiv în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Actul [electoral], fie ca urmare a retragerii mandatului deputatului în conformitate cu articolul 13 alineatul (3) din actul menționat, [p]reședintele informează Parlamentul că mandatul deputatului respectiv a încetat la data comunicată de autoritățile competente ale statului membru. În cazul în care nu este comunicată o astfel de dată, data încetării mandatului este data notificării de către statul membru respectiv.
[…]
(7)   În cazul în care acceptarea sau încetarea mandatului ar putea fi bazată pe erori materiale sau pe vicii de consimțământ, Parlamentul poate declara invalid mandatul examinat sau refuza constatarea existenței locului vacant.”
Articolul 5 din Regulamentul de procedură, intitulat „Privilegii și imunități”, prevede:
„(1)   Deputații se bucură de privilegiile și imunitățile prevăzute de [Protocolul privind privilegiile și imunitățile].
(2)   În exercitarea competențelor sale privind privilegiile și imunitățile, Parlamentul acționează pentru conservarea integrității sale ca adunare legislativă democratică și pentru asigurarea independenței deputaților în îndeplinirea atribuțiilor care le revin. Imunitatea parlamentară nu este un privilegiu personal al deputaților, ci o garanție pentru independența Parlamentului în ansamblu și a membrilor săi.
[…]”
Articolul 7 din Regulamentul de procedură, intitulat „Apărarea privilegiilor și imunităților”, prevede:
„(1)   În cazul în care se presupune că a avut loc sau că urmează să aibă loc o încălcare a privilegiilor și imunităților unui deputat sau ale unui fost deputat de către autoritățile unui stat membru, se poate solicita, în conformitate cu articolul 9 alineatul (1), o decizie a Parlamentului care să determine dacă privilegiile și imunitățile respective au fost încălcate sau riscă să fie încălcate.
(2)   Se poate depune o astfel de cerere de apărare a privilegiilor și imunităților în special în cazul în care se consideră că circumstanțele respective ar constitui o restricție administrativă sau de altă natură în privința liberei circulații a deputaților spre locul de desfășurare a reuniunilor Parlamentului sau la întoarcere sau o restricție administrativă sau de altă natură în privința opiniilor sau voturilor exprimate în cadrul exercitării funcțiilor lor sau în cazul în care se consideră că circumstanțele respective ar intra sub incidența articolului 9 din [Protocolul privind privilegiile și imunitățile].
[…]
(5)   În cazurile în care s‑a luat decizia de a nu se apăra privilegiile și imunitățile unui deputat, acesta poate solicita în mod excepțional reanalizarea deciziei, prezentând noi probe în conformitate cu articolul 9 alineatul (1). Cererea de reanalizare nu este admisibilă în cazul în care a fost formulată deja o acțiune împotriva deciziei în temeiul articolului 263 [TFUE] sau în cazul în care [p]reședintele [Parlamentului] consideră că noile mijloace de probă prezentate nu sunt suficiente pentru a justifica reanalizarea deciziei.”
Articolul 8 din Regulamentul de procedură, intitulat „Acțiunea de urgență a Președintelui pentru susținerea imunității”, prevede:
„(1)   În cazul în care un deputat este arestat sau privat de libertatea de circulație pe motivul unei presupuse încălcări a privilegiilor și imunităților sale, [p]reședintele [Parlamentului] poate lua de urgență, după consultarea președintelui și a raportorului comisiei competente, inițiativa de a susține privilegiile și imunitățile deputatului în cauză. Președintele Parlamentului comunică această inițiativă comisiei și informează Parlamentul cu privire la aceasta.
[…]”
Articolul 9 din Regulamentul de procedură, intitulat „Proceduri privind imunitatea”, prevede:
„(1)   Orice cerere adresată [p]reședintelui [Parlamentului] de către o autoritate competentă a unui stat membru în vederea ridicării imunității unui deputat, sau de către un deputat sau un fost deputat în vederea apărării privilegiilor și imunităților, se anunță în Parlament și se transmite comisiei competente.
(2)   Cu acordul deputatului sau al fostului deputat în cauză, cererea poate fi adresată de un alt deputat, căruia i se va permite să îl reprezinte pe deputatul sau pe fostul deputat în cauză în toate fazele procedurii.
[…]
(3)   Comisia examinează fără întârziere, dar ținând cont de complexitatea lor relativă, cererile de ridicare a imunității sau de apărare a privilegiilor și imunităților.
(4)   Comisia prezintă o propunere de decizie motivată prin care se recomandă adoptarea sau respingerea cererii de ridicare a imunității sau de apărare a imunității și privilegiilor. Nu se admit amendamente. În cazul respingerii unei propuneri, se consideră adoptată decizia contrară.
(5)   Comisia poate solicita autorității interesate furnizarea tuturor informațiilor și precizărilor pe care le consideră necesare pentru a stabili dacă este cazul să se ridice sau să se apere imunitatea.
(6)   Deputatul în cauză are posibilitatea să ofere explicații și poate prezenta toate documentele și mijloacele de probă scrise pe care le consideră pertinente.
