CELEX: 62016TJ0584
Javna služba
Ugovorno osoblje za pomoćne poslove
Članak 3.b Uvjeta zaposlenja ostalih službenika
Uzastopna zapošljavanja u svojstvu službenika
Ugovori na određeno vrijeme
Odluka o neproduljenju
Zlouporaba ovlasti
Zahtjev za pomoć
Pravo na saslušanje
Izvanugovorna odgovornost

Okolnosti spora
Tužitelja, HF, zaposlilo je tijelo ovlašteno za sklapanje ugovora o radu Europskog parlamenta (u daljnjem tekstu: tijelo nadležno za sklapanje ugovora) uzastopnim ugovorima od 6. siječnja do 14. veljače 2003., od 15. veljače do 31. ožujka 2003., od 1. travnja do 30. lipnja 2003. i od 1. do 31. srpnja 2003., i to kao člana pomoćnog osoblja, što je kategorija radnog mjesta predviđena Uvjetima zaposlenja koji se primjenjuju na ostale službenike Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja ostalih službenika), u verziji prije 1. svibnja 2004. Tužitelj je raspoređen u audiovizualni odjel koji je u međuvremenu postao odjel (u daljnjem tekstu: audiovizualni odjel) Uprave za medije (u daljnjem tekstu: Uprava za medije) Glavne uprave (GU) za informacije i odnose s javnošću, koja je postala Glavna uprava za komunikacije. Tamo je vršio poslove asistenta kategorije B, skupine V., razreda 3.
Tužitelja je od 1. kolovoza 2003. do 31. srpnja 2004. zaposlilo društvo sa sjedištem u Francuskoj koje pruža usluge Parlamentu, kao administratora produkcije, zbog povećanog obujma posla u audiovizualnom odjelu u odnosu na organizacijske poslove proizvodnje. Taj je ugovor produljen sporazumom između tužitelja i društva pružatelja usluga na razdoblje od 1. kolovoza 2004. do 31. siječnja 2005. te se potom, u skladu s ugovorom od 31. siječnja 2005., zaposlenje tužitelja kod tog društva nastavilo na neodređeno vrijeme.
Tužitelj je 1. travnja 2005. ipak prestao obavljati aktivnosti u Parlamentu za račun navedenog društva jer ga je tijelo nadležno za sklapanje ugovora ponovno izravno zaposlilo kao člana ugovornog osoblja, što je kategorija radnog mjesta uspostavljena Uvjetima zaposlenja ostalih službenika u verziji koja je na snazi od 1. svibnja 2004. Stoga je razvrstan u razred 9 funkcijske skupine III. u kojem su „[i]zvršni poslovi, izrada akata, računovodstvo i ostali istovjetni tehnički poslovi, koji se obavljaju pod nadzorom dužnosnika ili privremenog osoblja” u okviru tima audiovizualnog odjela pod nazivom „Newsdesk Hotline” (u daljnjem tekstu: Newsdesk Hotline), na početno razdoblje od devet mjeseci, odnosno do 31. prosinca 2005. To je zaposlenje, u istom razredu i s istim funkcijama, ugovorom produljeno od 1. siječnja do 31. ožujka 2006.
U skladu s ugovorom o radu koji su potpisali tijelo nadležno za sklapanje ugovora i tužitelj 24., odnosno 25. siječnja 2006., te su se stranke dogovorile da će tužitelj otada biti zaposlen, na temelju članka 2. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, od 1. veljače 2006. do 31. prosinca 2007., kao član privremenog osoblja na probni rad od šest mjeseci. To je zaposlenje produljeno dvama uzastopnim dodacima od 1. siječnja do 31. prosinca 2008. i od 1. siječnja 2009. do 31. siječnja 2010., odnosno, na ukupno razdoblje od tri godine. U skladu s ugovorom koji su tijelo nadležno za sklapanje ugovora i tužitelj potpisali 26., odnosno 27. siječnja 2010., te su se stranke dogovorile da će se ugovor tužitelja obnoviti na razdoblje od dvije godine do 31. siječnja 2012. Tim je ugovorom utvrđeno da, „[u] skladu s člankom 8. [stavkom 2.] Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, nije moguće nikakvo naknadno produljenje”.
Dopisom od 26. rujna 2011. Odjela za natječaje i selekcijske postupke (u daljnjem tekstu: Odjel za natječaje) Glavne uprave za osoblje, tužitelj je obaviješten o činjenici da nije dobio dovoljno visoku ocjenu da bi ušao u sljedeću fazu postupka internog natječaja Parlamenta za radna mjesta asistenata u razredu AST 5.
Ugovorom od 31. siječnja 2012. tijelo nadležno za sklapanje ugovora i tužitelj dogovorili su se da će tužitelj od 1. veljače do 31. srpnja 2012. biti zaposlen kao član ugovornog osoblja za pomoćne poslove na temelju članka 3.b Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, razvrstan u stupanj 1 razreda 11 funkcijske skupine III, kako bi obavljao „[i]zvršn[e] poslov[e], [poslove] izrad[e] akata, računovodstv[a] i ostal[e] istovjetn[e] tehničk[e] poslov[e], […] pod nadzorom dužnosnika ili privremenog osoblja”. To je zaposlenje ponuđeno tužitelju nakon neuspješne objave oglasa za slobodno radno mjesto br. 136691., koja se odnosila na radno mjesto funkcijske skupine asistenata (AST) pod nazivom „producent audiovizualnih sadržaja”, koje je najprije trebalo biti popunjeno premještajem dužnosnika.
To je zaposlenje u svojstvu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove produljeno uzastopnim dodacima od 1. kolovoza do 31. prosinca 2012., od 1. siječnja do 31. ožujka 2013., od 1. travnja do 31. prosinca 2013., od 1. siječnja 2014. do 31. ožujka 2014., od 1. travnja do 30. lipnja 2014. te od 1. srpnja do 31. prosinca 2014. Ta su produljenja ugovora bila opravdana, istim riječima, potrebom za „[p]ojačanjem učinkovitog funkcioniranja tima audiovizualnog odjela Newsdesk Hotline”.
Tužitelj je od 26. rujna 2014. bio na bolovanju i otad nije obavljao profesionalnu djelatnost u okviru Parlamenta.
Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 20. studenoga 2014. pitao jednog od svojih kolega u audiovizualnom odjelu ima li novosti u pogledu produljenja njegova ugovora te mu je taj kolega 27. studenoga 2014. odgovorio da je upravo obaviješten da će mu se ugovor produljiti do 31. prosinca 2015.
U međuvremenu je načelnika audiovizualnog odjela (u daljnjem tekstu: načelnik odjela) službenik Glavne uprave za osoblje porukom elektroničke pošte od 26. studenoga 2014. obavijestio da je ta glavna uprava potvrdila da će ugovori troje službenika njegova odjela, među kojima i tužitelja, biti produljeni do 31. prosinca 2015., što je informacija koju je načelnik odjela sljedećeg dana porukom elektroničke pošte prenio toj trojici službenika. U toj je poruci elektroničke pošte objasnio da su „tri zahtjeva članova ugovornog osoblja za produljenje u 2015. u konačnici prihvaćena”, ali da je „[glavni direktor Glavne uprave za osoblje] ipak upozorio da će u 2016. stvari biti puno složenije i da treba očekivati drastično smanjenje članova ugovornog osoblja”.
U toj je poruci elektroničke pošte od 27. studenoga 2014. načelnik odjela naveo da mu se čini „vrlo primjerenim produljiti ugovore [članova ugovornog osoblja] za cijelu [2015.] godinu te ih više ne produljivati u dijelovima od [tri] ili [šest] mjeseci, [što] znatno otežava stvari na profesionalnoj i osobito ljudskoj razini”. Također je u toj istoj poruci elektroničke pošte najavio skori dolazak u odjel dužnosnika funkcijske skupine administratora (AD), na temelju natječaja u području audiovizualnog sadržaja, čija će glavna zadaća biti koordinacija jednog dijela proizvodnje i odgovornost za upravljanje strategijom „Promocija”, uključujući koordinaciju tima Newsdesk Hotline i „Akreditacije”. Tri dotična službenika, među kojima i tužitelj, također su obaviješteni o tomu da će se njihove odgovornosti prilagoditi toj novoj organizaciji odjela, čiji je cilj bio bolji odgovor na prioritete Uprave za medije i Glavne uprave za komunikacije kao i na promjene u načinu rada koje je tražio glavni tajnik Parlamenta (u daljnjem tekstu: glavni tajnik).
Dodatkom koji je tijelo nadležno za sklapanje ugovora potpisalo 9. prosinca 2014. ugovor o radu tužitelja kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove trebao je biti produljen, s učinkom od 1. siječnja 2015. do 31. ožujka 2015. U tom je pogledu tužitelj porukom elektroničke pošte od 10. prosinca 2014. bio obaviješten da se, „slijedom produljenja [njegova] ugovora koji [mu] je upravo dostavljen do 31. [ožujka] 2015., […] zahtjev koji je upućen Glavnoj upravi [za osoblje] zapravo odnosi[o] na produljenje [njegova ugovora] na godinu dana, do 31. [prosinca] 2015.”, da je, „[m]eđutim, Glavna uprava [za osoblje] provela analizu [tužiteljeva] spisa prije nego što prihvati zahtjev za produljenje” i da se „tako pokazalo da [tužitelj] nije odabran [u postupku odabira] CAST [i da se, s] obzirom na to da taj uvjet nije ispunjen, ugovor može dodijeliti samo ako Odbor za odabir ugovornog osoblja donese povoljno mišljenje”. U toj je poruci elektroničke pošte objašnjeno da je Glavna uprava za osoblje tužiteljev ugovor produljila za tri mjeseca kako bi se situacija regulirala s obzirom na taj uvjet, pri čemu se zainteresiranu osobu u navedenoj poruci elektroničke pošte pozvalo da ispuni obrazac za prijavu i pravodobno dostavi skup dokumenata kako bi Odbor za odabir ugovornog osoblja (u daljnjem tekstu: Odbor za odabir) na svojem sastanku u siječnju 2015. mogao ispitati njezin spis i kako bi se, u slučaju povoljnog mišljenja tog odbora, njezin ugovor stoga mogao produljiti do 31. prosinca 2015.
Tužitelj je 11. prosinca 2014. supotpisao prethodni dodatak od 9. prosinca kojim se predviđa produljenje njegova zaposlenja do 31. ožujka 2015. Dopisom od 11. prosinca 2014. koji je bio upućen glavnom tajniku i, u kopiji, predsjedniku savjetodavnog odbora nadležnog za prijave zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu (u daljnjem tekstu: savjetodavni odbor) te predsjedniku Parlamenta i glavnom direktoru Glavne uprave za osoblje, tužitelj je također, na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju), podnio zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć), pri čemu se navedeni članci po analogiji primjenjuju na članove ugovornog osoblja na temelju članka 92., odnosno članka 117. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika. U prilog tom zahtjevu tužitelj je tvrdio da je žrtva uznemiravanja načelnika odjela, koje se odrazilo u njegovu postupanju te usmenim i pisanim izjavama, osobito na sastancima službe. U biti je zahtijevao da se donesu hitne mjere kako bi ga se odmah zaštitilo od navodnog uznemiravatelja i da tijelo nadležno za sklapanje ugovora pokrene upravnu istragu kako bi se utvrdilo činjenično stanje.
Načelnik odjela za ljudske resurse Uprave za ljudske resurse Glavne uprave za osoblje, ujedno i predsjednik savjetodavnog odbora, potvrdio je dopisom od 13. siječnja 2015. primitak zahtjeva za pomoć i obavijestio tužitelja da je taj zahtjev proslijeđen glavnom direktoru Glavne uprave za osoblje, koji će o navedenom zahtjevu odlučiti, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, u roku od četiri mjeseca, po čijem se isteku, prema potrebi, može smatrati da je donesena prešutna odluka o odbijanju tog zahtjeva za pomoć te slijedom toga podnijeti žalba na tu odluku na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju.
