CELEX: 62017TJ0273
Közszolgálat
Szerződéses alkalmazottak
Külföldi munkavégzési támogatás
A személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja
Tízéves referencia‑időszak
Az alkalmazási hely szerinti állam állampolgársága
Tartózkodási hely az alkalmazási hely szerinti államban
Álláshelyek egy nemzetközi szervezetnél
Munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződés

A jogvita előzményei
A felperes személyes adatai
Alessandro Quadri di Cardano felperes 1980. április 19‑én született Bolognában (Olaszország), olasz apa és belga anya gyermekeként: olasz és belga kettős állampolgár.
A felperes 2006‑ig Olaszországban tartózkodott, ott fejezte be általános iskolai, középiskolai és egyetemi tanulmányait.
2006. szeptember 13. és 2007. június 22. között a felperes a bruges‑i (Belgium) Collège d’Europe‑ban mesterképzésen vett részt.
A felperest 2007. szeptember 21. óta tartják nyilván a brüsszeli (Belgium) olasz konzulátuson. 2008. december 6‑án Brüsszelben összeházasodott egy brüsszeli lakos belga állampolgárral, akivel három gyermekük született, 2010‑ben, 2013‑ban és 2015‑ben. A felperes házastársa Brüsszelben folytat tevékenységet. 2009. február 18. óta a felperest a schaerbeeki (Belgium) népesség‑nyilvántartó tartja nyilván.
A felperes szakmai karrierje
2006. május 2‑től július 28‑ig a felperes szakmai gyakorlaton vett részt Brüsszelben a Provincia Autonoma di Bolzano‑Alto Adige (Bolzano‑Alto Adige autonóm tartomány, Olaszország) uniós intézmények mellett működő képviseleti irodájában.
A felperes 2007. szeptember 4. és 2008. augusztus 27. között az Európai Parlamentben dolgozott mint gyakornok, majd 2008. augusztus 28. és 2009. július 31. között mint parlamenti asszisztens.
2009. augusztus 1. és 2010. január 31. között a felperes a Parlamentben dolgozott mint akkreditált parlamenti asszisztens.
2010. február 1. és 2013. január 31. között a felperes az Európai Bizottság alkalmazásában állt mint kisegítő szerződéses alkalmazott a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságnál. A felperes ezeken a szerződéses alkalmazotti álláshelyeken elérte a hatályos szabályok szerinti maximális hároméves időtartamot.
A felperes neve felkerült a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon a munkaerő‑kölcsönzés keretében alkalmazni javasolt szerződéses alkalmazottak listájára.
2012. november 20‑án a Kutatási és Innovációs Főigazgatóság R igazgatóságának igazgatója arról tájékoztatta a felperest, hogy munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződést ajánlhatnának neki, 2013. február 1‑jétől, kezdetben hat hónapos időtartamra (egy szünettel augusztusban).
2013. január 29‑én a felperes regisztrált az R. társaságnál, és aláírta első munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződését e társasággal.
A felperes és az R. társaság között kötött munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések összessége egy 2013. február 1. és július 31. közötti első időszakot, majd egy 2013. szeptember 1. és 13. közötti második időszakot fedett le (a továbbiakban együtt: a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka).
A munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során a felperes kölcsönzött munkavállalóként dolgozott a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon.
A munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során a felperes több, a Bizottság személyi állománya számára nyújtott képzésen vett részt.
2013 augusztusában a felperes uniós munkanélküli‑járadékban részesült, miután kizárták a belga munkanélküli‑járadékból.
2012 és 2013 között a felperes különböző, Belgiumon kívül található uniós intézményekhez és szervezetekhez jelentkezett.
A Kutatási és Innovációs Főigazgatóság R.1 egységének vezetője 2016. október 5‑én kelt nyilatkozatában igazolta, hogy a felperest a Bizottság a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon alkalmazta és szerződéses alkalmazottként beosztotta az RTD.B2 egységhez a 2010. február 1. és 2013. január 31. közötti időszakra, valamint kölcsönzött munkavállalóként a 2013. február 1. és július 31., illetve a 2013. szeptember 1. és 13. közötti időszakra.
2013. szeptember 16‑tól 2014. május 15‑ig a felperes a Parlamentben dolgozott mint szerződéses alkalmazott.
2014. május 16. és 2016. július 15. között a felperes szerződéses alkalmazottként a Kkv‑ügyi Végrehajtó Ügynökségnél (EASME) dolgozott.
2016. július 16‑án a felperest szerződéses alkalmazottként felvette az Innovációs és Hálózati Projektek Végrehajtó Ügynökség (INEA).
A megtámadott határozat és más, a külföldi munkavégzési támogatásra vonatkozó határozatok
A 2009. augusztus 1. és 2010. január 31. közötti időszakra, a fenti 7. pontban hivatkozott, akkreditált parlamenti asszisztensként a Parlamenttel kötött szerződés keretében a felperes az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata (a továbbiakban: személyzeti szabályzat) VII. melléklete 4. cikke alapján megkapta a külföldi munkavégzési támogatást.
2010. október 28‑án a felperes származási helyeként 2010. február 1‑jei hatállyal Bolognát jelölték meg.
A 2010. február 1. és 2013. január 31. közötti időszakra, a fenti 8. pontban hivatkozott, kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazottként a Kutatási és Innovációs Főigazgatósággal kötött szerződés keretében a felperes megkapta a külföldi munkavégzési támogatást.
A 2013. szeptember 16. és 2014. május 15. közötti időszakra, a fenti 18. pontban hivatkozott, parlamenti szerződéses alkalmazottként kötött szerződés keretében a felperestől a Parlament 2013. október 24‑i határozatával megtagadta a külföldi munkavégzési támogatást. A felperes nem kezdeményezett bírósági jogorvoslatot a Parlament azon határozatával szemben, amellyel az elutasította a külföldi munkavégzési támogatást vele szemben megtagadó határozattal szemben benyújtott panaszt.
A 2014. május 16. és 2016. július 15. közötti időszakra, a fenti 19. pontban hivatkozott, szerződéses alkalmazottként az EASME‑vel kötött szerződés keretében a felperes megkapta a külföldi munkavégzési támogatást.