[…]
Președintele comisiei invită deputatul la audiere, precizând data și ora. Deputatul în cauză poate renunța la dreptul de a fi audiat.
[…]
(7)   În cazul în care cererea de ridicare sau de apărare a imunității conține mai multe capete de cerere, fiecare dintre acestea poate face obiectul unei decizii distincte. În mod excepțional, raportul comisiei poate propune ca ridicarea sau apărarea imunității să vizeze exclusiv desfășurarea unei acțiuni penale, fără ca vreo măsură de arestare, o altă măsură privativă de libertate sau orice altă măsură care să împiedice deputatul în îndeplinirea atribuțiilor inerente mandatului său să poată fi adoptată împotriva sa, până la pronunțarea unei hotărâri definitive.
(8)   Comisia poate emite un aviz motivat privind competența autorității în cauză și admisibilitatea cererii, dar nu se pronunță în niciun caz asupra vinovăției sau nevinovăției deputatului sau asupra măsurii în care opiniile sau actele care îi sunt imputate deputatului în cauză justifică urmărirea penală, chiar dacă examinarea solicitării îi permite comisiei să dobândească o cunoaștere aprofundată a cauzei.
(9)   Propunerea de decizie a comisiei este înscrisă pe ordinea de zi a primei ședințe care urmează depunerii acesteia. Nu se admit amendamente la o astfel de propunere.
[…]
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 173 [din Regulamentul de procedură], deputatul ale cărui privilegii sau imunități fac obiectul unei examinări nu poate interveni în dezbatere.
Propunerea sau propunerile de decizie conținute în raport sunt supuse la vot în cursul votării care urmează dezbaterii.
După examinarea de către Parlament, se procedează la vot separat pentru fiecare propunere conținută în raport. În cazul respingerii unei propuneri, se consideră adoptată decizia contrară.
(10)   Președintele [Parlamentului] comunică imediat decizia Parlamentului deputatului în cauză și autorității competente a statului membru interesat și solicită să fie informat în legătură cu derularea procedurii și cu hotărârile judecătorești care se pronunță. Imediat după ce a primit aceste informații, [p]reședintele [Parlamentului] le comunică Parlamentului în forma pe care o consideră cea mai adecvată, dacă este necesar, după consultarea comisiei competente.
(11)   Comisia tratează aceste chestiuni și examinează toate documentele primite cu cea mai mare confidențialitate. Comisia examinează întotdeauna cu ușile închise cererile legate de procedurile privind imunitatea.
(12)   Parlamentul analizează doar cererile de ridicare a imunității unui deputat care i‑au fost transmise de către autoritățile judiciare sau de către reprezentanțele permanente ale statelor membre.
[…]
(14)   Orice cerere privind domeniul de aplicare al privilegiilor sau imunităților unui deputat, adresată de o autoritate competentă, este examinată în conformitate cu dispozițiile de mai sus.”
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului, care este expus la punctele 15-31 din ordonanța atacată, poate fi rezumat după cum urmează.
Domnul Oriol Junqueras i Vies era vicepreședinte al Gobierno autonómico de Cataluña (guvernul autonom din Catalonia, Spania) la momentul adoptării Ley 19/2017 del Parlamento de Cataluña, reguladora del referéndum de autodeterminación (Legea 19/2017 a Parlamentului Cataloniei privind reglementarea referendumului de autodeterminare) din 6 septembrie 2017 (DOGC nr. 7449A din 6 septembrie 2017, p. 1) și a Ley 20/2017 del Parlamento de Cataluña, de transitoriedad jurídica y fundacional de la República (Legea 20/2017 a Parlamentului Cataloniei de tranziție juridică și de constituire a Republicii) din 8 septembrie 2017 (DOGC nr. 7451A din 8 septembrie 2017, p. 1), precum și al organizării, la 1 octombrie 2017, a referendumului de autodeterminare prevăzut de prima dintre aceste două legi, ale cărei dispoziții fuseseră între timp suspendate printr‑o decizie a Tribunal Constitucional (Curtea Constituțională, Spania).
În urma adoptării acestor legi și a organizării referendumului menționat, Ministerio fiscal (Ministerul Public, Spania), Abogado del Estado (Avocatul Statului, Spania) și Partido político VOX (partidul politic VOX) au inițiat o procedură penală împotriva mai multor persoane, printre care domnul Junqueras i Vies, considerând că acestea participaseră la un proces de secesiune și se făceau vinovate de săvârșirea infracțiunilor de „rebeliune” sau „sedițiune”, de „nesupunere” și de „deturnare de fonduri publice”.
Domnul Junqueras i Vies a fost arestat preventiv în faza de instrucție a acestei proceduri, în temeiul unei decizii adoptate la 2 noiembrie 2017 în conformitate cu articolul 503 din Ley de Enjuiciamiento Criminal (Codul de procedură penală).