Dopisom od 23. siječnja 2015. tužiteljev savjetnik obavijestio je glavnog direktora Glavne uprave za osoblje, među ostalim, o tomu da je načelnik odjela obaviješten o podnošenju zahtjeva za pomoć i da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora pokrenulo upravnu istragu. Naime, ta je informacija zabilježena u zapisniku sa sastanka audiovizualnog odjela, čime se pridonijelo širenju određenih informacija ne samo kolegama tužitelja, nego i određenim osobama izvan institucije. Načelnik odjela na tom je sastanku također objavio da se tužitelj neće vratiti u audiovizualni odjel i da stoga valja predvidjeti restrukturiranje tima Newsdesk Hotline.
Porukom elektroničke pošte od 26. siječnja 2015. jedan je službenik odjela za zapošljavanje ugovornog osoblja i akreditiranih parlamentarnih asistenata (u daljnjem tekstu: odjel za zapošljavanje ugovornog osoblja) Uprave za razvoj ljudskih resursa (u daljnjem tekstu: Uprava za ljudske resurse) Glavne uprave za osoblje glavnog tajništva Parlamenta proslijedio tužitelju „obavijest kojom se potvrđuje [njegova] promjena službe od 21. [siječnja] 2015.”. U toj je obavijesti, također od 26. siječnja 2015., navedeno da je tužitelj raspoređen, s retroaktivnim učinkom od 21. siječnja 2015., u odjel za program posjetitelja Europske unije (EUVP) (u daljnjem tekstu: odjel za program posjetitelja) Uprave za odnose s građanima Glavne uprave za komunikacije i da, osim te promjene radnog mjesta, njegov ugovor o radu nije izmijenjen ni u kojem drugom pogledu (u daljnjem tekstu: odluka o premještaju).
Glavni direktor Glavne uprave za osoblje odgovorio je dopisom od 4. veljače 2015. na dopis tužiteljeva savjetnika od 23. siječnja 2015. i naveo da je mjera udaljavanja od načelnika odjela donesena u korist tužitelja i da se tužitelj njome premješta u odjel za program posjetitelja. Osim toga, glavni direktor Glavne uprave za osoblje obavijestio je tužitelja da je, nakon temeljitog ispitivanja njegova spisa i kao odgovor na njegov zahtjev za pokretanje upravne istrage, taj spis odlučio proslijediti savjetodavnom odboru, čiji će ga predsjednik obavještavati o svakom daljnjem razvoju. Glavni direktor Glavne uprave za osoblje smatrao je da je time odgovorio na zahtjev za pomoć i da je to, u njegovu području nadležnosti, dovelo do „zatvaranja [tužiteljeva] spisa” (u daljnjem tekstu: odluka od 4. veljače 2015.).
Tužiteljev savjetnik zatražio je od glavnog direktora Glavne uprave za osoblje dopisom od 12. veljače 2015. da, među ostalim, objasni doseg mjere koju je naveo u svojoj odluci od 4. veljače 2015. i da, osobito, navede je li mjera udaljavanja tužitelja donesena privremeno.
U obrascu pod nazivom „Zahtjev člana ugovornog osoblja – Produljenje”, koji je glavni direktor Glavne uprave za komunikacije ispunio i potpisao 2. ožujka 2015. kako bi ga proslijedio Glavnoj upravi za osoblje najmanje tri tjedna prije isteka tužiteljeva ugovora, navedeno je da je glavni direktor Glavne uprave za komunikacije zatražio produljenje tužiteljeva ugovora na razdoblje od dva mjeseca, odnosno od 1. travnja do 31. svibnja 2015., i da je to produljenje bilo opravdano potrebom za pojačanjem odjela za program posjetitelja „kako bi se suočio s povećanim radnim opterećenjem povodom proslave 40 godina postojanja programa [posjetitelja,] za koju će se otad do kraja svibnja [2015.] organizirati niz događaja”. U tim je okolnostima također pojašnjeno da je taj prijedlog uslijedio „nakon odobrenja Odbora za odabir [na sastanku] od 25. [veljače] 2015.[, pred kojim je podnesen] zahtjev odjela za zapošljavanje ugovornog osoblja i akreditiranih parlamentarnih asistenata Uprave za razvoj ljudskih resursa Glavne uprave za osoblje [nakon] pregleda spisa [člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove] [na ime tužitelja,] čiji je ugovor [kao člana ugovornog osoblja] uslijedio nakon ugovora [kao člana privremenog osoblja]”, ali da „[tužitelj] u početku nije bio odabran s popisa CAST ni u postupku Odbora za odabir”.
Obaviješću od istog dana, 2. ožujka 2015., koju je poslao načelnik Odjela za natječaje i selekcijske postupke Uprave za ljudske resurse, tužitelj je obaviješten o tomu da je njegovo ime uvršteno na popis uspješnih kandidata za radno mjesto člana ugovornog osoblja funkcijske skupine III., koji je valjan do 29. veljače 2016.
Glavni direktor Glavne uprave za osoblje ponovio je u dopisu od 4. ožujka 2015. svoje stajalište u skladu s kojim je, svojom odlukom o prosljeđivanju zahtjeva za pomoć savjetodavnom odboru, „zatvorio taj spis što se tiče [njegova] područja nadležnosti”. Osim toga, naveo je da je mjera udaljavanja tužitelja iz audiovizualnog odjela u odjel za program posjetitelja donesena na zahtjev zainteresirane osobe, iznesen u zahtjevu za pomoć, ali i „u interesu službe kako bi se odgovorilo na rastuće potrebe u okviru [odjela za program posjetitelja]”, te da je taj premještaj potrebno zadržati do isteka njegova ugovora.
Savjetodavni odbor pozvao je tužitelja porukom elektroničke pošte od 9. ožujka 2015. na saslušanje 25. ožujka 2015.
U dodatku koji su 27. ožujka 2015. potpisali tijelo nadležno za sklapanje ugovora i tužitelj dogovoreno je da će se, s učinkom od 1. travnja 2015., „ugovor člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove koji se počeo primjenjivati 1. [veljače] 2012.” produljiti do 31. svibnja 2015.
Tužitelj je dopisom od 24. travnja 2015., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, podnio žalbu, kao prvo, protiv odluke o premještaju jer ga je tijelo nadležno za sklapanje ugovora tom odlukom na neodređeno vrijeme, a ne privremeno, premjestilo u odjel za program posjetitelja; kao drugo, protiv odluke od 4. veljače 2015. kojom je glavni direktor Glavne uprave za osoblje odlučio o zahtjevu za pomoć smatrajući da je predmet zatvoren „u njegovu području nadležnosti” te, kao treće, protiv odluke, donesene 11. travnja 2015., kojom je tijelo nadležno za sklapanje ugovora prešutno odbilo njegov zahtjev za pomoć.
Dana 29. travnja 2015. objavljen je oglas za slobodno radno mjesto pod oznakom AST/157554, koji se odnosio na slobodno radno mjesto asistenta „Odnosi s javnošću – Audiovizualni sadržaj” u audiovizualnom odjelu, čiji je opis u bitnome odgovarao poslovima koje je u okviru tog odjela obavljao tužitelj kao član ugovornog osoblja za pomoćne poslove. To je radno mjesto trebalo biti popunjeno u skladu s člankom 29. stavkom 1. točkom (a) Pravilnika o osoblju, odnosno premještajem ili promaknućem već zaposlenog dužnosnika. Dana 12. svibnja 2015. objavljen je oglas za slobodno radno mjesto br. 11051. koji se odnosio na drugo radno mjesto asistenta kao službenika za odnose s medijima, koje je bilo slobodno u okviru audiovizualnog odjela.
Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda Europske unije 17. studenoga 2015. i upisanom pod brojem F‑142/15, tužitelj je na temelju članka 270. UFEU‑a zatražio poništenje prešutne odluke tijela nadležnog za sklapanje ugovora, donesene, prema njegovim tvrdnjama, 11. travnja 2015., kojom je tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo tužiteljev zahtjev za pomoć od 11. prosinca 2014., kao i da se Parlamentu naloži plaćanje iznosa od 50000 eura kao naknade imovinske štete koju je navodno pretrpio. U tom je predmetu donesena presuda od 24. travnja 2017., HF/Parlament (T‑570/16).
Tužitelj je porukom elektroničke pošte od 22. svibnja 2015., koja je u kopiji bila upućena glavnom tajniku, na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju zatražio produljenje svojeg ugovora o radu (u daljnjem tekstu: zahtjev za produljenje ugovora).
U tom je pogledu u zahtjevu za produljenje ugovora podsjetio da je, iako ga je načelnik odjela porukom elektroničke pošte od 26. studenoga 2014. obavijestio o produljenju njegova ugovora o radu do 31. prosinca 2015., tijelo nadležno za sklapanje ugovora odlučilo produljiti njegov ugovor na razdoblje od samo tri mjeseca i zatim dva mjeseca, odnosno od 1. siječnja do 31. svibnja 2015. Nadalje, objasnio je da je tijelu nadležnom za sklapanje ugovora na temelju članka 88. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika još dopušteno produljiti njegov ugovor o radu do 31. siječnja 2018., odnosno na ukupno razdoblje od dvije godine i osam mjeseci. Tužitelj je naposljetku istaknuo, navodeći da je na bolovanju, da su, s jedne strane, potrebe odjela za program posjetitelja sve veće, čime se „produljenje [njegova] ugovora u potpunosti” može opravdati, i da je, s druge strane, audiovizualni odjel također imao potrebu za pojačanjem jer je Newsdesk Hotline imao zaposlene svega dvije osobe. Općenitije, tužitelj je smatrao da je Uprava za medije Glavne uprave za komunikacije također trebala nove ljudske resurse.
U poruci elektroničke pošte od 28. svibnja 2015. koju je službenik odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije poslao u ime načelnika tog odjela, tužitelju je navedeno da Glavna uprava za komunikacije ne namjerava produljiti njegovo zaposlenje kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove (u daljnjem tekstu: odluka od 28. svibnja 2015.). U toj je poruci elektroničke pošte dalje navedeno sljedeće:
„Kao što sam Vam objasnio na našem sastanku 4. veljače 2015., taj odjel treba pojačanje kako bi pripremio veliki događaj, 40. godišnjicu EUVP‑a, koji je predviđen za 26. svibnja 2015. Budući da nakon održavanja tog događaja potreba za pojačanjem u okviru odjela [za program posjetitelja] više nije opravdana, nadležnom tijelu (tijelo nadležno za sklapanje ugovora) nije upućen zahtjev za produljenje Vašeg ugovora.”
Tužitelj je 31. svibnja 2015. u 18:44 h poslao poruku elektroničke pošte službi Parlamenta zaduženoj za upravne poslove, u kojoj je, navodeći da je obaviješten da njegov ugovor člana ugovornog osoblja neće biti produljen i da završava tog istog dana, 31. svibnja 2015., pitao tu službu koje korake treba poduzeti kako bi primao naknadu za nezaposlenost predviđenu u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika. Tužitelju je istog dana, prema njegovim riječima, onemogućen pristup službenom pretincu elektroničke pošte. Međutim, podnio je poruku elektroničke pošte od 1. lipnja 2015. koju je u 10:26 h Ured za upravljanje individualnim imovinskim pravima i njihovu isplatu (PMO) poslao na njegovu službenu adresu elektroničke pošte u Parlamentu.