A 2016. július 16‑tól kezdődő időszakra, a fenti 20. pontban hivatkozott, szerződéses alkalmazottként az INEA‑val kötött szerződés keretében a felperestől a Bizottság „Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető” Hivatala (PMO) 2016. július 19‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) megtagadta a külföldi munkavégzési támogatást.
A felperes 2016. október 17‑én a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be a megtámadott határozattal szemben.
2017. február 3‑i határozatával a Bizottság szerződéskötésre jogosult hatósága (AHCC) elutasította ezt a panaszt, lényegében azzal az indokkal, hogy a felperes, akinek egyik állampolgársága a belga, nem tekinthető olyannak, mint aki a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának megfelelően nem tartott fenn vagy nem alakított ki kapcsolatot Belgiummal a referencia‑időszak során. Az AHCC szerint ugyanis ezen, 2006. július 15. és 2016. július 15. közötti időszak során brüsszeli lakóhelyet választott, ahol megházasodott, és három gyermeke született. Ezenfelül 2013. február és szeptember között hat hónapon és két héten át a felperes kölcsönzött munkavállalóként Brüsszelben a magánszférában folytatott szakmai tevékenységet: e munkaidőszak pedig nem tekinthető nemzetközi szervezet szolgálatában végzett tevékenységnek. Ezenkívül a 2013 augusztusát lefedő időszak alatt, amelynek során a felperes munkanélküli volt, az utóbbi nem bizonyította, hogy szokásos tartózkodási helye Belgiumon kívül volt.
2017. február 28‑án a PMO jogalap nélküli kifizetés visszakövetelése címén határozatot hozott, a fenti 25. pontban hivatkozott, szerződéses alkalmazottként az EASME‑vel kötött szerződés keretében a felperes részére kifizetett külföldi munkavégzési támogatás visszatérítése érdekében.
Munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések ajánlása egyes szerződéses alkalmazottak részére
2012. május 30‑án a Bizottság alelnöke egy feljegyzést intézett a szakszervezetekhez és szakmai szervezetekhez, többek között a személyzeti szabályzat felülvizsgálatára irányuló jogalkotási folyamatot, valamint „azon átmeneti rendelkezéseket illetően, amelyek azokra a szerződéses alkalmazottakra vonatkozhatnak, akik a következő hónapokban érik el a Bizottságnál tölthető szolgálat maximális időtartamát”. E tekintetben a feljegyzés megemlítette többek között egyrészt azt, hogy „lehetetlen eltérni a hatályos szabályzati rendelkezésektől”, másrészt pedig, hogy emlékeztetni fogják a szolgálatokat arra, hogy „a teljes keret forrásait munkaerő‑kölcsönzési szerződések finanszírozására is fel lehet használni, az alkalmazandó nemzeti rendelkezések tiszteletben tartásával”.
A 2012. október 16‑i feljegyzéssel a Kutatási és Innovációs Főigazgatóság főigazgatója arról tájékoztatta az említett igazgatóság igazgatóit, hogy a személyzeti szabályzatra vonatkozó teljes politikai megállapodásig érdemes kölcsönzött munkavállalóként álláshelyet ajánlani egyes olyan szerződéses alkalmazottak részére, akiknek a szerződése 2013 első félévében jár le, és akiknek munkája létfontosságú a főigazgatóság megfelelő működéséhez.
2012 és 2013 során a Bizottság több munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződés iránti kérelmet készített elő, beleértve a felperesét is.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2017. május 8‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
2017. július 17‑én a Bizottság benyújtotta ellenkérelmét a Törvényszék Hivatalához.
2017. szeptember 7‑én és október 18‑án a felek benyújtották a választ és a viszonválaszt a Törvényszék Hivatalához.
A Törvényszék a 2018. április 10‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait.
A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
Keresetének alátámasztása érdekében a felperes négy jogalapot hoz fel. Az első jogalap téves jogalkalmazáson, a belga jogszabályok munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződésekre vonatkozó rendelkezéseinek megsértésén, valamint a jogszabályok megkerülésén alapul. A második jogalap hatáskörrel való visszaélésre vonatkozik. A harmadik jogalap nyilvánvaló mérlegelési hibán és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésén alapul. A negyedik jogalap alapja a felperes jogos elvárásainak, valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és a szerzett jogok elvének megsértése.
A Törvényszék úgy véli, hogy az első és a harmadik jogalapot célszerű együttesen vizsgálni.
Az első és harmadik, téves jogalkalmazáson, a belga jogszabályok munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó rendelkezéseinek megsértésén, a jogszabályok megkerülésén, nyilvánvaló mérlegelési hibán és a megfelelő ügyintézés elvének megsértésén alapuló jogalapról
Első és harmadik jogalapjában a felperes lényegében előadja, hogy a megtámadott határozat téves jogalkalmazást tartalmaz, sérti a belga jogszabályok munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó rendelkezéseit, a jogszabályok megkerülését jelenti, nyilvánvaló mérlegelési hibát hordoz, tovább sérti a megfelelő ügyintézés elvét.
A Bizottság vitatja a felperes érveit. Ezenkívül a harmadik jogalapot illetően a Bizottság a megfelelő ügyintézés elvének megsértésén alapuló kifogás elfogadhatatlanságára hivatkozik.
Az első és harmadik jogalap három részre osztható. Az első rész a tízéves referencia‑időszak számítására vonatkozik. A második rész a felperes munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során végzett munkájának nem a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének értelmében vett nemzetközi szervezetnél végzett feladatok ellátásaként való minősítésére vonatkozik. A harmadik rész a felperes szokásos tartózkodási helyére vonatkozik a tízéves referencia‑időszak során.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a személyzeti szabályzat 69. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatás célja azon különös költségek és hátrányok ellentételezése, amelyek abból származnak, hogy a tisztviselők az uniós intézménynél történő munkába lépésük miatt kötelesek a lakóhelyüket a lakóhelyük szerint országból az alkalmazási helyük szerinti országba áthelyezni, és egy új környezetbe beilleszkedni. A külföldi munkavégzés fogalma a tisztviselő személyes helyzetétől is függ, tudniillik az új környezetébe való beilleszkedésének mértékétől, amely például szokásos lakóhelyéből vagy egy korábban főfoglalkozásszerűen gyakorolt tevékenységből következik (lásd: 2008. január 24‑iAdam kontra Bizottság ítélet,
C‑211/06 P
,
EU:C:2008:34
,
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Arra is emlékeztetni kell, hogy a külföldi munkavégzési támogatás nyújtásának a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételei a személyzeti szabályzat 20. cikke és az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 92. cikke alapján alkalmazandók az ideiglenes alkalmazottakra és a szerződéses alkalmazottakra.