În cursul fazei de judecată a procedurii menționate, recurentul s‑a prezentat la alegerile pentru Parlamentul European, organizate la 26 mai 2019 și a fost ales deputat european, astfel cum rezultă din Decizia Junta Electoral Central (Comisia Electorală Centrală) din 13 iunie 2019 privind „Proclamarea deputaților aleși în Parlamentul European la alegerile organizate la 26 mai 2019” (BOE nr. 142 din 14 iunie 2019, p. 62477), adoptată în conformitate cu articolul 224 alineatul 1 din Ley orgánica 5/1985, de Régimen Electoral General (Legea organică 5/1985 privind regimul electoral general) din 19 iunie 1985 (BOE nr. 147 din 20 iunie 1985, p. 19110, denumită în continuare „Legea electorală spaniolă”). Prin această decizie, Comisia Electorală Centrală a procedat de altfel la atribuirea mandatelor de care dispunea Regatul Spaniei în Parlament persoanelor alese, inclusiv recurentului.
Printr‑o ordonanță din 14 iunie 2019, Tribunal Supremo (Curtea Supremă, Spania) a respins o cerere a recurentului prin care acesta a solicitat să i se acorde o permisiune extraordinară de ieșire din penitenciar, sub supravegherea poliției, pentru a se putea prezenta în fața Comisiei Electorale Centrale și pentru a depune jurământul sau promisiunea de respectare a Constituției spaniole, impuse de articolul 224 alineatul 2 din Legea electorală spaniolă.
La 20 iunie 2019, Comisia Electorală Centrală a constatat că recurentul nu a depus jurământul sau promisiunea respective și, în conformitate cu articolul 224 alineatul 2 din Legea electorală spaniolă, a declarat vacant locul de deputat european atribuit acestuia, precum și suspendarea tuturor prerogativelor care i‑ar putea reveni în temeiul funcției sale.
Recurentul a introdus la Tribunal Supremo (Curtea Supremă) o acțiune împotriva ordonanței menționate la punctul 19 din prezenta hotărâre, invocând imunitățile prevăzute la articolul 9 din Protocolul privind privilegiile și imunitățile.
La 1 iulie 2019, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a hotărât să suspende judecarea acestei acțiuni și să adreseze Curții întrebări preliminare în cadrul cauzei în care s‑a pronunțat Hotărârea din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies (
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
).
La 2 iulie 2019, președintele Parlamentului a deschis, în absența domnului Junqueras i Vies, prima sesiune a legislaturii rezultate din alegerile pentru Parlament organizate la 26 mai 2019.
La 4 iulie 2019, doamna Riba i Giner, deputată europeană, a solicitat președintelui Parlamentului, în numele domnului Junqueras i Vies, luarea de urgență a unor măsuri, în temeiul articolului 8 din Regulamentul de procedură, pentru asigurarea imunității recurentului.
La 22 august 2019, președintele Parlamentului a respins această cerere.
Prin hotărârea din 14 octombrie 2019, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) l‑a condamnat pe domnul Junqueras i Vies la o pedeapsă de 13 ani de privare de libertate, pe de o parte, și, pe de altă parte, la o pedeapsă de 13 ani de incapacitate absolută, care determină pierderea definitivă a tuturor sarcinilor și funcțiilor sale publice, inclusiv elective, precum și imposibilitatea de a obține sau de a exercita altele noi.
Prin Hotărârea din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies (
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
), Curtea a răspuns la întrebările preliminare menționate la punctul 22 din prezenta hotărâre. Aceasta a declarat că o persoană care a fost proclamată în mod oficial aleasă în Parlament, deși făcea obiectul unei măsuri de arestare preventivă în cadrul unei proceduri pentru infracțiuni grave, dar care nu a fost autorizată să se conformeze anumitor cerințe prevăzute de dreptul intern în urma unei astfel de proclamări și nici să se deplaseze la Parlament pentru a lua parte la prima sesiune a acestuia trebuie să fie considerată că beneficiază de imunitate în temeiul articolului 9 al doilea paragraf din Protocolul privind privilegiile și imunitățile. Curtea a precizat că această imunitate implică înlăturarea măsurii arestării preventive impuse persoanei în cauză pentru a‑i permite să se deplaseze la Parlament și să îndeplinească formalitățile necesare. În sfârșit, Curtea a precizat că, în cazul în care instanța națională competentă consideră că această măsură trebuie menținută după dobândirea de către persoana menționată a calității de membru al Parlamentului, aceasta ar trebui să solicite în cel mai scurt timp Parlamentului ridicarea imunității, în temeiul articolului 9 al treilea paragraf din același protocol.
La 20 decembrie 2019, doamna Riba i Giner, deputată europeană, a adresat președintelui Parlamentului, în numele recurentului, o nouă cerere prin care solicita ca acesta să ia de urgență măsuri, în temeiul articolului 8 din Regulamentul de procedură, pentru susținerea imunității recurentului (denumită în continuare „cererea din 20 decembrie 2019”).
Prin decizia din 3 ianuarie 2020, Comisia Electorală Centrală a declarat neeligibilitatea recurentului ca urmare a condamnării sale la o pedeapsă privativă de libertate prin hotărârea din 14 octombrie 2019 menționată la punctul 26 din prezenta hotărâre. Recurentul a introdus o acțiune împotriva deciziei respective la Tribunal Supremo (Curtea Supremă) și a solicitat suspendarea executării acesteia.