U dopisu koji je načelnik odjela za zapošljavanje ugovornog osoblja Uprave za ljudske resurse Glavne uprave za osoblje 14. srpnja 2015. preporučenom poštom uputio tužitelju, tužitelja se podsjeća da mu je, nakon njegove poruke elektroničke pošte od 22. svibnja 2015., u kojoj je tražio produljenje svojeg ugovora kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove, načelnik odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije proslijedio, u ovom slučaju u poruci elektroničke pošte od 28. svibnja 2015., „jasan i obrazložen odgovor”. U tom je dopisu od 14. srpnja 2015. objašnjeno da odjel za program posjetitelja, u koji je tužitelj premješten od 21. siječnja 2015., „treba pojačanje kako bi pripremio veliki događaj, odnosno 40. godišnjicu tog odjela, koji je predviđen za 26. svibnja 2015.[, i da je upravo z]bog toga [njegov] ugovor u okviru tog odjela produljen za samo dva mjeseca, od 1. travnja do 31. svibnja 2015.”
U dopisu od 14. srpnja 2015. također je navedeno da Glavna uprava za komunikacije po isteku tog razdoblja više nije trebala pojačanje u odjelu za program posjetitelja, tako da ta glavna uprava više nije mogla opravdati novo produljenje tužiteljeva ugovora te stoga nije podnijela takav zahtjev Glavnoj upravi za osoblje. U tom pogledu, govoreći u ime tijela nadležnog za sklapanje ugovora koje mu je delegiralo ovlasti, načelnik odjela za zapošljavanje ugovornog osoblja obavijestio je tužitelja da može samo potvrditi razloge koje mu je iznio načelnik odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije jer nema „nikakav objektivan razlog kojim bi doveo u pitanje eventualne potrebe koje su prepoznale operativne službe”, te da je „neprosljeđivanje zahtjeva za produljenje ugovora [njegovoj] službi uobičajen način na koji glavne uprave izražavaju želju da se njihov ugovorni odnos sa službenikom čiji je ugovor pred istekom okonča”. Naposljetku je tužitelju skrenuo pozornost na mogućnost, koju ima na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, da „protiv neproduljenja svojeg ugovora do kojeg je došlo 31. [svibnja] 2015. u roku od tri mjeseca nakon datuma isteka ugovora” podnese žalbu.
Tužitelj je dopisom od 22. srpnja 2015., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, podnio žalbu protiv odluke od 28. svibnja 2015. koja je bila potvrđena dopisom od 14. srpnja 2015. U prilog svojoj žalbi istaknuo je zlouporabu ovlasti, povredu članka 88. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, povredu članka 12.a stavka 2. Pravilnika o osoblju kao i povredu prava na saslušanje iz članka 41. stavka 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, povredu dužnosti brižnog postupanja, povredu članka 30. Povelje o temeljnim pravima, pogrešku u obrazloženju i očitu pogrešku u ocjeni.
Tužitelj je u tom pogledu osobito istaknuo da su potrebe audiovizualnog odjela, u koji je bio raspoređen prije mjere udaljavanja, bile stvarne i da su opravdavale produljenje njegova ugovora o radu. Kao dokaz je naveo činjenicu da je 29. travnja 2015. bio objavljen oglas za slobodno radno mjesto funkcijske skupine AST. Naime, opis poslova povezanih s tim radnim mjestom odgovarao je, prema njegovu mišljenju, dužnostima koje je on u navedenom odjelu obavljao već dvanaest godina, što potvrđuje postojanje potrebe da se taj odjel nastavi koristiti njegovim uslugama.
Osim toga, tužitelj je osporavao razlog koji je službenik Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije istaknuo u prilog odluci od 28. svibnja 2015., odnosno činjenicu da su potrebe odjela za program posjetitelja, u koji je bio privremeno raspoređen u okviru mjere udaljavanja od njegova navodnog uznemiravatelja, bile samo privremene i da navedeni odjel nakon 40. godišnjice više nije trebao njegove usluge. Tužitelj je u tom pogledu smatrao da tijelo nadležno za sklapanje ugovora ni u jednom trenutku nije navelo da je njegov premještaj u odjel za program posjetitelja opravdan potrebom za pojačanjem te službe za potrebe ili isključivo za potrebe tog događaja. Naprotiv, tijelo nadležno za sklapanje ugovora ocijenilo je da su potrebe tog odjela sve veće u odluci od 4. veljače 2015. Tako je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u dopisu od 14. srpnja 2015. iznenada promijenilo razlog premještaja tužitelja u navedeni odjel, a stoga i razlog svoje odluke da mu ne produlji ugovor. U svakom slučaju, tužitelj je, prema vlastitom mišljenju, protivno članku 12.a stavku 2. Pravilnika o osoblju, snosio posljedice podnošenja zahtjeva za pomoć jer bi, da nije bio premješten u odjel čije su potrebe bile samo privremene, nego da je ostao u audiovizualnom odjelu, tijelo nadležno za sklapanje ugovora odlučilo produljiti njegov ugovor u okviru ograničenja predviđenih člankom 88. točkom (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, odnosno, u ovom slučaju, do 31. siječnja 2018.
Dopisom od 20. kolovoza 2015. glavni je tajnik, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odlučio djelomično prihvatiti žalbu koju je tužitelj podnio 24. travnja 2015. Što se tiče premještaja tužitelja u odjel za program posjetitelja, glavni tajnik podsjetio je da taj premještaj nužno bio privremene naravi i da ga je bilo potrebno zadržati tijekom cijelog trajanja upravne istrage, koja je još u tijeku, te je u biti odbio argumente koje je tužitelj iznio protiv osnovanosti mjere udaljavanja ili njezina načina provedbe (u daljnjem tekstu: odluka od 20. kolovoza 2015.).
Suprotno tomu, glavni tajnik je u toj odluci od 20. kolovoza 2015. odlučio preinačiti odluku od 4. veljače 2015. jer je glavni direktor Glavne uprave za osoblje u njoj pogrešno smatrao da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora okončao postupak povezan sa zahtjevom za pomoć. U tom je pogledu pojasnio da je taj zahtjev za pomoć kasnije doveo do konačne odluke glavnog direktora Glavne uprave za osoblje i da stoga, suprotno tvrdnjama tužitelja, 11. travnja 2015. nije donesena nikakva prešutna odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć, tako da je žalba u tom pogledu bila nedopuštena.
Tužitelj je dopisom od 10. rujna 2015. dopunio svoju žalbu u pogledu sadržaja dopisa od 20. kolovoza 2015. koji je smatrao novom činjenicom. Tako se protiv odluke o neproduljenju njegova ugovora o radu pozvao na očitu pogrešku u ocjeni koju je tijelo nadležno za sklapanje ugovora počinilo u pogledu utvrđivanja službe za koju se trebalo smatrati da je tužitelj u nju raspoređen, a stoga i na očitu pogrešku koju je tijelo nadležno za sklapanje ugovora počinilo u ocjeni potreba koje je trebalo analizirati da bi se, s obzirom na interes službe, ocijenila mogućnost produljenja njegova ugovora o radu. Naime, prema mišljenju tužitelja, s obzirom na privremenu narav njegova premještaja u odjel za program posjetitelja u okviru mjere udaljavanja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije moglo uzeti u obzir potrebe tog odjela kako bi donijelo odluku o neproduljenju njegova ugovora o radu. Tijelo nadležno za sklapanje ugovora trebalo je uzeti u obzir samo potrebe njegova odjela u koji je izvorno raspoređen, odnosno audiovizualnog odjela ili, općenitije, Uprave za medije.
Glavni tajnik, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odlučio je o žalbi tužitelja od 22. srpnja 2015., kako je dopunjena 10. rujna 2015., odlukom od 7. prosinca 2015. (u daljnjem tekstu: odluka o žalbi), pri čemu je osobito smatrao da je akt kojim se nanosi šteta u ovom slučaju prešutna odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora o neproduljenju tužiteljeva ugovora.
Potvrdivši osnovanost odluke o neproduljenju tužiteljeva ugovora, glavni tajnik priznao je u odluci o žalbi da je nadređena osoba tužitelja obavijestila da će mu ugovor o radu biti produljen do 31. prosinca 2015. U tim je okolnostima odlučio tužitelju odobriti, također uzimajući u obzir karijeru zainteresirane osobe u instituciji, iznos od 22000 eura, koji odgovara plaći koju bi primio da je ostao na dužnosti do tog datuma.
Imajući navedeno na umu, glavni tajnik obavijestio je tužitelja da mu tijelo nadležno za sklapanje ugovora ne može ponuditi drugo radno mjesto nakon 31. prosinca 2015. U tom je pogledu istaknuo da tužitelja više nije moguće zaposliti u audiovizualnom odjelu jer je u međuvremenu odlučeno da se obavljanje zadaća za koje je tužitelj prvotno bio zadužen povjeri dužnosniku i da tužitelju, s obzirom na njegov specifičan profil i poslove koje je obavljao, Glavna uprava za komunikacije nakon 31. prosinca 2015. ne može ponuditi drugo radno mjesto koje odgovara njegovim kvalifikacijama.
Dopisom od 8. prosinca 2015. glavni direktor Glavne uprave za osoblje obavijestio je tužitelja da njegov zahtjev za pomoć namjerava proglasiti neosnovanim, osobito nakon što je savjetodavni odbor saslušao načelnika odjela i četrnaest drugih dužnosnika i službenika audiovizualnog odjela.
Tužiteljev savjetnik u svojem je dopisu od 18. veljače 2016. od glavnog tajnika zatražio pojašnjenja u pogledu ponude „naknade štete u iznosu od 22000 eura, koji odgovara plaćama koje bi [tužitelj] primio između 1. lipnja 2015. i 31. prosinca 2015.”, osobito u pogledu pitanja utječe li taj iznos na pravo zainteresirane osobe na primanje cijele naknade za nezaposlenost predviđene u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika.
Tijelo nadležno za sklapanje ugovora uplatilo je 16. travnja 2016. iznos od 22000 eura na bankovni račun tužitelja.
Odlukom od 3. lipnja 2016., tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbilo je zahtjev za pomoć te je tužitelj u replici naveo da protiv te odluke namjerava podnijeti žalbu.
Postupak i zahtjevi stranaka
Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda zaprimilo 14. ožujka 2016., tužitelj je pokrenuo ovaj postupak, prvotno upisan pod brojem F‑14/16.
Na temelju članka 3. Uredbe (EU, Euratom) 2016/1192 Europskog parlamenta i Vijeća od 6. srpnja 2016. o prijenosu na Opći sud nadležnosti za odlučivanje u prvom stupnju o sporovima između Europske unije i njezinih službenika (
SL 2016., L 200, str. 137
.), ovaj je predmet prenesen na Opći sud u stanju u kojem se nalazio na dan 31. kolovoza 2016. te se postupak od tog dana treba nastaviti u skladu s Poslovnikom Općeg suda. Taj je predmet tako upisan pod brojem T‑584/16 te je dodijeljen prvom vijeću.
Nakon druge razmjene podnesaka koju je Službenički sud odobrio na temelju članka 55. svojeg Poslovnika, pisani dio postupka zatvoren je na temelju Poslovnika Općeg suda.
Budući da stranke nisu zahtijevale održavanje rasprave na temelju članka 106. stavka 1. Poslovnika, Opći sud odredio je, smatrajući da je na temelju sadržaja spisa predmet dovoljno razjašnjen, da će odlučiti o tužbi bez provođenja usmenog dijela postupka.
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
poništi odluku od 28. svibnja 2015.;
—
prema potrebi, poništi prešutnu odluku od 31. svibnja 2015. kojom mu tijelo nadležno za sklapanje ugovora odbija produljiti ugovor i, prema potrebi, poništi odluku o žalbi;
—
naloži Parlamentu plaćanje naknade štete i kamata koje trebaju biti određene
ex aequo et bono
u iznosu od 115000 eura za naknadu navodno pretrpljene neimovinske štete;
—
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Parlament od Općeg suda zahtijeva da:
—
tužbu odbije kao neosnovanu;
—
naloži tužitelju snošenje troškova.