Ami konkrétabban a külföldi munkavégzési támogatás nyújtásának a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában meghatározott feltételeit illeti, az olyan tisztviselőknek, akik azon állam állampolgárai vagy volt állampolgárai, amelynek területén alkalmazzák őket, bizonyítaniuk kell, hogy a szolgálatba lépésük napjával záródó 10 éves időtartam alatt lakóhelyük, valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő okból az adott állam európai területén kívül volt.
Ezenfelül, az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával rendelkező tisztviselők esetében a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság elvesztéséhez vagy annak megtagadásához az a körülmény is elegendő, hogy a tízéves referencia‑időszak során – még ha nagyon rövid időtartamra is – ott állandó lakóhelyet tartottak fenn vagy létesítettek (2015. február 27‑iCESE kontra Achab ítélet,
T‑430/13 P
,
EU:T:2015:122
,
54.
pont).
Ami közelebbről a szokásos tartózkodási hely fogalmát illeti, azt az ítélkezési gyakorlat állandó jelleggel úgy határozta meg, mint azt a helyet, ahol a korábbi tisztviselő ténylegesen kialakította érdekeinek központját, vagyis amelyet az érintett érdekeltségeinek állandó vagy szokásos központjaként, a tartósság igényével kijelölt. Másfelől a lakóhely fogalma – amely nem a személy által egyik vagy másik országban töltött idő pusztán mennyiségi összehasonlításán alapul – mindazonáltal az egy helyen történő fizikai tartózkodáson kívül magában foglalja az életvitelből és a rendes társadalmi kapcsolatok kialakításából következő, a tartózkodás folyamatosságára irányuló szándékot (lásd: 2007. május 16‑iF. kontra Bizottság ítélet,
T‑324/04
,
EU:T:2007:140
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A referencia‑időszak behatárolását illetően az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy figyelemmel a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő kivételre, a valamely állam vagy nemzetközi szervezet részére teljesített szolgálat azzal a következménnyel jár, hogy az érintett sajátos köteléket tart fenn ezen állammal vagy nemzetközi szervezettel, amely ily módon akadályát képezi az érintett és az alkalmazási helye szerinti ország közötti tartós kötelék kialakításának, és így az említett érintett kellő mértékű beilleszkedésének ezen állam társadalmába. Mivel vélelmezhetően a állam vagy nemzetközi szervezet részére teljesített szolgálat akadályozza az érintett és az alkalmazási helye szerinti ország közötti tartós kötelék kialakítását, e vélelem érvényes a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontját illetően is, függetlenül attól, hogy a két rendelkezés megfogalmazása eltérő. A tízéves referencia‑időszak számítása során tehát figyelembe kell venni azon időszakokat, amelyek alatt az érintett valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatokat. Azon megközelítés ugyanis, amely az említett időszak behatárolása tekintetében semmilyen következményt nem fűz azon tényhez, hogy valamely állam vagy nemzetközi szervezet részére munkát végeztek, sértené a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának mind szövegét, mind célját, mivel gyakorlatilag az ilyen munkát valamely más munkáltató számára végzett munkához hasonlónak tekintené (lásd: 2014. szeptember 25‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A „nemzetközi szervezet” fogalmát illetően emlékeztetni kell arra, hogy az Unió intézményeinél és szerveinél végzett tevékenységeket a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdése értelmében vett nemzetközi szervezet számára végzett tevékenységnek kell tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 25‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
33.
és
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Végül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az érintett tisztviselőnek kell bizonyítania, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételek teljesülnek (lásd: 2014. január 21‑iJelenkowska‑Luca kontra Bizottság ítélet,
F‑114/12
,
EU:F:2014:3
,
15.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fent kifejtett jogi és ítélkezési gyakorlatbeli keretben kell megvizsgálni a felperes érveinek megalapozottságát az első és harmadik jogalappal összefüggésben.
Az első, a tízéves referencia‑időszak számítására vonatkozó részről
Az első és harmadik jogalap első részében a felperes lényegében azt állítja, hogy a megtámadott határozat tévesen állapította meg a tízéves referencia‑időszakot 2006 és 2016 között. A felperes e tekintetben kiemeli, hogy nem azt kifogásolja, hogy a személyzeti szabályzat szerinti jogait ismét rögzíteni kell az INEA‑nál történő szolgálatba lépése alkalmával, hanem azt, hogy a Bizottság anélkül számította ki a tízéves referencia‑időszakot, hogy figyelmen kívül hagyta volna azokat az időszakokat, amelyek során egy nemzetközi szervezet keretében látott el feladatokat, illetve anélkül, hogy hasonló mértékben meghosszabbította volna a referencia‑időszakot. A felperes szerint a tízéves referencia‑időszakot 1999‑es kezdettel és 2009‑es lejárattal kell megállapítani, mivel figyelmen kívül kell hagyni a parlamenti szolgálatba lépése (2009) és az INEA‑nál történő szolgálatba lépése (2016) közötti időszakot. Az ezen időszak egésze alatti belga területen való tartózkodását, beleértve a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakát is, ugyanis egy nemzetközi szervezetnél ellátott feladatai indokolták.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy a felperes a külföldi munkavégzési támogatást az INEA‑nál 2016. július 16‑án történt szolgálatba lépésétől kezdve követeli. Ezenkívül az iratokból kitűnik, hogy a felperes rendelkezik azon állam, vagyis Belgium állampolgárságával, amelynek területén alkalmazzák, valamint egy másik tagállam, Olaszország állampolgárságával.