Prin ordonanța din 9 ianuarie 2020, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) s‑a pronunțat cu privire la efectele Hotărârii din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies (
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
), asupra procedurii penale care îl viza pe recurent. Acesta a apreciat în esență că nu era necesar să se adreseze Parlamentului o cerere de ridicare a imunității parlamentare a recurentului, întemeindu‑se, printre altele, pe faptul că, atunci când fusese proclamat ales, procedura penală care îl privea se încheiase, iar deliberările începuseră. Potrivit Tribunal Supremo (Curtea Supremă), întrucât recurentul obținuse calitatea de deputat european în momentul în care procedura penală inițiată împotriva lui se afla deja în faza de judecată, el nu putea invoca o imunitate pentru a împiedica continuarea procedurii respective. În dispozitivul ordonanței sale, Tribunal Supremo (Curtea Supremă) a considerat în special că nu era necesar să se autorizeze deplasarea recurentului la sediul Parlamentului, să se autorizeze eliberarea acestuia, să se declare nulitatea hotărârii din 14 octombrie 2019 a Tribunal Supremo ori să se adreseze Parlamentului o cerere de ridicare a imunității. Tribunal Supremo a decis de asemenea să comunice ordonanța sa Comisiei Electorale Centrale și Parlamentului. În aceeași zi, această instanță a decis să examineze cererea de suspendare a executării deciziei din 3 ianuarie 2020 a Comisiei Electorale Centrale potrivit procedurii ordinare și a respins cererile de măsuri de extremă urgență formulate de recurent.
La 10 și la 13 ianuarie 2020, doamna Riba i Giner, deputată europeană, a completat cererea din 20 decembrie 2019, prezentată în numele domnului Junqueras i Vies, cu solicitarea adresată președintelui Parlamentului de a refuza, printre altele, să declare vacant locul recurentului și cu furnizarea de documente suplimentare.
Prin declarația din 13 ianuarie 2020, președintele Parlamentului a anunțat în sesiune plenară că instituția respectivă lua act,
primo
, în urma Hotărârii din 19 decembrie 2019, Junqueras Vies (
C‑502/19
,
EU:C:2019:1115
), de alegerea recurentului în Parlament cu efect de la 2 iulie 2019 și,
secundo
, în urma deciziei din 3 ianuarie 2020 a Comisiei Electorale Centrale și a ordonanței din 9 ianuarie 2020 a Tribunal Supremo (Curtea Supremă), de faptul că locul recurentului era vacant începând cu 3 ianuarie 2020.
Procedura în fața Tribunalului și ordonanța atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 ianuarie 2020, domnul Junqueras i Vies a solicitat anularea, pe de o parte, a declarației din 13 ianuarie 2020 și, pe de altă parte, a respingerii cererii din 20 decembrie 2019.
Printr‑un înscris separat din aceeași zi, recurentul a adăugat la această cerere introductivă o cerere de măsuri provizorii, în temeiul articolelor 278 și 279 TFUE, prin care a solicitat suspendarea executării declarației din 13 ianuarie 2020 și a respingerii cererii din 20 decembrie 2019, obligarea președintelui Parlamentului să ia toate măsurile necesare pentru a proteja și a asigura eficacitatea privilegiilor și imunităților sale și pentru a proteja drepturile sale fundamentale de a‑și exercita pe deplin atribuțiile de membru al Parlamentului și, în sfârșit, obligarea Regatului Spaniei să îl pună în libertate imediat pentru a‑și putea exercita atribuțiile de membru al Parlamentului.
Prin Ordonanța din 3 martie 2020, Junqueras i Vies/Parlamentul (
T‑24/20 R
, nepublicată,
EU:T:2020:78
), vicepreședintele Tribunalului a respins această cerere de măsuri provizorii pentru motivul că nu era îndeplinită condiția referitoare la
fumus boni iuris
.
Prin Ordonanța din 8 octombrie 2020, Junqueras i Vies/Parlamentul [
C‑201/20 P(R
), nepublicată,
EU:C:2020:818
], vicepreședinta Curții a respins recursul formulat de recurent împotriva acestei ordonanțe din 3 martie 2020.
La 15 decembrie 2020, Tribunalul a adoptat ordonanța atacată, prin care, admițând excepțiile de inadmisibilitate invocate în apărare de Parlament, a respins concluziile domnului Junqueras i Vies având ca obiect anularea declarației din 13 ianuarie 2020 și respingerea cererii din 20 decembrie 2019 ca fiind îndreptate împotriva unor acte care nu pot face obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 263 TFUE.
Mai exact, în ceea ce privește concluziile având ca obiect anularea declarației din 13 ianuarie 2020, Tribunalul a statuat că acestea erau îndreptate împotriva unui act pur informativ, fără efect juridic cu privire la situația domnului Junqueras i Vies, întrucât nu a făcut decât să ia act, în conformitate cu articolul 13 alineatul (3) din Actul electoral, de retragerea mandatului persoanei în cauză, care a intervenit exclusiv în temeiul dreptului național, ca urmare a condamnării sale penale.