Pravo
Predmet tužbe i pravilno odvijanje predsudskog postupka
U svojim prvim trima zahtjevima tužitelj redom navodi odluku od 28. svibnja 2015., prešutnu odluku tijela nadležnog za sklapanje ugovora za koju smatra da je donesena na dan isteka njegova ugovora, odnosno 31. svibnja 2015., i kojom je to tijelo odlučilo o neproduljenju navedenog ugovora, te odluku o žalbi.
Utvrđivanje pobijane prvotne odluke
Najprije valja podsjetiti da, u situaciji u kojoj ugovor člana privremenog osoblja može biti predmet produljenja, odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora da ne produlji navedeni ugovor, donesena nakon postupka koji predviđen upravo u tu svrhu (vidjeti u tom smislu presudu od 1. ožujka 2005., Smit/Europol,
T‑143/03
,
EU:T:2005:71
, t.
28.
do
31.
) ili kao odgovor na zahtjev koji je zainteresirana osoba, kao osoba na koju se odnosi Pravilnik o osoblju, podnijela na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2006., Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, t.
38.
), predstavlja akt kojim se nanosi šteta, različit od predmetnog ugovora, protiv kojeg se u rokovima propisanima Pravilnikom o osoblju može podnijeti žalba, čak i tužba na temelju članka 270. UFEU‑a (presuda od 15. listopada 2008., Potamianos/Komisija,
T‑160/04
,
EU:T:2008:438
, t.
21.
, koja je potvrđena u žalbenom postupku rješenjem od 23. listopada 2009., Komisija/Potamianos i Potamianos/Komisija,
C‑561/08 P i C‑4/09 P
,
EU:C:2009:656
, t.
46.
).
U ovom slučaju zahtjev za produljenje ugovora treba smatrati, kao što je tužitelj pojasnio u navedenom zahtjevu, zahtjevom koji je upućen tijelu nadležnom za sklapanje ugovora na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju. U tom je zahtjevu tužitelj naveo zbog čega smatra da je u njegovu interesu i u interesu službe da se njegov ugovor produlji nakon isteka, odnosno nakon 31. svibnja 2015.
U tom pogledu valja utvrditi da je zahtjev za produljenje, iako je u kopiji poslan glavnom tajniku, doveo do odgovora, odnosno do odluke od 28. svibnja 2015. koju, službeno, nije donijela osoba koja je u tom području nadležnosti ovlaštena djelovati u ime tijela nadležnog za sklapanje ugovora. Naime, taj je odgovor dan u ime načelnika odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije.
Međutim, s obzirom na sadržaj dopisa od 14. srpnja 2015. koji je poslao načelnik odjela za zapošljavanje ugovornog osoblja Uprave za ljudske resurse Glavne uprave za osoblje, koji je djelovao u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora „koje mu je delegiralo ovlasti”, očito je da je načelnik odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije, kada je dao odgovor u svojoj poruci elektroničke pošte od 28. svibnja 2015., djelovao u dogovoru s tijelom nadležnim za sklapanje ugovora te je, u svakom slučaju, s obzirom na status dotičnog dužnosnika, tužitelj razumno mogao smatrati da taj odgovor od 28. svibnja 2015. na zahtjev za produljenje potječe od tijela nadležnog za sklapanje ugovora i stoga predstavlja odluku tog tijela (vidjeti u tom smislu presude od 19. siječnja 1984., Erdini/Vijeće,
65/83
,
EU:C:1984:24
, t.
7.
; od 30. lipnja 1993., Devillez i dr./Parlament,
T‑46/90
,
EU:T:1993:54
, t.
13.
, i od 28. lipnja 2006., Le Maire/Komisija,
F‑27/05
,
EU:F:2006:56
, t.
40.
).
Stoga je odluka od 28. svibnja 2015. predstavljala odluku tijela nadležnog za sklapanje ugovora o neproduljenju tužiteljeva ugovora, odnosno akt kojim se nanosi šteta u pogledu kojeg je tužitelj mogao podnijeti svoju žalbu i postaviti svoj prvi zahtjev za poništenje.
Međutim, drugi zahtjev za poništenje odnosi se na prešutnu odluku istog dosega koja je navodno donesena na dan isteka tužiteljeva ugovora, odnosno 31. svibnja 2015. Ta je odluka ona na koju se glavni tajnik pozvao u odluci o žalbi smatrajući da odlučuje, u predsudskoj fazi postupka, o zakonitosti takve prešutne odluke.
U tom se pogledu, s obzirom na to da tijelo nadležno za sklapanje ugovora na temelju Pravilnika o osoblju nije obvezno iskoristiti mogućnost produljenja ugovora o radu službenika, predviđenu u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika, ni zainteresiranu osobu u određenom roku obavijestiti o svojoj namjeri u tom pogledu, tijelu nadležnom za sklapanje ugovora ne može se na dan isteka ugovora pripisati prešutna odluka o nekorištenju te mogućnosti. Uostalom, zbog toga je sud Europske unije smatrao da dopis, u kojem se službenika samo podsjeća na odredbe njegova ugovora u pogledu datuma isteka i koji ne sadržava nijedan novi element u odnosu na navedene odredbe, ne predstavlja akt kojim se nanosi šteta (vidjeti u tom smislu presude od 9. srpnja 1987., Castagnoli/Komisija,
329/85
,
EU:C:1987:352
, t.
10.
i
11.
; od 14. rujna 2006., Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, t.
45.
do
47.
, i rješenje od 2. veljače 2001., Vakalopoulou/Komisija,
T‑97/00
,
EU:T:2001:38
, t.
14.
).
Stoga, da bi se odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora o produljenju ugovora mogla smatrati donesenom, ona mora biti posljedica preispitivanja interesa službe i interesa zainteresirane osobe koje provodi tijelo nadležno za sklapanje ugovora te ono mora donijeti novu ocjenu u odnosu na uvjete prvotnog ugovora kojim se već predviđa datum isteka ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 23. listopada 2013., Solberg/OEDT,
F‑124/12
,
EU:F:2013:157
, t.
18.
,
20.
i
34.
).
Međutim, takva odluka izričito je donesena 28. svibnja 2015. u odgovoru na zahtjev za produljenje. Stoga, suprotno zaključcima glavnog tajnika u odluci o žalbi u kojoj se objašnjava tužiteljevo podnošenje zahtjeva za poništenje takvog akta, nakon odluke od 28. svibnja 2015. nije donesena nikakva prešutna odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora u pogledu produljenja tužiteljeva ugovora nakon njegova isteka.
Tako je drugi zahtjev za poništenje bespredmetan te ga stoga treba odbaciti kao nedopuštenog.
Iz prethodnih razmatranja proizlazi da je prvotni akt tijela nadležnog za sklapanje ugovora, čije poništenje zahtijeva tužitelj, u ovom slučaju, odluka od 28. svibnja 2015., sadržana u poruci elektroničke pošte od 28. svibnja 2015., kako je potvrđena odlukom od 14. srpnja 2015. (u daljnjem tekstu zajedno nazvane: pobijana prvotna odluka).
Pravilnost predsudskog postupka
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, dopuštenost tužbe podnesene pred Općim sudom na temelju članka 270. UFEU‑a i članka 91. Pravilnika o osoblju ovisi o pravilnom odvijanju predsudskog postupka i poštovanju predviđenih rokova (presude od 6. srpnja 2004., Huygens/Komisija,
T‑281/01
,
EU:T:2004:207
, t.
125.
; od 9. siječnja 2007., Van Neyghem/Odbor regija,
T‑288/04
,
EU:T:2007:1
, t.
53.
, i rješenje od 14. siječnja 2014., Lebedef/Komisija,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
, t.
37.
).
U tom pogledu valja podsjetiti da su rokovi za podnošenje žalbe i tužbe iz članaka 90. i 91. Pravilnika o osoblju kogentne naravi te se odluka o njima ne može prepustiti ni strankama ni sudu na kojem je da, čak i po službenoj dužnosti, provjeri jesu li ti rokovi poštovani. Ti rokovi odgovaraju zahtjevu pravne sigurnosti i potrebi izbjegavanja svake diskriminacije ili proizvoljnog postupanja u sudovanju (presuda od 7. srpnja 1971., Müllers/CES,
79/70
,
EU:C:1971:79
, t.
18.
, i rješenje od 22. travnja 2015., ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, t.
28.
).
Tako okolnost da je institucija ili agencija, kao u ovom slučaju, u svojoj odluci o upravnoj žalbi odgovorila na argumente istaknute u glavnom postupku, a da nije razmotrila mogućnost da su ti argumenti istaknuti u nepravodobnoj, a stoga i nedopuštenoj žalbi, ili pak činjenica da je zainteresiranoj osobi izričito navela da može osporiti odluku pravnim putem ne utječu na ocjenu Općeg suda u pogledu dopuštenosti tužbe koja je kasnije podnesena protiv te odluke. Naime, učinak takvih okolnosti ne može biti odstupanje od sustava obveznih rokova uvedenog člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju, a još manje oslobađanje Općeg suda od obveze da provjeri poštovanje rokova propisanih Pravilnikom o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 18. ožujka 1997., Rasmussen/Komisija,
T‑35/96
,
EU:T:1997:36
, t.
30.
; rješenja od 15. siječnja 2009., Braun‑Neumann/Parlament,
T‑306/08 P
,
EU:T:2009:6
, t.
37.
, i od 20. ožujka 2014., Michel/Komisija,
F‑44/13
,
EU:F:2014:40
, t.
68.
).
Opći sud u ovom slučaju utvrđuje da je tužitelj 22. srpnja 2015. protiv pobijane prvotne odluke podnio svoju žalbu u roku od tri mjeseca koji je propisan Pravilnikom o osoblju. Međutim, tu je žalbu namjeravao dopuniti podnošenjem, u dopisu od 10. rujna 2015. kvalificiranom kao komplementarna žalba, novih argumenata iznesenih u pogledu dopisa od 20. kolovoza 2015., kojim je glavni tajnik u međuvremenu, s jedne strane, odlučio o drugoj žalbi koju je tužitelj podnio 24. travnja 2015. protiv odluke o premještaju te, s druge strane, preinačio odluku od 4. veljače 2015. jer je glavni direktor u toj potonjoj odluci postupak u pogledu zahtjeva za pomoć pogrešno smatrao okončanim.
U tom je pogledu točno da dopis od 14. srpnja 2015., kojim je tijelo nadležno za sklapanje ugovora potvrdilo odluku od 28. svibnja 2015., nije imao za posljedicu da ponovno počne teći rok od tri mjeseca za podnošenje žalbe protiv te potonje odluke, iako je tijelo nadležno za sklapanje ugovora povodom tog dopisa moglo pružiti dodatno obrazloženje navedene odluke (vidjeti u tom smislu rješenje od 22. travnja 2015., ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, t.
38.
do
42.
). Međutim, valja uzeti u obzir okolnost da je, kao što je tvrdio tužitelj, dopis od 20. kolovoza 2015. predstavljao novu činjenicu i da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u svakom slučaju u odluci o žalbi, donesenoj nakon roka od četiri mjeseca koji je Pravilnikom o osoblju propisan za davanje odgovora, ali unutar roka za podnošenje tužbe iz članka 270. UFEU‑a, pod pretpostavkom iz članka 91. stavka 3. trećeg podstavka Pravilnika o osoblju, uzelo u obzir dodatne argumente koje je tužitelj naveo u dopisu od 10. rujna 2015.
Stoga valja smatrati da se predsudski postupak odvijao pravilno.