Mivel a felperes rendelkezik azon állam állampolgárságával, amelynek területén alkalmazzák, helyzete megfelel a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerint olyan alkalmazottak helyzetének, „akik azon állam állampolgárai vagy volt állampolgárai, amelynek területén alkalmazzák őket”.
Ennélfogva a releváns referencia‑időszak a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt időszak, vagyis „a szolgálatba [lépés] napjával záródó 10 éves időtartam”.
Ezenkívül rá kell mutatni, hogy a felperes nem vitatja, hogy egyéni jogait, köztük a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultságot az INEA‑nál történt szolgálatba lépésekor kell rögzíteni.
Ebből következik, hogy a tízéves referencia‑időszak záró időpontja a felperes INEA‑nál történt szolgálatba lépésének időpontja.
Ezzel szemben, ellentétben a felperes által kifejtettekkel, a referencia‑időszak számítása során a jelen ügyben nincs helye azon időszak „figyelmen kívül hagyásának”, amelynek során valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátására került sor, aminek eredményeként hasonló mértékben meg kell hosszabbítani a referencia‑időszakot.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy nem ültethető át a jelen ügyben a fenti 49. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat, amely szerint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazása során az említett cikk (1) bekezdése a) pontjának alkalmazásához hasonlóan „figyelmen kívül kell hagyni” azokat az időszakokat, amelyek során valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátására került sor, aminek eredményeként hasonló mértékben meg kell hosszabbítani a referencia‑időszakot (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 25‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
51.
pont). Az ezen ítélkezési gyakorlat által érintett helyzetben ugyanis a nemzetközi szervezetnél teljesített szolgálat időszakainak „figyelmen kívül hagyása” és a referencia‑időszak hasonló mértékű meghosszabbítása annak ellenőrzésére szolgál, hogy az érintett személy valóban azon állam európai területén kívül töltött tíz évet, amelynek állampolgára vagy volt állampolgára, anélkül hogy e tíz év alatt valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában dolgozott volna (lásd ebben az értelemben: 2014. január 30‑iOhrgaard kontra Bizottság ítélet,
F‑151/12
,
EU:F:2014:8
,
36.
és
38.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ebből következik, hogy a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának alkalmazása során kizárólag azok az időszakok indokolják a „figyelmen kívül hagyást”, amelyek során az érintett az alkalmazásának helye szerinti államon „kívül” látott el valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatokat. Ebből következik, hogy a jelen ügyben a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt tízéves referencia‑időszak számítása céljából nincs helye azon időszakok figyelmen kívül hagyásának, amelyek során a felperes az alkalmazási hely államában (amelynek állampolgárságával rendelkezik) található nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatokat, valamint a referencia‑időszak ugyanilyen mértékű meghosszabbításának sem.
Ezzel szemben a jelen ügyben a nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatokat figyelembe kell venni a felperes szokásos tartózkodási helyének meghatározása céljából, mivel e tény vélelmezetten megakadályozta őt abban, hogy tartós köteléket alakítson ki az alkalmazási helye szerinti országgal (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 25‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
50.
pont). E kérdést a szokásos tartózkodási helyre vonatkozó harmadik rész keretében vizsgálja meg a Törvényszék.
A fentiekből az következik, hogy a Bizottság megalapozottan rögzítette a tízéves referencia‑időszakot 2006. július 15. és 2016. július 15. között, vagyis a felperes az INEA‑nál történt szolgálatba lépésével zárva és tíz évvel korábban kezdve.
A második, a felperes munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során végzett munkájának minősítésére vonatkozó részről
Első és harmadik jogalapja második részével a felperes azt vitatja, hogy a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során végzett munkáját nem a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének értelmében vett nemzetközi szervezetnél végzett feladatok ellátásaként minősítették. A felperes szerint ezen munkaerő‑kölcsönzés keretében végzett munka időszaka során „közvetlen jogi kapcsolat” állt fenn közötte és a Bizottság között, ami kitűnik többek között abból, hogy kölcsönzött munkavállalóként arra alkalmazták, hogy biztosítsa saját maga helyettesítését a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon, hogy közvetlenül a Bizottságtól kapta az utasításokat, valamint hogy semmilyen előzetes kapcsolata nem volt az R. társasággal. Ezenfelül a felperes előadja, hogy a jelen ügy körülményeinek összessége alapján úgy kell tekinteni, hogy a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során munkáltatója nem az R. munkaerő‑kölcsönző társaság volt, hanem a Bizottság, amely nem tartotta tiszteletben a munkaerő‑kölcsönzésre vonatkozó belga jogot. Ily módon a felperes szerint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikkének alkalmazása szempontjából úgy kell tekinteni, hogy a Parlamentben 2009‑ben történt szolgálatba lépése óta nem folytatott kizárólag az uniós intézmények számára végzett szakmai tevékenységet.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
A jelen ügyben meg kell állapítani, amint az kitűnik a fenti 8–13. pontból, hogy amikor a felperes elérte a szerződéses alkalmazotti feladatok ellátására megállapított maximális hároméves időtartamot a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon, a neve felkerült az említett főigazgatóság által a munkaerő‑kölcsönzés keretében alkalmazni javasolt szerződéses alkalmazottak listájára. Ezt követően a felperes munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéseket kötött az R. társasággal, és e szerződések keretében a Bizottság Kutatási és Innovációs Főigazgatóságán dolgozott, a 2013. február 1. és július 31. közötti első időszak, majd a 2013. szeptember 1. és 13. közötti második időszak folyamán.
E tekintetben egyrészt rá kell mutatni, hogy a Törvényszék már megállapította, hogy a munkaerő‑kölcsönző társaságok uniós intézmények rendelkezésére bocsátott munkavállalóinak helyzete nem felel meg a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmében vett „nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó” körülményeknek (lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 11‑iNevin kontra Bizottság ítélet,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
4.
,
6.
,
21.
,
32.