În ceea ce privește concluziile având ca obiect anularea respingerii cererii din 20 decembrie 2019, Tribunalul a statuat că acestea erau îndreptate, în lipsa unei decizii exprese de respingere, împotriva unui act inexistent. Cu titlu subsidiar și în orice caz, Tribunalul a apreciat că, din moment ce posibilitatea de a lua de urgență o inițiativă pentru a susține imunitatea unui deputat european, deschisă prin articolul 8 din Regulamentul de procedură al Parlamentului, ținea de o putere discreționară a președintelui Parlamentului, excluzând dreptul de a solicita acestuia din urmă să ia o astfel de inițiativă, respingerea unei asemenea cereri nu putea fi considerată un act atacabil, în sensul articolului 263 TFUE.
Procedura în fața Curții și concluziile părților
Prin decizia președintelui Curții din 9 iunie 2021 a fost admisă cererea de intervenție a Regatului Spaniei în susținerea concluziilor Parlamentului.
Prin Ordonanța din 28 septembrie 2021, președintele Curții a respins cererea de intervenție formulată de domnii Carles Puigdemont i Casamajó și Antoni Comín i Oliveres în susținerea concluziilor domnului Junqueras i Vies.
Prin recursul formulat, domnul Junqueras i Vies solicită Curții:
–
anularea ordonanței atacate;
–
declararea admisibilității acțiunii formulate în fața Tribunalului;
–
trimiterea cauzei la Tribunal spre rejudecare pentru ca acesta să statueze cu privire la motivele asupra cărora nu s‑a pronunțat încă; și
–
obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii referitoare la excepția de inadmisibilitate invocată în cauza T‑24/20 și celor aferente procedurii de recurs.
Parlamentul solicită Curții:
–
respingerea în totalitate a recursului ca nefondat și
–
obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată aferente procedurii de recurs.
Cu privire la recurs
Domnul Junqueras i Vies invocă patru motive în susținerea recursului său. Prin intermediul primelor trei motive, recurentul contestă motivele prin care Tribunalul a considerat inadmisibile concluziile sale având ca obiect anularea declarației din 13 ianuarie 2020. Prin intermediul celui de al patrulea motiv, contestă motivele prin care Tribunalul a considerat inadmisibile concluziile sale având ca obiect anularea respingerii cererii din 20 decembrie 2019.
Cu privire la admisibilitate
Argumentația părților
Parlamentul susține cu titlu principal că primul, al treilea și al patrulea motiv de recurs sunt inadmisibile întrucât nu îndeplinesc cerințele impuse de articolul 256 alineatul (1) primul paragraf TFUE, de articolul 58 primul paragraf din Statutul Curții de Justiție a Uniunii Europene, precum și de articolul 168 alineatul (1) litera (d) și de articolul 169 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, în lipsa indicării suficient de precise a punctelor din motivare criticate din ordonanța atacată și a argumentelor juridice care stau la baza cererii sale. Parlamentul susține că primul motiv de recurs este inadmisibil și în măsura în care nu urmărește să conteste interpretarea articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral reținută de Tribunal, ci să repună în discuție interpretarea sa cu privire la decizia Comisiei Electorale Centrale din 3 ianuarie 2020, ceea ce ar ține de aprecierea faptelor sau de interpretarea dreptului național și ar fi exclusă de la controlul Curții în cadrul recursului.
Recurentul contestă această argumentație.
Aprecierea Curții
Deși este adevărat că înscrisurile prezentate de domnul Junqueras i Vies în susținerea primului, a celui de al treilea și a celui de al patrulea motiv par uneori confuze, trebuie totuși să se constate că recursul menționează atât punctele din motivare criticate din ordonanța atacată, cât și, în mod suficient de precis pentru a permite Curții să se pronunțe, argumentele juridice prin care recurentul înțelege să repună în discuție aceste puncte.
Pe de altă parte, în ceea ce privește primul motiv de recurs, este necesar să se constate că prin argumentația sa recurentul nu urmărește să repună în discuție aprecierea faptelor sau interpretarea dreptului național, ci interpretarea Actului electoral reținută de Tribunal.
În consecință, contrar celor susținute de Parlament, primul, al treilea și al patrulea motiv de recurs sunt admisibile.
Cu privire la primele trei motive
Argumentația părților
Primele trei motive, care trebuie analizate împreună, sunt, astfel cum s‑a arătat la punctul 44 din prezenta hotărâre, îndreptate împotriva motivelor din ordonanța atacată prin care Tribunalul a statuat că concluziile domnului Junqueras i Vies având ca obiect anularea declarației din 13 ianuarie 2020 erau inadmisibile.