Zahtjev za poništenje odluke o žalbi
Što se tiče zahtjeva za poništenje odluke o žalbi, valja podsjetiti da su, prema ustaljenoj sudskoj praksi koja se primjenjuje u području službeničkog prava Unije, upravna žalba, kako je navedena u članku 90. stavku 2. Pravilnika o osoblju, i njezino izričito ili prešutno odbijanje sastavni dio složenog postupka te predstavljaju samo preduvjet za pokretanje postupka pred sudom. U tim uvjetima, iako je formalno usmjerena protiv odbijanja žalbe, tužba dovodi do toga da sud odlučuje o aktu kojim se nanosi šteta protiv kojeg je žalba bila podnesena (presuda od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, t.
7.
i
8.
), osim u slučaju u kojem odbijanje žalbe ima različit doseg od akta protiv kojeg je žalba bila podnesena (presuda od 25. listopada 2006., Staboli/Komisija,
T‑281/04
,
EU:T:2006:334
, t.
26.
).
Naime, izričitom odlukom o odbijanju žalbe može se, imajući u vidu njezin sadržaj, i ne potvrditi akt koji osporava žalitelj. Takav je slučaj kada se u odluci o odbijanju žalbe situacija žalitelja preispituje na osnovi novih pravnih i činjeničnih elemenata ili kada se tom odlukom izmjenjuje ili upotpunjuje prvotna odluka. U tim uvjetima odbijanje žalbe predstavlja akt podložan nadzoru suda koji ga uzima u obzir pri ocjeni zakonitosti akta kojim se nanosi šteta ili ga, štoviše, smatra novim takvim aktom (vidjeti presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na to da u sustavu Pravilnika o osoblju ili Uvjeta zaposlenja ostalih službenika zainteresirana osoba treba podnijeti žalbu protiv odluke koju osporava i tužbu protiv odluke o odbijanju te žalbe, Sud je presudio da je tužba dopuštena, bez obzira na to je li usmjerena samo protiv odluke protiv koje je podnesena žalba, protiv odluke o odbijanju žalbe ili protiv tih dviju odluka zajedno, pod uvjetom da su žalba i tužba podnesene u rokovima predviđenima člancima 90. i 91. Pravilnika o osoblju (presuda od 26. siječnja 1989., Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
, t.
7.
). Međutim, u skladu s načelom ekonomičnosti postupka, sud može odrediti da nije potrebno konkretno odlučiti o zahtjevima usmjerenima protiv odluke o odbijanju žalbe ako utvrdi da oni nemaju samostalan sadržaj i da se zapravo podudaraju s onima usmjerenima protiv odluke protiv koje je podnesena žalba (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, t.
8.
i
9.
).
U ovom slučaju iz teksta odluke o žalbi proizlazi da je glavni tajnik, osim što je potvrdio osnovanost pobijane prvotne odluke, tužitelju odlučio
ex gratia
odobriti iznos od 22000 eura priznajući, što se tiče tužitelja, da je on stekao legitimno očekivanje zbog jamstava koja je u prosincu 2014. dobio od svojih nadređenih u pogledu predstojećeg produljenja njegova ugovora do 31. prosinca 2015. Osim toga, u odluci o žalbi također se pojašnjava, sa samostalnim sadržajem odluke u odnosu na pobijanu prvotnu odluku, zbog čega, uostalom, tijelo nadležno za sklapanje ugovora na dan 7. prosinca 2015. tužitelju nije moglo ponuditi radno mjesto nakon 31. prosinca 2015.
U tim okolnostima valja zajednički odlučiti, s jedne strane, o zahtjevu za poništenje pobijane prvotne odluke jer se odnosi na odbijanje produljenja tužiteljeva ugovora nakon 31. svibnja 2015., i to uzimajući u obzir obrazloženje navedeno u odluci o žalbi, te, s druge strane, o zahtjevu za poništenje te potonje odluke jer je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u njoj odlučilo da neće produljiti tužiteljev ugovor za razdoblje nakon 31. prosinca 2015.
Zapreka vođenju postupka koju ističe Parlament
Parlament u odgovoru na tužbu tvrdi da tužitelj ne dokazuje pravni interes protiv pobijane prvotne odluke zato što je, s jedne strane, tužitelj uspio što se tiče njegova zahtjeva za produljenje ugovora u okviru predsudskog postupka jer je od tijela nadležnog za sklapanje ugovora, povrh naknade za nezaposlenost predviđene u Uvjetima zaposlenja ostalih službenika, primio iznos od 22000 eura koji odgovara plaćama koje bi primio da mu je ugovor produljen na razdoblje od 1. travnja do 31. prosinca 2015. S druge strane, i dalje prema tvrdnjama Parlamenta, posljedica samog toga što bi Opći sud eventualno poništio pobijanu prvotnu odluku ne bi mogla biti da se tužitelja vrati na dužnost u okviru Parlamenta.
U tom pogledu, prema ustaljenoj sudskoj praksi, tužba za poništenje dopuštena je samo pod pretpostavkom da tužitelj ima interes da pobijani akt bude poništen. Takav interes pretpostavlja da poništenje tog akta može samo po sebi imati pravne posljedice za zainteresiranu osobu ili, drugim riječima, da tužba može svojim ishodom donijeti korist stranci koja ju je podnijela (vidjeti rješenje od 22. travnja 2015., ED/ENISA,
F‑105/14
,
EU:F:2015:33
, t.
20.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, kao što je pravilno istaknuo tužitelj, on je u svojem zahtjevu za produljenje zatražio produljenje svojeg ugovora nakon 31. svibnja 2015., a da se pritom nije pozvao isključivo na produljenje do 31. prosinca 2015. U tom je pogledu čak konkretnije naveo da se, prema njegovu mišljenju, njegov ugovor o radu može produljiti do 31. siječnja 2018.
Tako tužitelj, neovisno o okolnosti da je primio iznos od 22000 eura osobito, ali ne isključivo, na temelju naknade plaća koje bi primio da je na dužnosti ostao do 31. prosinca 2015., zadržava pravni interes, makar zbog toga što je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u odluci o žalbi navelo da mu ne može ponuditi ugovor o radu nakon 31. prosinca 2015.
Što se tiče argumenta Parlamenta prema kojem tužitelj u slučaju poništenja pobijane prvotne odluke ipak ne bi bio vraćen na dužnost, on ne može biti dovoljan da se dokaže nepostojanje pravnog interesa tužitelja protiv pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi. Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, kako bi ispunila obvezu koju ima na temelju članka 266. UFEU‑a, institucija koja je donijela akt koji je sud Unije poništio mora utvrditi koje se mjere zahtijevaju za izvršenje presude o poništenju izvršavajući diskrecijsku ovlast koju ima u tu svrhu, poštujući također izreku i obrazloženje presude koju je dužna izvršiti, kao i primjenjive odredbe prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 9. kolovoza 1994., Parlament/Meskens,
C‑412/92 P
,
EU:C:1994:308
, t.
28.
i
30.
; od 8. listopada 1992., Meskens/Parlament,
T‑84/91
,
EU:T:1992:103
, t.
80.
, i od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
82.
).
Međutim, s jedne strane, suprotno onomu što se čini da smatra Parlament, tužitelj u svojim zahtjevima nije službeno zatražio vraćanje na dužnost koju je ranije obavljao. S druge strane i u svakom slučaju, tijelo nadležno za sklapanje ugovora u slučaju poništenja pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi nije nužno obvezno vratiti tužitelja u okviru mjere izvršenja odluke Općeg suda.
Naime, pod takvom je pretpostavkom isključivo na instituciji, na temelju članka 266. UFEU‑a, da odredi potrebne mjere koje bi se, među ostalim, mogle sastojati od vraćanja tužitelja u službu Parlamenta i od potvrde, zbog drugih razloga, odluke o neproduljenju njegova ugovora nakon 31. prosinca 2015., ili pak od dodjele tužitelju pravične financijske naknade u okviru eventualnog mirnog rješenja spora (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2016., GV/SEAE ,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, t.
91.
do
93.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga zapreku vođenju postupka koju ističe Parlament treba odbiti.
Zahtjev za poništenje pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi
U prilog svojem zahtjevu za poništenje pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi tužitelj u biti ističe četiri tužbena razloga, koji se temelje na:
—
kao prvo, zlouporabi ovlasti kao i povredi članka 88. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, članka 12.a stavka 2. Pravilnika o osoblju i članka 41. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima;
—
kao drugo, povredi članka 30. Povelje o temeljnim pravima;
—
kao treće, očitoj pogrešci u ocjeni i povredi dužnosti brižnog postupanja;
—
kao četvrto, povredi članka 41. stavka 2. Povelje o temeljnim pravima, obveze obrazlaganja, prava obrane kao i prava na saslušanje.
Prvi tužbeni razlog
Tužitelj u prilog svojem prvom tužbenom razlogu ističe da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora, s obzirom na proturječne razloge na koje se poziva u pobijanoj prvotnoj odluci i odluci o žalbi u prilog svojem izboru da ne produlji njegov ugovor o radu, počinilo zlouporabu ovlasti. Naime, stvaran razlog za tu odluku da se nakon više od trinaest godina izravne ili neizravne suradnje u okviru tima audiovizualnog odjela Newsdesk Hotline više neće koristiti njegove usluge jest okolnost da je tužitelj podnio zahtjev za pomoć. Tako, prema mišljenju tužitelja, pobijana prvotna odluka predstavlja mjeru osvete protiv njega.
Smatra da je dokaz toga činjenica da ga je tijelo nadležno za sklapanje ugovora, iako je njegove ugovore o radu neprekinuto produljivalo od 2005. i iako mu je u prosincu 2014. najavljeno da će njegov ugovor o radu biti produljen do 31. prosinca 2015., na temelju mjere udaljavanja odlučilo premjestiti u odjel za program posjetitelja na skraćeno razdoblje od tri mjeseca, a zatim na razdoblje od dva mjeseca. Međutim, iako mu je 4. ožujka 2015. potvrđeno da su potrebe tog odjela sve veće, tijelo nadležno za sklapanje ugovora naposljetku je, kako bi opravdalo svoju odluku da u konačnici ne produlji tužiteljev ugovor, tvrdilo da je navedeni odjel zapravo imao samo privremene potrebe za pojačanjem kako bi organizirao svoju 40. godišnjicu i da potom više nije imao takve potrebe. Međutim, tužitelj tvrdi da nije znao da je taj jednokratan događaj bio razlog posljednjeg produljenja njegova ugovora kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove na razdoblje od samo dva mjeseca.
Osim toga, dotični načelnik odjela nije se u svrhu odluke o premještaju savjetovao s direktorom Uprave za medije kako bi se raspitao o stanju potreba te uprave s obzirom na tužiteljeve kompetencije.
Tužitelj također dovodi u pitanje izbor Glavne uprave za komunikacije da njegove zadaće povjeri dužnosniku, čiji bi se izbor mogao objasniti namjernom željom tijela nadležnog za sklapanje ugovora da „[ga] se riješi”.
U konačnici, pobijana prvotna odluka i odluka o žalbi nisu donesene u interesu službe te se interes tužitelja pri njihovu donošenju uopće nije uzeo u obzir ili nije dovoljno uzeo u obzir. Međutim, prema njegovu mišljenju, time se povređuje njegovo pravo, koje ima na temelju članka 41. stavka 1. Povelje o temeljnim pravima, da se njegov slučaj obrađuje pravično i nepristrano. Osim toga, s obzirom na to da te odluke, prema mišljenju tužitelja, zapravo predstavljaju mjere odmazde tijela nadležnog za sklapanje ugovora kao odgovor na podnošenje zahtjeva za pomoć, tužitelj tvrdi da su te odluke donesene protivno članku 12.a stavku 2. Pravilnika o osoblju. Osim toga, s obzirom na to da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora na temelju članka 88. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika moglo produljiti tužiteljev ugovor do 31. siječnja 2018., njegovim se odustajanjem od korištenja te mogućnosti u tužiteljevu slučaju također povređuje ta odredba.