és
–
58.
pont). E munkaerő‑kölcsönzés keretében végzett munka jellemzője ugyanis a háromoldalú jogviszony a munkavállaló, egy külső társaság és az uniós intézmény vagy szervezet között, amely két szerződés megkötését vonja maga után: a munkaerő‑kölcsönző társaság és az uniós intézmény vagy szervezet közötti első szerződését, valamint az időszakos munkavállaló és a munkaerő‑kölcsönző társaság közötti második szerződését (lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 11‑iNevin kontra Bizottság ítélet,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
53.
pont). Ily módon e viszonyban jelen van egy közvetítő magántársaság, amely haszonra tesz szert abból, hogy egy munkavállalót az uniós intézmény rendelkezésére bocsát, vagy azt az annál vagy annak számára végzendő meghatározott feladatok ellátására rendeli ki. E külső társaságok közvetítőkénti fellépése miatt nem lehet megállapítani a közvetlen jogi kapcsolat fennállását az érintett és az uniós intézmény, illetve szervezet között (lásd ebben az értelemben: 2007. június 19‑iAsturias Cuerno kontra Bizottság ítélet,
T‑473/04
,
EU:T:2007:184
,
50.
pont).
Másrészt emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlatból az tűnik ki, hogy figyelemmel a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének különböző rendelkezéseire, a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket” kifejezésnek sokkal tágabb tartalma van, mint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő „nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától” kifejezésnek (2001. május 3‑iLiaskou kontra Tanács ítélet,
T‑60/00
,
EU:T:2001:129
,
47.
pont).
Márpedig a fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazandó a jelen ügyben, mivel a szóban forgó munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakában szintén háromoldalú jogviszony állt fenn a felperes, az R. külső társaság és a Bizottság között. Tehát az R. társaság – amellyel a felperes munkaerő‑kölcsönzési szerződéseket kötött – fellépése miatt nem lehet megállapítani a közvetlen jogi kapcsolat fennállását a felperes és a Bizottság között a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakában.
Ezenfelül, amint arra a Bizottság emlékeztet, a fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat annál is inkább alkalmazandó a jelen ügyben, mivel a felperes helyzete a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának hatálya alá tartozik, amelyben a „nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától” kifejezésnek szűkebb tartalma van, mint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő „nemzetközi szervezet részére végzett tevékenységből származó körülményeket” kifejezésnek, amint arra a fenti 69. pontban emlékeztetett a Törvényszék. Ennélfogva nem lehet úgy tekinteni, hogy a felperes és egy magánjogi társaság között kötött munkaszerződéseken alapuló munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka megfelel a „nemzetközi szervezet” részére végzett tevékenységnek.
A munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés e jogi értékelését nem kérdőjelezheti meg a felperes azon érvelése, amely szerint a jelen ügyben alá‑fölé rendeltségi viszony állt fenn közötte és a Bizottság között, amelynek alapja a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések jogellenessége az alkalmazandó belga jog alapján, valamint az a tény, hogy e szerződések keretében a Bizottság nem a belga jog értelmében vett „kölcsönvevő”, hanem a „munkáltatója”.
E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a jelen keresetnek – amelyet a felperes végeredményben nem az illetékes belga bíróságok előtt indított meg – egyáltalán nem a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések állítólagos jogellenességének vizsgálata a tárgya, hanem az kizárólag a külföldi munkavégzési támogatást az INEA‑nál való szolgálatba lépésekor a felperestől megtagadó határozatra vonatkozik.
Ennélfogva mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat megsemmisítése szempontjából hatástalan a felperesnek a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések állítólagos jogellenességére alapított érvelése (lásd ebben az értelemben, analógia útján: 2009. június 9‑iNardin kontra Parlament ítélet,
F‑12/08
,
EU:F:2009:57
,
38.
pont).
Ezt követően rá kell mutatni, hogy a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés során a felperes és a Bizottság közötti kapcsolat „tisztán ténybeli jellegű” volt, mivel a munkaerő‑kölcsönző társaság rendelkezett a munkáltatói jogok gyakorlására irányuló jogkörrel a kölcsönzött munkavállaló felett, illetve ő ruházta át
de facto
e jogkörök egy részének gyakorlását a kölcsönvevőre a munkavállaló rendelkezésre bocsátásának idejére (lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 11‑iNevin kontra Bizottság ítélet,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
57.
pont). Az a körülmény, hogy a felperes részt vett a Bizottság belső képzésein a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során, nem kérdőjelezheti meg ezt az értékelést, mivel e képzések csak a felperes és a Bizottság közötti ezen
de facto
kapcsolat síkján értékelhetők.
Ezenkívül, még ha el is fogadjuk, hogy a felperes közvetlenül a Bizottságtól kapott utasításokat, e körülmény továbbra is megfelel a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés jellegének, továbbá összeegyeztethető a fenti 68. pontban ismertetett háromoldalú jogviszonnyal (lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 11‑iNevin kontra Bizottság ítélet,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
65.
pont).
Ehhez hasonlóan az a körülmény, hogy a Bizottság kiválaszthatta, illetve jóváhagyhatta a felperes személyét, valamint hogy e kiválasztás vagy jóváhagyás előfeltétele volt a felperes munkaerő‑kölcsönző társaság általi alkalmazásának, nincs kihatással a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés alkalmazandó nemzeti jog, illetve a szóban forgó szerződések alapján végzett jogi értékelésére, és különösen nem akadálya annak, hogy a munkáltató az a jogi személy legyen, amellyel a munkaszerződést megkötötték, nem pedig a kölcsönvevő intézmény (lásd ebben az értelemben: 2002. szeptember 11‑iNevin kontra Bizottság ítélet,
T‑127/00
,
EU:T:2002:211
,
66.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti megfontolások összességére figyelemmel úgy kell tekinteni, hogy a felperes a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során közvetlen, alá‑fölé rendeltségi jogi kapcsolatban állt a munkaerő‑kölcsönző társasággal, amelyhez egymást követő munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések kötötték.
Következésképpen nem lehet elfogadni, hogy a felperes a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében vett „nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásával” jellemezhető helyzetben volt.
Ennélfogva a Bizottság megalapozottan tekintette úgy, hogy a felperes nem látott el a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében vett nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatokat a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során 2013. február 1. és július 31., valamint 2013. szeptember 1. és 13. között.