Mai precis, prin intermediul primului motiv, recurentul reproșează Tribunalului că a statuat că situația sa trebuia analizată ca o incompatibilitate sau o retragere a mandatului, în sensul articolului 7 alineatul (3) și al articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral, deși trebuia să fie analizată ca o incompatibilitate survenită
ex post
, care nu intră sub incidența vreuneia dintre aceste dispoziții. Prin intermediul celui de al doilea motiv, recurentul susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept în raport cu articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul de procedură, care prevede cazurile în care Parlamentul poate refuza să constate existența unui loc vacant al unuia dintre membrii săi. În sfârșit, prin intermediul celui de al treilea motiv, domnul Junqueras i Vies susține că, contrar celor statuate de Tribunal, nu rezultă nici din articolele 8 și 12 din Actul electoral și nici din articolul 3 alineatul (3) din Regulamentul de procedură că Parlamentul nu ar putea repune în discuție decizia unui stat membru cum este cea din prezenta cauză.
Parlamentul și Regatul Spaniei apreciază că aceste motive trebuie înlăturate.
Aprecierea Curții
Trebuie arătat că, potrivit articolului 7 alineatele (1) și (2) din Actul electoral, mandatul unui membru al Parlamentului European este incompatibil cu exercitarea funcțiilor enumerate la această dispoziție. Articolul 7 alineatul (3) din același act permite statelor membre să prevadă incompatibilități suplimentare prin extinderea incompatibilităților aplicabile pe plan național.
Articolul 13 din Actul electoral reglementează, la rândul său, cazurile în care un loc de membru al Parlamentului devine vacant ca urmare a demisiei, a decesului sau a retragerii mandatului titularului său. Potrivit alineatului (3) al aceluiași articol, în cazul în care retragerea mandatului este prevăzută în mod expres de legislația unui stat membru, mandatul se încheie în conformitate cu legislația respectivă, iar Parlamentul este informat cu privire la aceasta de către autoritățile naționale.
Articolul 4 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură prevede că, atunci când autoritățile competente ale statelor membre notifică Parlamentului încetarea mandatului unui deputat european fie ca urmare a unei incompatibilități suplimentare care intră sub incidența articolului 7 alineatul (3) din Actul electoral, fie ca urmare a retragerii mandatului său, în temeiul articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral, președintele Parlamentului informează Parlamentul cu privire la faptul că mandatul persoanei în cauză a încetat la data comunicată de autoritățile naționale.
Mai întâi, în ceea ce privește temeiul juridic al declarației din 13 ianuarie 2020, reiese din cuprinsul punctelor 57-67 din ordonanța atacată că Tribunalul a considerat că mandatul de deputat european al domnului Junqueras i Vies încetase ca urmare a retragerii mandatului său, astfel cum rezultă aceasta din aplicarea dreptului național, potrivit ipotezei prevăzute la articolul 13 alineatul (3) din Actul electoral. Deși la punctele 57 și 58 din această ordonanță Tribunalul a menționat și articolul 7 alineatul (3) din Actul electoral, acest lucru se datorează exclusiv faptului că articolul 4 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură prevede aceleași consecințe pentru apariția unei incompatibilități suplimentare care intră sub incidența acestei dispoziții și a unei retrageri a mandatului care intră sub incidența articolului 13 alineatul (3) din actul respectiv.
Procedând astfel, contrar celor susținute de recurent, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare în ceea ce privește temeiul juridic al declarației din 13 ianuarie 2020. Într‑adevăr, independent de terminologia reținută de dreptul național, încheierea mandatului de deputat european în temeiul acestui drept ca urmare a unei condamnări penale constituie, într‑adevăr, un caz de retragere a mandatului, în sensul articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral (a se vedea în acest sens, în ceea ce privește Actul electoral în versiunea sa inițială, Hotărârea din 7 iulie 2005, Le Pen/Parlamentul,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
, punctul
), iar nu o incompatibilitate, în sensul articolului 7 din actul respectiv, din moment ce aceasta nu rezultă din nerespectarea interdicției de a cumula anumite funcții.
În aceste condiții, nu se poate reproșa Tribunalului că a adus atingere dreptului recurentului la protecție jurisdicțională efectivă sau dreptului său la o cale de atac efectivă și că l‑a privat în mod arbitrar de mandatul său întrucât a statuat că declarația din 13 ianuarie 2020 era întemeiată pe articolul 13 alineatul (3) din Actul electoral.
În continuare, referitor la marja de apreciere de care dispune Parlamentul în ceea ce privește consecințele care trebuie deduse dintr‑o retragere a mandatului care își are originea în dreptul național, trebuie amintit mai întâi că, în conformitate cu articolul 5 alineatele (1) și (2) și cu articolul 13 alineatul (2) TUE, Parlamentul acționează în limitele competențelor care îi sunt conferite prin tratate.
Trebuie să se precizeze de asemenea că, în lipsa adoptării unei proceduri electorale uniforme, procedura referitoare la alegerea membrilor Parlamentului rămâne reglementată, în fiecare stat membru, de dispozițiile naționale, sub rezerva dispozițiilor Actului electoral, în conformitate cu articolul 8 din acest act.
Reiese chiar din modul de redactare a articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral și a articolului 4 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură că, atunci când existența unui loc vacant al unui membru al Parlamentului rezultă din retragerea mandatului său prevăzută expres de dreptul național, mandatul se încheie numai în temeiul acestui drept, Parlamentul fiind doar informat de autoritățile naționale cu privire la pierderea de către persoana interesată a calității sale de deputat european.