Parlament zahtijeva da se prvi tužbeni razlog odbije kao neosnovan, pri čemu ističe da se ničim ne može poduprijeti navod tužitelja da je cilj odluke o neproduljenju njegova ugovora bio naštetiti tužitelju ili da je razlog za njezino donošenje bila želja za odmazdom kao odgovor na podnošenje zahtjeva za pomoć. Prigovor koji se odnosi na povredu članka 88. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, na temelju kojeg je, prema mišljenju tužitelja, bilo moguće produljiti njegov ugovor do 31. siječnja 2018., bespredmetan je s obzirom na sudsku praksu koja osobito proizlazi iz presude od 21. svibnja 2014., Komisija/Macchia (
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
, t.
51.
).
Parlament ističe da je, iako je prijedlog za produljenje ugovora na razdoblje od tri mjeseca, od 1. siječnja do 31. ožujka 2015., podnesen na inicijativu načelnika odjela kojeg tužitelj optužuje za uznemiravanje, prijedlog za produljenje od dva mjeseca, do 31. svibnja 2015., potekao od načelnika odjela za program posjetitelja, kao i odluka dotičnog načelnika da od Glavne uprave za osoblje ne zatraži naknadno produljenje tužiteljeva ugovora s obzirom na potrebe njegove službe. U svakom slučaju, Parlament osporava činjenicu da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora tužitelju pružilo proturječna obrazloženja u prilog odluke o neproduljenju njegova ugovora te smatra da je poštovalo načelo brižnog postupanja, osobito zbog toga što je tužiteljev ugovor produljilo čak i nakon podnošenja zahtjeva za pomoć i što je, usto, u odluci o žalbi odlučilo da će mu dodijeliti naknadu štete
ex gratia
, pri čemu je priznalo da je tužitelj mogao legitimno očekivati da će mu ugovor biti produljen do 31. prosinca 2015.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, smatra se da zlouporaba ovlasti postoji i utječe na pretpostavku zakonitosti akta nekog tijela nadležnog za sklapanje ugovora o radu samo ako je dokazano da je to tijelo donošenjem spornog akta željelo ostvariti cilj različit od cilja predmetnog propisa ili ako iz objektivnih, relevantnih i usklađenih indicija proizlazi da je predmetni akt donesen kako bi se ostvarili ciljevi različiti od onih na koje se poziva (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2006., Nijs/Revizorski sud,
T‑171/05
,
EU:T:2006:288
, t.
; rješenje od 22. listopada 2015., Macchia/Komisija,
T‑80/15 P
,
EU:T:2015:845
, t.
67.
, i presuda od 26. ožujka 2015., CW/Parlament,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
, t.
86.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu tužiteljev navod o tomu da ga je nadređeni uznemiravao nije dovoljan da bi se utvrdilo da je svaki akt koji je donijelo tijelo nadležno za sklapanje ugovora, osobito tijekom razdoblja upravne istrage, nezakonit. Naime, zainteresirana osoba tek treba dokazati utjecaj postupanja koja predstavljaju uznemiravanje na sadržaj pobijanog akta (vidjeti u tom smislu presude od 24. veljače 2010., Menghi/ENISA,
F‑2/09
,
EU:F:2010:12
, t.
69.
; od 26. ožujka 2015., CW/Parlament,
F‑41/14
,
EU:F:2015:24
, t.
89.
, i od 12. svibnja 2016., FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
109.
) jer bi u takvom slučaju to značilo da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora preko svojih dužnosnika i službenika na visokim položajima svoju ovlast iskoristilo za ostvarenje nezakonitog cilja s obzirom na članak 12.a Pravilnika o osoblju, kojim se predviđa da se „[d]užnosnici […] suzdržavaju od svih oblika uznemiravanja i spolnog uznemiravanja”.
U ovom slučaju iz spisa proizlazi da se razlog zbog kojeg je tužiteljev ugovor bio produljen samo na razdoblje od tri mjeseca, odnosno od 1. siječnja do 31. ožujka 2015., a ne na razdoblje od jedne godine kao što je tužitelju osobito najavio načelnik odjela, ne može razumno ni objektivno povezati s iznenadnom odlukom tog načelnika odjela ili, općenitije, tijela nadležnog za sklapanje ugovora, donesenom nakon što je tužitelj podnio zahtjev za pomoć.
Naime, iako je načelnik odjela u svojoj poruci elektroničke pošte od 26. studenoga 2014. tužitelju, koji je tada bio na bolovanju, kao i dvojici drugih članova ugovornog osoblja, najavio da bi se njihovi ugovori trebali produljiti za cijelu godinu i da je u okviru svojih nadležnosti pokušao, koliko je bilo moguće, dobiti dulje produljenje njihovih ugovora u okviru svojeg odjela od ranijih produljenja, ipak je istaknuo poteškoće, osobito proračunske, koje postoje u pogledu održivosti njihovih ugovora kao i njihovih poslova u budućnosti.
Nadalje, poslana je poruka elektroničke pošte od 10. prosinca 2014., za koju se može pretpostaviti da ju je tužitelj, koji je tada bio na bolovanju, pročitao, osobito zbog toga što se tijekom navedenog bolovanja služio svojim službenim pretincem elektroničke pošte (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. siječnja 2014., Lebedef/Komisija,
F‑60/13
,
EU:F:2014:6
, t.
45.
i
46.
). Međutim, u toj je poruci elektroničke pošte, poslanoj dan prije nego što je tužitelj podnio svoj zahtjev za pomoć, zainteresiranoj osobi jasno bio objašnjen objektivan razlog zbog kojeg će njezin ugovor o radu biti produljen na razdoblje od samo tri mjeseca, a ne razdoblje od jedne godine kako su mu to najavili načelnik odjela i jedan njegov kolega. Taj je razlog bila činjenica da nije bio odabran u postupku odabira CAST i da je njegov spis tijekom siječnja 2015. stoga morao ispitati Odbor za odabir kako bi mogao predvidjeti produljenje njegova ugovora o radu nakon navedenog razdoblja od tri mjeseca. Tako tužitelj ne može razumno tvrditi da je odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora o produljenju njegova ugovora na razdoblje od samo tri mjeseca povezana sa zahtjevom za pomoć, koji je u ovom slučaju podnesen dan nakon što je tužitelj primio informaciju tijela nadležnog za sklapanje ugovora o skraćenom produljenju njegova ugovora i razlozima kojima je ta odluka opravdana.
Nakon premještaja tužitelja na temelju mjere udaljavanja u odjel za program posjetitelja, iz obrasca od 2. ožujka 2015., koji je ispunio direktor Glavne uprave za komunikacije, proizlazi da je prijedlog za produljenje tužiteljeva ugovora na razdoblje od dodatna dva mjeseca, odnosno od 1. travnja do 31. svibnja 2015., podnesen nakon povoljnog mišljenja koji je Odbor za odabir iznio na svojem sastanku od 25. veljače 2015., što je datum kada je tužiteljevo ime već trebalo biti upisano na popis iz obrasca od 2. ožujka 2015., navedenog u točki 19. ove presude.
U tom je pogledu u obrascu od 2. ožujka 2015. navedeno da je zatraženo produljenje bilo opravdano potrebom za pojačanjem odjela za program posjetitelja „kako bi se suočio s povećanim radnim opterećenjem povodom proslave 40 godina postojanja programa […] za koju će se otad do kraja svibnja [2015.] organizirati niz događaja”. Međutim, tužitelj osporava da je bio obaviješten o tom razlogu na temelju kojeg mu je posljednji put produljen ugovor.
Bez obzira na to, tužitelj ne osporava da se 4. veljače 2015. stvarno održao sastanak. Međutim, načelnik odjela za osoblje Uprave za resurse Glavne uprave za komunikacije u svojoj je poruci elektroničke pošte od 28. svibnja 2015. potvrdio, a da tužitelj to nije osporio u predsudskoj i sudskoj fazi postupka, da je na tom sastanku od 4. veljače 2015. tužitelju objasnio da je, zbog potrebe njegova premještaja na temelju mjere udaljavanja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora u okviru Glavne uprave za komunikacije odabralo odjel za program posjetitelja zbog potreba za pojačanjem tog odjela radi proslave te 40. godišnjice, koja je bila predviđena za 26. svibnja 2015.
S obzirom na te elemente, tužitelj također ne može tvrditi da je jedini cilj tijela nadležnog za sklapanje ugovora, kada je donijelo odluku o produljenju njegova ugovora na dodatno razdoblje od samo dva mjeseca, od 1. travnja do 31. svibnja 2015., bio sankcionirati tužitelja zbog toga što je podnio zahtjev za pomoć.
U svakom slučaju, iako tužitelj prvim tužbenim razlogom dovodi u pitanje zakonitost odluke tijela nadležnog za sklapanje ugovora o produljenju njegova ugovora samo na razdoblje od 1. travnja do 31. svibnja 2015. ili o produljenju isključivo na temelju potreba odjela za program posjetitelja, a ne potreba audiovizualnog odjela u koji je izvorno bio raspoređen, valja utvrditi da tužitelj, neovisno o činjenici da je 27. ožujka 2015. supotpisao predmetni dodatak, tu odluku nije osporavao u žalbi koju je podnio na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju. Stoga u okviru ove tužbe ne može dovesti u pitanje zakonitost te odluke, koja je otad postala konačna.
S obzirom na prethodno navedeno, Opći sud smatra da se elementi na koje se tužitelj pozvao u pogledu toga što odjel za program posjetitelja Glavnoj upravi za osoblje nije podnio prijedlog za produljenje njegova ugovora ne mogu smatrati objektivnim, relevantnim i usklađenim indicijama koje upućuju na to da je odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora o neproduljenju njegova ugovora nakon 31. svibnja 2015. donesena kako bi se ostvarili ciljevi različiti od onih na koje se u njoj poziva jer iz spisa proizlazi da je ta odluka donesena zbog toga što Uprava za resurse Glavne uprave za komunikacije nije podnijela zahtjev za produljenje navedenog ugovora na temelju zahtjeva jednog od odjela te glavne uprave.
Što se tiče okolnosti da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora nakon premještaja tužitelja u odjel za program posjetitelja odlučilo poslove koje je on prethodno obavljao u audiovizualnom odjelu povjeriti dužnosnicima, čija je posljedica bila da je svaki kasniji zahtjev za produljenje tužiteljeva ugovora o radu za taj odjel, iako je u njemu obavljao poslove od 2003., postao neopravdan, valja podsjetiti da, s jedne strane, stalna radna mjesta u institucijama načelno popunjavaju dužnosnici i da stoga takva radna mjesta službenici mogu popunjavati samo iznimno (presuda od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
78.
). S druge strane, uprava ima široku diskrecijsku ovlast u organizaciji i strukturiranju svojih službi te može odlučiti da zadaće koje nisu bile jasno utvrđene ili koje su se s vremenom promijenile, a ranije su bile povjerene ugovornom osoblju za pomoćne poslove, koje eventualno zamjenjuje dužnosnike ili privremeno osoblje, odsad trebaju biti obuhvaćene stalnim radnim mjestima.
Naime, institucije i agencije Unije imaju slobodu strukturiranja svojih upravnih odjela, pri čemu uzimaju u obzir sve čimbenike, poput naravi i opsega poslova koji su im dodijeljeni te proračunskih mogućnosti (presude od 17. prosinca 1981., Bellardi‑Ricci i dr./Komisija,
178/80
,
EU:C:1981:310
, t.
19.
; od 25. rujna 1991., Sebastiani/Parlament,
T‑163/89
,
EU:T:1991:49
, t.
33.
, i od 9. veljače 1994., Lacruz Bassols/Sud,
T‑109/92
,
EU:T:1994:16
, t.
88.