A szokásos tartózkodási helyre vonatkozó harmadik részről
Első és harmadik jogalapja harmadik részében a felperes előadja, hogy a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy Belgiumban volt a szokásos tartózkodási helye, mivel a nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásától eltérő igényeit illetően ott volt életvitelének központja. A felperes szerint az, hogy egy belga állampolgárral házasodott össze, valamint hogy gyermekei Brüsszelben születtek, kizárólag 2009‑ben abból a célból történt brüsszeli letelepedésének következménye, hogy hosszabb időtartamra el tudja látni feladatait az uniós intézményeknél. Ezenfelül a felperes előadja, hogy az egyetlen olyan időszak, amelynek során nem töltött be álláshelyet valamely uniós intézményben, 2013 augusztusa volt, amely hónap során nyilvántartott munkanélküli volt.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Előzetesen rá kell mutatni, amint arra a Törvényszék a fenti 47. pontban emlékeztetett, hogy mivel a felperes az alkalmazási hely szerinti ország állampolgárságával rendelkezett, a külföldi munkavégzési támogatásra való jogosultság elvesztéséhez az a körülmény is elegendő, hogy a tízéves referencia‑időszak során – még ha nagyon rövid időtartamra is – ott állandó lakóhelyet tartottak fenn.
Amint az az iratokból kitűnik, meg kell állapítani, hogy a 2006 és 2016 közötti tízéves referencia‑időszak során a felperes magánszemélyként 2007. szeptember 21‑én nyilvántartásba vetette magát a brüsszeli olasz konzulátuson. 2008. december 6‑án Brüsszelben összeházasodott egy Brüsszelben lakó és dolgozó belga állampolgárral, akivel három gyermekük született, 2010‑ben, 2013‑ban és 2015‑ben. 2009. február 18. óta a felperest a schaerbeeki népesség‑nyilvántartó tartja nyilván. Azt is meg kell állapítani, hogy szakmai téren a felperes 2009. augusztus 1. és 2010. január 31. között Parlamentben dolgozott mint akkreditált parlamenti asszisztens, majd 2010. február 1. és 2013. január 31. között a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságnál mint kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazott. 2013. február 1. és július 31., valamint 2013. szeptember 1–13. között munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéseket kötött az R. társasággal, és kölcsönzött alkalmazottként dolgozott a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságnál. 2013 augusztusában a felperes munkanélküli‑járadékban részesült. A felperes ezt követően szerződéses alkalmazottként dolgozott a Parlamentben 2013. szeptember 16‑tól 2014. május 15‑ig, majd az EASME‑nál 2014. május 16. és 2016. július 15. között. Végül 2016. július 16‑án a felperest szerződéses alkalmazottként felvette az INEA (lásd a fenti 4., 7., 8., 12., 13. és 18–20. pontot).
A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a fenti 84. pontban hivatkozott körülmények azt támasztották alá, hogy a tízéves referencia‑időszak során a felperes először is Belgiumot választotta lakóhelyének, másodszor, kölcsönzött alkalmazottként Brüsszelben a magánszférában folytatott szakmai tevékenységet, harmadszor pedig nem bizonyította, hogy szokásos tartózkodási helye Belgiumon kívül volt azon hónap során, amikor munkanélküli volt.
Ezt az elemzést a felperes állításai sem cáfolhatják meg.
A felperes magánéletének a fenti 84. pontban említett elemei ugyanis olyan objektív ténybeli körülmények, amelyek alátámasztják a felperes tartós szociális kapcsolatainak fennállását az alkalmazási hely szerinti országgal. E körülményekre figyelemmel nem lehet úgy tekinteni, hogy a felperes bizonyította, hogy a tízéves referencia‑időszak során belgiumi tartózkodása ideiglenes jellegű volt, vagy nem járt életvitele állandó vagy szokásos központjának stabil áthelyezésével.
Ezenfelül a felperes személyes életét érintő körülményeket a fenti 84. pontban feltüntetett egyéb, szakmai életével kapcsolatos tényekkel összefüggésben kell figyelembe venni; e körülmények összessége alapján megállapítható, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a tízéves referencia‑időszak során lakóhelye olyan okokból volt Belgiumban, amelyek kizárólag valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásával voltak kapcsolatosak.
Ahogyan ugyanis arra a Törvényszék a fenti 79. pontban rámutatott, nem lehet elfogadni, hogy a felperes a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszaka során a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmében vett „nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásával” jellemezhető helyzetben volt.
Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy a külföldi munkavégzési támogatás biztosítása szempontjából nem kell figyelembe venni azokat a konkrét okokat, amelyek miatt a felperes az alkalmazási hely szerinti országban marad, amelynek állampolgárságával rendelkezik. Azon indokok érdemi vizsgálata ugyanis, amelyek az érintett személyt arra késztették, hogy az alkalmazási hely szerinti országban maradjon, amelynek állampolgárságával rendelkezik, szükségszerűen szubjektív szempontokon alapulnak, ami összeegyeztethetetlen a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdése b) pontjának mind a szövegével, mind céljával (lásd ebben az értelemben, analógia útján: 2014. szeptember 25‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
T‑86/13 P
,
EU:T:2014:815
,
–
58.
pont). Ily módon nem relevánsak a külföldi munkavégzési támogatás biztosításának feltételeire vonatkozó vizsgálat szempontjából a felperest egyrészt arra vezető szubjektív okok, hogy megszakítás nélkül Belgiumban tartózkodva ott házasodjon meg és vállaljon gyermekeket, másrészt pedig arra, hogy elfogadja a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéseket.
A fentiekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy a felperes életvitelének szokásos és elsődleges központja Belgiumon kívül volt a tízéves referencia‑időszak során, mivel egyrészt belga állampolgársággal rendelkezik, megszakítás nélkül Belgiumban lakott a teljes tízéves referencia‑időszak során, Brüsszelben egy belga állampolgárral házasodott össze, akivel három, szintén Brüsszelben született gyermekük lett, másrészt ezen időszak egy része során ebben az országban a magánszférában folytatott szakmai tevékenységet. Meg kell egyébként állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a tízéves referencia‑időszak során lakóhelye olyan okokból volt Belgiumban, amelyek kizárólag valamely állam vagy nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatok ellátásával voltak kapcsolatosak.