În acest caz, rezultă din jurisprudența Curții referitoare la articolul 12 alineatul (2) din Actul electoral în versiunea sa inițială, dar care poate fi transpusă la articolul 13 alineatul (3) din Actul electoral în versiunea aplicabilă litigiului, că Parlamentul nu dispune de nicio marjă de apreciere pentru a declara existența unui loc vacant care rezultă din dreptul național (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2009, Italia și Donnici/Parlamentul,
C‑393/07 și C‑9/08
,
EU:C:2009:275
, punctul
), rolul său constând doar în a lua act de existența locului vacant deja constatată de autoritățile naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 iulie 2005, Le Pen/Parlamentul,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
, punctul
).
Astfel, revine instanțelor naționale competente, dacă este cazul după o trimitere preliminară adresată Curții în temeiul articolului 267 TFUE, sau acesteia din urmă, sesizată cu o acțiune în constatarea neîndeplinirii obligațiilor în temeiul articolului 258 TFUE, sarcina de a verifica conformitatea cu dreptul Uniunii a procedurii prevăzute de dreptul național care conduce la retragerea mandatului de membru al Parlamentului [a se vedea în acest sens Ordonanța vicepreședintei Curții din 8 octombrie 2020, Junqueras i Vies/Parlamentul,
C‑201/20 P(R
), nepublicată,
EU:C:2020:818
, punctul
].
Faptul că, spre deosebire de Actul electoral în versiunea sa inițială, articolul 13 alineatul (3) din acest act în versiunea aplicabilă în litigiu nu mai utilizează termenii „a lua act” nu poate repune în discuție analiza care precedă, din moment ce din însuși modul de redactare a acestei dispoziții, precum și din cel al articolului 4 alineatul (4) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură reiese că, în cazul unei retrageri a mandatului prevăzute expres de dreptul național, Parlamentul este doar informat de autoritățile naționale cu privire la încetarea mandatului în temeiul dreptului național.
În schimb, Parlamentul are un rol mai activ atunci când încetarea mandatului rezultă din demisia sau din decesul unuia dintre membrii săi, caz în care, conform articolului 13 alineatul (4) din Actul electoral, revine acestei instituții sarcina de a constata ea însăși existența locului vacant și de a informa autoritățile naționale cu privire la acest aspect (a se vedea în acest sens, Hotărârea din 7 iulie 2005, Le Pen/Parlamentul,
C‑208/03 P
,
EU:C:2005:429
, punctul
).
În acest context, posibilitatea Parlamentului de a refuza să constate existența locului vacant al unuia dintre membrii săi în caz de eroare materială sau de viciu de consimțământ, prevăzută la articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul de procedură, nu poate fi oricum exercitată în cazurile în care Parlamentul nu dispune în primul rând de competența de a constata o astfel de existență a unui loc vacant. Or, după cum s‑a arătat la punctul 62 din prezenta hotărâre, Parlamentul nu dispune de o asemenea competență atunci când existența locului vacant rezultă dintr‑o retragere a mandatului care intră sub incidența articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral.
În această privință trebuie amintit că Regulamentul de procedură este un act de organizare internă care nu poate, fără a încălca ierarhia normelor, să introducă în favoarea Parlamentului competențe ce nu îi sunt recunoscute printr‑un act normativ, în speță prin Actul electoral (a se vedea în acest sens Hotărârea din 30 aprilie 2009, Italia și Donnici/Parlamentul,
C‑393/07 și C‑9/08
,
EU:C:2009:275
, punctele
și
).
Având în vedere cele de mai sus, Tribunalul a statuat, în orice caz, fără a săvârși o eroare de drept, că instituția respectivă nu putea utiliza posibilitatea prevăzută la articolul 4 alineatul (7) din Regulamentul de procedură pentru a refuza constatarea existenței locului vacant al domnului Junqueras i Vies.
Această analiză este, așa cum a statuat Tribunalul la punctul 60 din ordonanța atacată, susținută de modul de redactare a articolelor 8 și 12 din Actul electoral, precum și a articolului 3 alineatul (3) din Regulamentul de procedură, care amintesc că procedura electorală rămâne reglementată de dreptul național și care precizează că Parlamentul nu dispune decât de competența de a se pronunța cu privire la contestațiile referitoare la aplicarea Actului electoral, cu excluderea celor referitoare la aplicarea dispozițiilor naționale.
În această privință trebuie subliniat că termenii „procedură electorală”, care figurează la articolul 8 alineatul (1) din Actul electoral, nu desemnează numai regulile de vot și de atribuire a mandatelor, ci și, contrar celor susținute de recurent, normele de eligibilitate a membrilor Parlamentului. În consecință, neeligibilitatea care a determinat retragerea mandatului domnului Junqueras i Vies în conformitate cu legea electorală spaniolă ține, astfel cum a statuat Tribunalul, de „procedura electorală” reglementată de dreptul național, în sensul articolului 8 alineatul (1) din Actul electoral, iar verificarea respectării sale nu este de competența Parlamentului.