). Ta sloboda podrazumijeva slobodu ukidanja radnih mjesta i izmjenu dodjele poslova, u interesu postizanja veće učinkovitosti organizacije poslova ili radi odgovora na proračunske zahtjeve za ukidanje radnih mjesta koje propisuju politička tijela Unije, kao i moć preraspodjele poslova koje je prethodno obavljao zaposlenik čije je radno mjesto ukinuto, a da to ukidanje nije nužno uvjetovano time da sve poslove obavlja znatno manji broj osoba nego prije reorganizacije. Osim toga, ukidanje radnog mjesta ne znači nužno da su ukinuti poslovi tog radnog mjesta (vidjeti presude od 11. srpnja 1997., Cesaratto/Parlament,
T‑108/96
,
EU:T:1997:115
, t.
49.
do
51.
, i od 10. rujna 2014., Tzikas/AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, t.
82.
i navedenu sudsku praksu).
Tako je u ovom slučaju tijelo nadležno za sklapanje ugovora slobodno moglo odlučiti da će zadaće koje su prethodno obavljali tužitelj kao član ugovornog osoblja za pomoćne poslove i još jedan njegov kolega, također član ugovornog osoblja za pomoćne poslove, odsada povjeriti dužnosnicima. Međutim, s obzirom na to je načelnik odjela u svojoj poruci elektroničke pošte od 26. studenoga 2014., odnosno prije podnošenja zahtjeva za pomoć, tužitelju, kao i njegovim dvama kolegama, članovima ugovornog osoblja, već najavio da će Newsdesk Hotline uskoro biti reorganiziran, što je povezano s dolaskom dužnosnika funkcijske skupine administratora (AD), tužitelj ne može razumno tvrditi da je odluka tijela nadležnog za sklapanje ugovora da zaposli dužnosnika kako bi obavljao poslove koje je on prethodno obavljao u audiovizualnom odjelu dokaz ili čak samo objektivna i relevantna indicija želje da ga se sankcionira zbog podnošenja zahtjeva za pomoć. Naime, očito je da ta odluka predstavlja objektivan odgovor na pitanje racionalnosti u organizaciji službi te na provedbu odluke tijela nadležnog za sklapanje ugovora da timu Newsdesk Hotline prida više važnosti na način da u taj sektor rasporedi dužnosnike.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, valja utvrditi da tužitelj nije pružio objektivne, relevantne i usklađene indicije u potporu svojem navodu o zlouporabi ovlasti.
Zbog istih razloga također ne može tvrditi da je, s jedne strane, tijelo nadležno za sklapanje ugovora pobijanom prvotnom odlukom i odlukom o žalbi povrijedilo članak 12.a stavak 2. Pravilnika o osoblju, u skladu s kojim se institucija ne smije štetno odnositi prema dužnosniku koji je žrtva uznemiravanja ili spolnog uznemiravanja ili prema dužnosniku koji je svjedočio o uznemirivanju ili spolnom uznemirivanju, ni da, s druge strane, tijelo nadležno za sklapanje ugovora, s obzirom na članak 41. stavak 1. Povelje o temeljnim pravima, njegov slučaj nije obradilo nepristrano, pravično i u razumnom roku.
Što se tiče povrede članka 88. točke (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, koju navodi tužitelj, valja istaknuti da se tim člankom, u verziji koja se primjenjuje od 1. svibnja 2004., u pogledu „člana ugovornog osoblja [za pomoćne poslove] iz članka 3.b”, predviđa da „stvarno razdoblje zaposlenja unutar institucije, uključujući i razdoblje produženja ugovora, ne smije biti duže od tri godine” i da je, u verziji nakon stupanja na snagu Uredbe (EU, Euratom) br. 1023/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. listopada 2013. o izmjeni Pravilnika o osoblju i Uvjeta zaposlenja ostalih službenika (
SL 2013., L 287, str. 15
.), to razdoblje produljeno na šest godina. Međutim, iako se tom odredbom predviđa maksimalno trajanje zaposlenja u toj kategoriji radnog mjesta, njome se tijelu nadležnom za sklapanje ugovora ipak nipošto ne nalaže minimalno trajanje zaposlenja službenika iz te kategorije radnog mjesta.
Stoga se okolnošću da tijelo nadležno za sklapanje ugovora pobijanom prvotnom odlukom i odlukom o žalbi nije iscrpilo maksimalno trajanje zaposlenja tužitelja kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove očito ne povređuje članak 88. točku (b) Uvjeta zaposlenja ostalih službenika.
Naposljetku, tužitelj se ne može pozivati, kao na indiciju zlouporabe ovlasti, na činjenicu da je, prema njegovu mišljenju, tijelo nadležno za sklapanje ugovora „iznenada” promijenilo stav prema njemu nakon podnošenja zahtjeva za pomoć jer je uvijek, „od 6. siječnja 2003., sustavno pronalazilo rješenje da [ga] zadrži na radnom mjestu”. Naime, okolnost da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora bilo u mogućnosti tužitelja, koji nije bio uspješan kandidat ni u okviru općih natječaja koje je organizirao EPSO ni u okviru internog natječaja Parlamenta, zadržati zaposlenog različitim uzastopnim ugovorima iz različitih kategorija radnih mjesta kako bi obavljao poslove koji su u biti jednaki, to tijelo nipošto ne obvezuje da održi radni odnos sa zainteresiranom osobom jer je glavna značajka ugovora o radu člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove njihova privremenost, koja odgovara samoj svrsi tih ugovora, a to je da privremeno osoblje obavlja privremene zadaće koje su takve po naravi ili zato što nemaju nositelja (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
86.
), i jer javni službenici Unije koji su zaposleni na temelju ugovora na određeno vrijeme moraju biti svjesni privremenosti svojeg zaposlenja i činjenice da se tim ugovorom ne daje jamstvo radnog mjesta (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2013., ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, t.
84.
).
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi tužbeni razlog treba odbiti.
Drugi tužbeni razlog
Smatrajući da mu je dan otkaz kojim se odražava zlouporaba ovlasti tijela nadležnog za sklapanje ugovora, tužitelj ocjenjuje da se radilo o neopravdanom otkazu o kojem je stoga odlučeno protivno članku 30. Povelje o temeljnim pravima, u skladu s kojim „[s]vaki radnik ima pravo na zaštitu od neopravdanog otkaza u skladu s pravom Unije te nacionalnim zakonodavstvima i praksom”. Osim toga, kritizira činjenicu da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije zauzelo stajalište o tom argumentu u odluci o žalbi, tako da „sporne odluke treba poništiti”.
Parlament smatra da je drugi tužbeni razlog bespredmetan jer je tužiteljev ugovor istekao na datum predviđen ugovorom te ga tijelo nadležno za sklapanje ugovora stoga nije otkazalo.
U tom pogledu valja utvrditi da se u drugom tužbenom razlogu koji ističe tužitelj očito pogrešno pretpostavlja da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u ovom slučaju donijelo odluku o otkazu na temelju članka 47. točke (b) podtočke ii. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika ili pak članka 49. tih uvjeta, iako je tužiteljev ugovor o radu istekao na temelju članka 47. točke (b) podtočke i. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, koji se primjenjuju na ugovorno osoblje za pomoćne poslove na temelju članka 119. tih uvjeta, odnosno „na datum naveden u ugovoru”.
Stoga drugi tužbeni razlog u svakom slučaju treba odbiti kao očito neosnovan.
Treći tužbeni razlog
Tužitelj u prilog trećem tužbenom razlogu tvrdi da su pobijana prvotna odluka i odluka o žalbi zahvaćene očitom pogreškom u ocjeni. To se može utvrditi iz same činjenice da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora pružilo proturječne razloge u potporu svoje odluke o neproduljenju tužiteljeva ugovora, što dokazuje da su razlozi na koje se poziva tijelo nadležno za sklapanje ugovora nevjerodostojni. Također tvrdi da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora povrijedilo svoju dužnost brižnog postupanja.
Parlament zahtijeva da se treći tužbeni razlog odbije, pri čemu objašnjava da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora odlučilo restrukturirati audiovizualni odjel 2009. godine jer je taj odjel, koji je postao vrlo operativan i kojem se dodjeljuju znatna sredstva, imao velik broj članova ugovornog osoblja. Tako je organizirano više natječaja i postupaka odabira koji su većini službenika na radnom mjestu u tom odjelu omogućili stjecanje statusa dužnosnika. Međutim, tužitelj nije bio uspješan u tim postupcima odabira tako da ga se nije moglo zaposliti na radno mjesto dužnosnika u tom odjelu.
Što se tiče zahtjeva za produljenje, tijelo nadležno za sklapanje ugovora ispitalo ga je s najvećom mogućom pažnjom, ali nije raspolagalo nijednim slobodnim radnim mjestom na temelju kojeg bi se tužiteljev ugovor kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove mogao produljiti. Parlament smatra da je dokaz toga činjenica da je nakon 31. svibnja 2015., datuma isteka tužiteljeva ugovora, samo jedan član ugovornog osoblja za pomoćne poslove zaposlen u Upravi za medije, od 3. kolovoza 2015. do 2. veljače 2016., kako bi se osigurala zamjena za člana osoblja odjela Europarl TV Uprave za medije. Međutim, prilikom podnošenja zahtjeva za zapošljavanje tog člana osoblja 15. travnja 2015., tužitelj, iako se kao navedeni službenik nalazio na popisu uspješnih kandidata CAST, nije bio dostupan jer je još uvijek bio na bolovanju koje je počelo krajem rujna 2014. Parlament pojašnjava da je u okviru audiovizualnog odjela ostao zaposlen samo jedan član ugovornog osoblja za pomoćne poslove funkcijske skupine IV. nakon premještaja, za vrijeme trajanja ugovora, drugog člana ugovornog osoblja te iste funkcijske skupine iz tog odjela u odjel Europarl TV. Osim toga, Parlament podsjeća da koordinaciju tima Newsdesk Hotline u audiovizualnom odjelu odsad osigurava dužnosnik, da su tekuće zadaće za koje je nekoć bio zadužen tužitelj povjerene drugom dužnosniku i da je zaposlen još jedan, treći dužnosnik kako bi se taj tim popunio. Što se tiče odjela za program posjetitelja, u tom odjelu nakon 31. svibnja 2015. nije zaposlen nijedan član ugovornog osoblja za pomoćne poslove. Ta objašnjenja dokazuju da nije postojala nikakva mogućnost produljenja tužiteljeva ugovora u dva gore navedena odjela ni, općenitije, u Upravi za medije.
U tom pogledu najprije valja podsjetiti da je, prema ustaljenoj sudskoj praksi, produljenje ugovora člana privremenog osoblja samo mogućnost o kojoj ocjenu donosi nadležno tijelo, u ovom slučaju tijelo nadležno za sklapanje ugovora.
Naime, institucije imaju široku diskrecijsku ovlast u organizaciji svojih službi s obzirom na zadaće koje su im povjerene i u raspoređivanju, s obzirom na te zadaće, osoblja koje im je na raspolaganju, čak i ako se ono mora izvršiti u interesu službe. Tako je nadležno tijelo pri odlučivanju o situaciji službenika dužno uzeti u obzir sve elemente koji bi mogli utjecati na njegovu odluku, odnosno ne samo interes službe, nego i, među ostalim, interes dotičnog službenika. Naime, iz toga proizlazi dužnost brižnog postupanja uprave, koja odražava ravnotežu uzajamnih prava i obveza koja je Pravilnikom o osoblju i, po analogiji, Uvjetima zaposlenja ostalih službenika stvorena u odnosima između tijela javne vlasti i njegovih službenika (vidjeti presudu od 24. studenoga 2015., Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na to, Uvjetima zaposlenja ostalih službenika upravi se ne nalaže prethodna obveza ispitivanja mogućnosti ponovnog zapošljavanja člana privremenog osoblja u nekoj drugoj službi osim one u koju je raspoređen ni u slučaju otkaza ugovora na neodređeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presude od 4. prosinca 2013., ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, t.
98.