Ebből következik, hogy a felperes, azonkívül, hogy évek óta Brüsszelben lakik, kifejezte azon szándékát hogy ezen állapotot továbbra is fenn kívánja tartani, abból következően, hogy életvitele állandó vagy szokásos központját ide helyezte.
Ennélfogva a Bizottság megalapozottan tekintette úgy, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a tízéves referencia‑időszak során szokásos tartózkodási helye az alkalmazási hely szerinti országon, Belgiumon kívül volt, amelynek állampolgárságával rendelkezik.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozatot nem érintik a felperes által első és harmadik jogalapjában hivatkozott hibák és jogsértések.
A fentiekre figyelemmel el kell utasítani az első és a harmadik jogalapot mint megalapozatlant, anélkül hogy meg kellene vizsgálni a fenti 42. pontban hivatkozott elfogadhatatlansági kérdést, mivel az uniós bíróság az egyes ügyek körülményei alapján jogosult mérlegelni, hogy a megfelelő igazságszolgáltatás indokolja‑e valamely jogalap anélkül történő érdemi elutasítását, hogy a bíróság előzetesen határozna az elfogadhatóságáról (2014. július 11‑iDTS Distribuidora de Televisión Digital kontra Bizottság ítélet,
T‑533/10
,
EU:T:2014:629
,
170.
pont).
A második, hatáskörrel való visszaélésen alapuló jogalapról
Második jogalapjában a felperes lényegében azt adja elő, hogy a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon kölcsönzött munkavállalóként történt alkalmazása hatáskörrel való visszaélést valósított meg.
A felperes szerint a Bizottság visszaélt hatáskörével, mivel kijátszotta a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződésekre vonatkozó belga jogszabályt, amennyiben az említett jogszabályt az elfogadását megalapozó okoktól eltérő indokokra használta fel. A Bizottság célja ugyanis a kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazottakkal kötött munkaerő‑kölcsönzési szerződések megkötése során az volt, hogy elkerülje a kvalifikált és a főigazgatóságok megfelelő működéséhez nélkülözhetetlen munkaerő elvesztését. E cél sértette a belga jogot, és arra irányult, hogy a szerződéses alkalmazott jogállását egy bizonytalan szerződéses kerettel váltsák fel, amelyben az álláshely, a munkáltató és a munkabér azonos marad. E bizonytalan munkavállalói jogállás annak érdekében történő felhasználásával, hogy csökkentsék a felperes egyéni jogait, a Bizottság visszaélt hatáskörével.
Ezenkívül a felperes előadja, hogy a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el, amikor arra kötelezte, hogy írja alá az egymást követő munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéseket, annak érdekében, hogy ugyanazokat a feladatokat lássa el, mint amelyeket korábban a Kutatási és Innovációs Főigazgatóságon kisegítő feladatokat végző szerződéses alkalmazottként ellátott, majd e szerződéseket arra használta fel, hogy az INEA‑nál történő újabb alkalmazása során csökkentse egyéni jogait. A munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések aláírása „kötelező” volt a felperes és az ugyanolyan helyzetben lévő kollégái számára, mivel egyrészt ez jelentette az egyetlen lehetőséget arra, hogy ne veszítsék el állásukat az uniós intézményeknél, másrészt pedig biztosították őket arról, hogy később visszakapják szerződéses álláshelyüket, amint elfogadják a személyzeti szabályzat reformját.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a hatáskörrel való visszaélés fogalma arra a helyzetre utal, amikor valamely közigazgatási hatóság a hatásköreit olyan cél érdekében gyakorolja, amely eltér attól a céltól, amelyre tekintettel ezen hatáskörökkel felruházták. Valamely határozat csak akkor valósít meg hatáskörrel való visszaélést, ha objektív, releváns és egybevágó valószínűsítő körülmények alapján ilyen célból hozott határozatnak tűnik. Továbbá, ha egynél több célt követ a határozat meghozatala – még ha az érvényes indokai mellett nem megalapozott indokon is alapszik –, ez nem valósít meg hatáskörrel való visszaélést, feltéve hogy a lényegi célt nem hanyagolja el (lásd: 2017. december 13‑iOltis Group kontra Bizottság ítélet,
T‑497/15
, nem tették közzé,
EU:T:2017:895
,
52.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy semmilyen ok‑okozati összefüggés nem áll fenn egyrészt a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések alkalmazására vonatkozó határozat, másrészt a felperes INEA‑nál történő szolgálatba állásakor az egyéni jogainak rögzítésére vonatkozó határozat között. Különböző jogalanyok által, elkülönült jogszabályi rendelkezések alapján hozott különböző határozatokról van ugyanis szó, amelyek saját célokat követnek. Ezenfelül, a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakának végén egyáltalán nem volt biztos, hogy a felperest az Unió valamelyik intézményénél vagy szervénél alkalmazzák tisztviselőként vagy alkalmazottként, és ebből következően, hogy szükséges lett volna határozatot hozni a külföldi munkavégzési támogatás biztosítását illetően, mivel a szóban forgó határozatok között ilyen körülmények között semmilyen kapcsolat fennállása nem állapítható meg.
Ily módon a felperes alá nem támasztott állításai, többek között a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződések arra való felhasználását illetően, hogy elkerüljék egyéni jogai rögzítését egy esetleges jövőbeli uniós intézmény vagy szervezet általi alkalmazás során, nem tekinthetők arra vonatkozó objektív, releváns és egyező bizonyítékoknak, hogy a megtámadott határozatot a felperes külföldi munkavégzési támogatásokkal kapcsolatos egyéni jogainak elemzésére vonatkozóktól eltérő célok elérése érdekében hozták meg.