În sfârșit, excepția de nelegalitate invocată cu titlu subsidiar de recurent în privința articolului 13 alineatul (3) din Actul electoral și a articolului 4 alineatul (7) din Regulamentul de procedură trebuie, la rândul ei, să fie respinsă ca inadmisibilă, întrucât a fost invocată pentru prima dată în cadrul recursului (a se vedea în acest sens Hotărârea din 4 martie 2020, Marine Harvest/Comisia,
C‑10/18 P
,
EU:C:2020:149
, punctele
-
).
Din ansamblul considerațiilor care precedă rezultă că, din moment ce declarația din 13 ianuarie 2020 are un caracter pur informativ și nu produce, așadar, efecte juridice obligatorii de natură să afecteze interesele recurentului, modificând în mod distinct situația sa juridică, Tribunalul nu a săvârșit nicio eroare de drept atunci când a statuat că concluziile domnului Junqueras i Vies prin care solicita anularea acestei declarații erau îndreptate împotriva unui act care nu putea face obiectul unei acțiuni în anulare în temeiul articolului 263 TFUE.
Rezultă că primele trei motive de recurs trebuie înlăturate.
Cu privire la al patrulea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, domnul Junqueras i Vies contestă motivele prin care Tribunalul a respins ca inadmisibile concluziile sale prin care solicita anularea respingerii cererii din 20 decembrie 2019. Acesta reproșează Tribunalului că a afectat ordonanța atacată printr‑o eroare de drept atunci când a statuat că o inițiativă a președintelui Parlamentului adoptată în temeiul articolului 8 din Regulamentul de procedură nu avea caracter obligatoriu pentru autoritățile competente ale statelor membre și nu producea niciun efect asupra situației juridice a deputatului european vizat.
Parlamentul și Regatul Spaniei apreciază că acest motiv trebuie înlăturat.
Aprecierea Curții
Din cuprinsul punctelor 103-106 din ordonanța atacată reiese că, pentru a respinge ca inadmisibile concluziile având ca obiect anularea respingerii cererii din 20 decembrie 2019, Tribunalul s‑a întemeiat cu titlu principal pe faptul că, în lipsa unui răspuns expres al președintelui Parlamentului la această cerere și în lipsa unor dispoziții sau a unor împrejurări specifice care să permită caracterizarea apariției unei decizii implicite de respingere, aceste concluzii erau îndreptate împotriva unui act inexistent. Numai cu titlu suplimentar Tribunalul a precizat la punctele 107-137 din ordonanța atacată că, presupunând că declarația din 13 ianuarie 2020 evidențiază existența unei decizii implicite de respingere a cererii din 20 decembrie 2019, concluziile recurentului având ca obiect anularea acestei decizii ar trebui, în orice caz, să fie de asemenea respinse ca inadmisibile întrucât sunt îndreptate împotriva unui act care nu poate face obiectul unei acțiuni în anulare. Astfel, potrivit Tribunalului, spre deosebire de un răspuns la o cerere de apărare a privilegiilor și imunităților prezentată în temeiul articolului 9 din Regulamentul de procedură, luarea unei inițiative în vederea confirmării privilegiilor și imunităților unui deputat european în temeiul articolului 8 alineatul (1) din acest regulament ține de o putere discreționară a președintelui Parlamentului și, prin urmare, nu are niciun caracter obligatoriu pentru autoritățile naționale competente și niciun efect juridic asupra situației deputatului în cauză.
În ceea ce privește motivele reținute cu titlu principal de Tribunal, recurentul se limitează să menționeze cronologia faptelor anterioară cererii din 20 decembrie 2019, fără a explica modul în care această cronologie ar trebui să conducă la concluzia că tăcerea președintelui Parlamentului cu privire la cererea respectivă ar fi condus la o decizie implicită de respingere. În aceste condiții, o astfel de argumentație trebuie considerată inadmisibilă. Ea nu permite repunerea în discuție a concluziei Tribunalului potrivit căreia acțiunea formulată de recurent având ca obiect anularea respingerii cererii din 20 decembrie 2019 era îndreptată împotriva unui act inexistent.
În aceste condiții, argumentația dezvoltată în rest de domnul Junqueras i Vies în susținerea celui de al patrulea motiv de recurs, care este îndreptată împotriva motivelor reținute cu titlu suplimentar de Tribunal la punctele 107-137 din ordonanța atacată, trebuie înlăturată ca inoperantă.
Rezultă că al patrulea motiv de recurs trebuie înlăturat și că recursul trebuie respins.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Conform articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Parlamentul a solicitat obligarea recurentului la plata cheltuielilor de judecată, iar recurentul a căzut în pretenții, se impune obligarea acestuia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, și pe cele efectuate de Parlament.
Conform articolului 140 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, statele membre și instituțiile care au intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli de judecată. În consecință, Regatul Spaniei, intervenient în cadrul prezentului recurs, suportă propriile cheltuieli de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Domnul Oriol Junqueras i Vies suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Parlament.

3)
Regatul Spaniei suportă propriile cheltuieli de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: spaniola.