Ezenkívül a felperes azon állítását, amely szerint a Bizottság hatáskörrel való visszaélést követett el, amikor arra kötelezte, hogy írja alá a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéseket, egyáltalán nem támasztották alá. E tekintetben elegendő azt megállapítani, amint az kitűnik a fenti 11. és 12. pontból, hogy mind az R. társaságnál történt regisztrációra, mind pedig az e társasággal kötött munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződésekre, valamint 2013. szeptember 13‑i megszüntetésére kizárólag a felperes akaratából és szakmai életére vonatkozó döntéseinek eredményeként került sor.
Ennélfogva a második jogalapot el kell utasítani mint megalapozatlant.
A negyedik, a felperes jogos elvárásainak, valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és a szerzett jogok védelmének megsértésére alapított jogalapról
A negyedik jogalapban a felperes lényegében azt állítja, hogy szerzett joga van a külföldi munkavégzési támogatás nyújtási feltételeinek alkalmazásához, mivel ténybeli helyzete nem változott azóta, hogy először szolgálatba lépett egy uniós intézménynél 2009 augusztusában, hogy mindig is nemzetközi szervezetnek dolgozott, valamint hogy a nemzetközi szervezet szolgálatában végzett feladatainak ellátásán kívül más szükséglet soha nem vezette arra, hogy életvitelének központját Belgiumba helyezve azt válassza szokásos tartózkodási helyéül.
E tekintetben a felperes hangsúlyozza, hogy a külföldi munkavégzési támogatáshoz való jogra vonatkozó elemzésének módosításával a Bizottság megsérti az akkor a Bizottság által a szolgálat érdekében megtárgyalt munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzésre irányuló szerződéshez kapcsolódó joghatásokkal kapcsolatos szerzett jogait. A felperes és kollégái éppen azért fogadták el az ideiglenes alkalmazást kölcsönzött munkavállalóként, mivel jogaikat megtárgyalták, és azokat meg kellett őrizni.
Ezenkívül a felperes előadja, hogy téves a Bizottságnak a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakára vonatkozó elemzése, mivel ezt az időszakot a személyzeti szabályzat VII. mellékletének 4. cikkében előírt külföldi munkavégzési támogatás nyújtását kizáró oknak tekintette. Kettős állampolgársága ellenére, amelynek vonatkozásában mindig átlátható volt, továbbá annak ellenére, hogy Brüsszelben kötött házasságot, és itt születtek a gyermekei, Belgiumot soha nem tekintette lakóhelyének, illetve életvitele stabil központjának, az uniós intézmények és szervezetek szolgálatában végzett feladatai kivételével. Ily módon a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakának megfelelő hat hónap nem módosíthatja vonatkozásában a szokásos tartózkodási hely e fenti meghatározását. Ezenfelül, a külföldi munkavégzési támogatás számára való nyújtása érdekében megállapított körülmények ugyanazok, mint amelyeket az ő vonatkozásában jelenleg értelmeznek, így a Bizottság „megfordítja” az ügy elemzését, és elmulasztja figyelembe venni azokat a körülményeket, amelyek kölcsönzött munkavállalóként való alkalmazását indokolták.
A Bizottság vitatja a felperes érveit.
Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a bizalomvédelem elvére való hivatkozás joga feltételezi, hogy az Unió hatáskörrel rendelkező hatóságai pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó, valamint hitelt érdemlő és megbízható forrásokból származó ígéreteket nyújtottak az érdekelt számára (lásd: 2013. június 13‑iHGA és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑630/11 P–C‑633/11 P
,
EU:C:2013:387
,
132.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a jelen ügyben a Törvényszékhez benyújtott iratokból kitűnik, hogy semmilyen uniós szervtől vagy szervezettől származó pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó ígéret fennállása sem volt bizonyítható azzal kapcsolatban, hogy a felperes számára biztosítani fogják a külföldi munkavégzési támogatást. E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy a megtámadott határozat későbbi, mint a Parlament fenti 24. pontban hivatkozott határozata, amely már megtagadta a külföldi munkavégzési támogatás nyújtását a felperes számára.
Az iratokból ugyanis kitűnik, hogy a felperes a munkaerő‑kölcsönzés keretében történő munkavégzés időszakát megelőzően részesült külföldi munkavégzési támogatásban, de ezen időszakot követően e támogatást megtagadták tőle. Közelebbről a fenti 24–26., 28. és 29. pontból kitűnik, hogy a külföldi munkavégzési támogatást a Parlamenttel a 2013. szeptember 16. és 2014. május 15. közötti időszakra kötött szerződése keretében tagadták meg tőle, valamint hogy a jogalap nélküli kifizetés visszakövetelése címén határozatot hoztak az EASME‑vel kötött szerződése keretében részére a 2014. május 16. és 2016. július 15. közötti időszak után kifizetett támogatás visszatérítése érdekében.
Egyebekben a jelen ügy körülményei között, a felperes, illetve az uniós intézmények és szervezetek között kötött, a fenti 7., 8. és 18–20. pontban hivatkozott különböző szerződések közötti folytonosság hiányában minden szolgálatba lépés alkalmával meg kell határozni a felperes pénzügyi jogosultságait, beleértve a külföldi munkavégzési támogatást is (lásd ebben az értelemben: 2012. december 5‑iGrazyte kontra Bizottság ítélet,
F‑76/11
,
EU:F:2012:173
,
–
47.
pont). Következésképpen a referencia‑időszak, valamint a személyzeti szabályzat VII. melléklete 4. cikke (1) bekezdésének b) pontjában előírt feltételek vizsgálata szempontjából releváns tények minden szerződés esetében eltérőek. E körülmények között az INEA‑nál történő szolgálatba lépése alkalmával a felperes nem hivatkozhat a külföldi munkavégzési támogatásra vonatkozó korábbi határozatokra, és ennélfogva a szerzett jogok megsértésére sem.
Ebből következik, hogy a megtámadott határozat nem sérti a felperes jogos elvárásait, valamint a bizalomvédelem, a jogbiztonság és a szerzett jogok védelmét. Ennélfogva a negyedik jogalapot el kell utasítani.
A fentiek összességére tekintettel a keresetet teljes egészében el kell utasítani.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék Alessandro Quadri di Cardanót kötelezi a költségek viselésére.

Prek
Schalin
Costeira
Kihirdetve Luxembourgban, a 2018. július 13‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.