, i od 4. prosinca 2013., ETF/Michel,
T‑108/11 P
,
EU:T:2013:625
, t.
99.
) ni u slučaju neproduljenja ugovora na određeno vrijeme (vidjeti u tom smislu presudu od 21. svibnja 2014., Komisija/Macchia,
T‑368/12 P
,
EU:T:2014:266
, t.
57.
). Također, takva obveza ne postoji ni u pogledu članova ugovornog osoblja, kao što je tužitelj, koji nisu raspoređeni na radno mjesto predviđeno popisom radnih mjesta iz priloga dijelu proračuna koji se odnosi na svaku instituciju. Suprotno tomu, čak je i za tu potonju kategoriju službenika, iako nisu zaposleni na radnom mjestu s tog popisa, uprava pri odlučivanju o zahtjevu za produljenje ugovora koji je podnio službenik dužna uzeti u obzir sve elemente koji bi mogli utjecati na njezinu odluku, odnosno ne samo interes službe, nego i, među ostalim, interes dotičnog službenika (presuda od 24. studenoga 2015., Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, t.
34.
).
U posebnim okolnostima ovog slučaja, u kojima je tijelo nadležno za sklapanje ugovora, kako bi poštovalo svoju obvezu pružanja pomoći na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, odlučilo premjestiti tužitelja u odjel različit od onoga za čije je potrebe zaposlen, to je tijelo bilo dužno, u okviru ispitivanja zahtjeva za produljenje i na temelju dužnosti brižnog postupanja, ocijeniti, uzimajući u obzir želju tužitelja da zadrži radni odnos, neovisno o činjenici da je u stvarnosti bio na bolovanju od listopada 2014., je li bilo u interesu službe, u odjelu u koji je izvorno raspoređen i u odjelu u koji je premješten, da se zaposli službenik tužiteljeva profila.
U tom je pogledu, s obzirom na široku diskrecijsku ovlast koja je institucijama povjerena u tom okviru, nadzor suda ograničen na provjeru nepostojanja očite pogreške ili zlouporabe ovlasti (vidjeti presudu od 24. studenoga 2015., Komisija/D’Agostino,
T‑670/13 P
,
EU:T:2015:877
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju iz spisa jasno proizlazi da je u fazi pobijane prvotne odluke tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo u obzir interes službe povezan s odjelom za program posjetitelja kao i interes tužitelja, kako je izražen u zahtjevu za produljenje. Međutim, došlo je do zaključka da tužitelju ne može ponuditi produljenje njegova zaposlenja kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove, i to neovisno o činjenici da se njegovo ime tada nalazilo na popisu uspješnih kandidata za članove ugovornog osoblja.
Osim toga, što se tiče utvrđenja tijela nadležnog za sklapanje ugovora da nije potrebno nikakvo pojačanje uprave u okviru odjela za program posjetitelja nakon održavanja svečanosti povezanih s 40. godišnjicom tog odjela, ono nije zahvaćeno nikakvom očitom pogreškom u ocjeni s obzirom na argumente i dokumente koje je pružio Parlament. U tom pogledu okolnost da se glavni direktor Glavne uprave za osoblje u svojoj poruci elektroničke pošte od 4. ožujka 2015. pozvao na sve veće potrebe tog odjela na taj dan nipošto ne može oboriti to utvrđenje. Naime, s jedne strane, to pozivanje na sve veće potrebe moglo se smatrati povezanim s potrebama u pogledu 40. godišnjice. S druge strane i u svakom slučaju, nesporno je da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije zaposlilo nijednog člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove kako bi obavljao poslove u okviru odjela za program posjetitelja nakon datuma isteka tužiteljeva ugovora, što potvrđuje činjenicu da su potrebe, iako sve veće, zapravo bile samo privremeno sve veće i da, u svakom slučaju, nisu opravdavale zapošljavanje službenika nakon 31. svibnja 2015.
Tako je, osobito s obzirom na članak 11. stavak 2. odluke predsjedništva Parlamenta od 3. svibnja 2004. o internim pravilima za zapošljavanje dužnosnika i drugih članova osoblja (u daljnjem tekstu: interna pravila za zapošljavanje), u skladu s kojim se ugovorno osoblje za pomoćne poslove zapošljava, u skladu s člankom 3.b Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, kako bi se osigurala neprekinutost rada službe, tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo smatrati da nakon te 40. godišnjice više ne treba zapošljavati tu kategoriju službenika za odjel za program posjetitelja, niti se, osobito, koristiti uslugama člana osoblja tužiteljeva profesionalnog profila.
Što se tiče uzimanja u obzir interesa službe povezanog s audiovizualnim odjelom, točno je da iz spisa proizlazi da, kao što to tvrdi tužitelj, tijelo nadležno za sklapanje ugovora u svrhu zauzimanja stajališta u pobijanoj prvotnoj odluci nije ispitalo potrebe tog odjela jer je na dan 28. svibnja i 14. srpnja 2015. postojala sumnja, koju je tužitelj nastojao otkloniti u okviru svoje žalbe od 24. travnja 2015., u pogledu toga koji se odjel treba smatrati onim za čije je potrebe tužitelj stvarno zaposlen. Međutim, taj je potonji odjel trebao podnijeti eventualni zahtjev za produljenje tužiteljeva ugovora, upućen Upravi za resurse Glavne uprave za komunikacije, koja je potom takvo produljenje mogla zatražiti od Glavne uprave za osoblje koja djeluje kao tijelo nadležno za sklapanje ugovora.
Glavni tajnik ipak je u odgovoru od 20. kolovoza 2015. na tužiteljevu žalbu od 24. travnja 2015. otklonio tu dvojbu time što je potvrdio da je premještaj tužitelja u odjel za program posjetitelja privremen. Tužitelj je stoga u svojoj dodatnoj žalbi od 10. rujna 2015. osporavao da ne postoji interes službe da se njegov ugovor o radu produlji s obzirom na potrebe audiovizualnog odjela za koji se trebalo smatrati da je ostao u njega raspoređen tijekom trajanja upravne istrage koju je tijelo nadležno za sklapanje ugovora pokrenulo kao odgovor na zahtjev za pomoć.
Stoga, kako bi donijelo odluku o žalbi, tijelo nadležno za sklapanje ugovora ispitalo je, u odgovoru na argumente podnesene u dodatnoj žalbi od 10. rujna 2015., interes službe s obzirom na potrebe audiovizualnog odjela. Međutim, došlo je do zaključka da, bez obzira na interes tužitelja da mu se zaposlenje produlji, taj odjel nije imao potrebe kojima bi se opravdalo takvo produljenje tog zaposlenja u tom odjelu ni, općenitije, u okviru Glavne uprave za komunikacije. Stoga tužiteljev prigovor da se interes službe nije uzeo u obzir treba odbiti kao neosnovan.
U tom pogledu još valja pojasniti da, suprotno tvrdnjama tužitelja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora može, što se tiče odluke o neproduljenju ugovora, izmijeniti ili zamijeniti obrazloženje takve odluke u fazi žalbe, kao što je to učinilo u ovom slučaju (vidjeti u tom smislu presude od 21. svibnja 2014., Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, t.
33.
do
46.
, i od 10. rujna 2014., Tzikas/AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, t.
79.
). Naime, konačno stajalište institucije utvrđeno je u trenutku donošenja odgovora na žalbu te stoga u toj fazi valja ocijeniti je li tijelo nadležno za sklapanje ugovora, s obzirom na obrazloženje prvotne odluke i odgovora na žalbu, poštovalo dužnost brižnog postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 2017., LP/Europol,
T‑719/15 P
, neobjavljena,
EU:T:2017:7
, t.
54.
).
Tužitelj u replici također tvrdi da je Parlament u ovom slučaju u odgovoru na tužbu „naveo različite odjele, odnosno odjel Europarl TV, audiovizualni odjel i tim Hotline Newsdesk, [u pogledu kojih se tijelo nadležno za sklapanje ugovora] raspitivalo o mogućnosti produljenja tužiteljeva ugovora”, kako bi „
in tempore suspecto
” dalo novo obrazloženje pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi. Međutim, takvo je obrazloženje, prema njegovu mišljenju, nedopušteno.
U tom pogledu valja podsjetiti da, u okviru tužbi podnesenih na temelju članka 270. UFEU‑a, iako se potpuno nepostojanje obrazloženja ne može nadoknaditi objašnjenjima danima nakon podnošenja tužbe jer takva obrazloženja u toj fazi više ne ispunjavaju svoju ulogu (vidjeti u tom smislu presude od 26. studenoga 1981., Michel/Parlament,
195/80
,
EU:C:1981:284
, t.
22.
; od 9. prosinca 1993., Parlament/Volger,
C‑115/92 P
,
EU:C:1993:922
, t.
23.
, i od 23. veljače 1994., Coussios/Komisija,
T‑18/92 i T‑68/92
,
EU:T:1994:19
, t.
74.
do
76.
), isto ne vrijedi u slučaju nedostatnog obrazloženja pobijanog akta koji je donijelo tijelo nadležno za sklapanje ugovora ili tijelo za imenovanje tužene institucije.
Naime, u tom potonjem slučaju ta tužena institucija tijekom postupka može dati dodatna pojašnjenja koja tužbeni razlog koji se temelji na nepostojanju obrazloženja čine bespredmetnim (vidjeti u tom smislu presude od 30. svibnja 1984., Picciolo/Parlament,
111/83
,
EU:C:1984:200
, t.
22.
; od 8. ožujka 1988., Sergio i dr./Komisija,
64/86, 71/86 do 73/86 i 78/86
,
EU:C:1988:119
, t.
52.
, i od 30. studenoga 1993., Perakis/Parlament,
T‑78/92
,
EU:T:1993:107
, t.
52.
). U takvom slučaju tužena institucija ipak ne smije prvotno pogrešno obrazloženje pobijanog akta zamijeniti u potpunosti novim obrazloženjem (vidjeti u tom smislu presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija,
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
, t.
15.
, i od 6. studenoga 1997., Berlingieri Vinzek/Komisija,
T‑71/96
,
EU:T:1997:170
, t.
79.
).
Opći sud u ovom slučaju ističe da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u odluci o žalbi izričito navelo da, s jedne strane, „[tužitelja] više nije [bilo] moguće ponovno zaposliti u audiovizualnom odjelu jer je u međuvremenu odlučeno da se obavljanje zadaća za koje je tužitelj bio zadužen povjeri dužnosniku” i da, s druge strane, „s obzirom na specifičnost [tužiteljeva] profila i poslova koje je obavljao, Glavna uprava za komunikacije tužitelju nakon 31. prosinca 2015. [nije mogla] ponuditi drugo radno mjesto koje odgovara njegovim kvalifikacijama”.
Tako naznake koje je Parlament u sudskoj fazi postupka pružio što se tiče različitih odjela Uprave za medije i Uprave za odnose s građanima Glavne uprave za komunikacije, u pogledu kojih je tijelo nadležno za sklapanje ugovora ispitalo mogućnost produljenja tužiteljeva ugovora, predstavljaju samo dodatna pojašnjenja u smislu sudske prakse navedene u točki 132. ove presude, pri čemu je potrebno istaknuti da se tim naznakama, u dijelu u kojem se odnose na elemente koji su postojali prije ili za vrijeme donošenja odluke o žalbi, poštuje načelo zakonitosti (presuda od 21. svibnja 2014., Mocová/Komisija,
T‑347/12 P
,
EU:T:2014:268
, t.
27.
). Naime, nesporno je da se, i u odluci o žalbi i u sudskoj fazi postupka, razlog za odbijanje produljenja tužiteljeva ugovora nakon 31. prosinca 2015., koji je navelo tijelo nadležno za sklapanje ugovora i na koji se pozvao Parlament, temeljio na nepostojanju slobodnog radnog mjesta u okviru Glavne uprave za komunikacije na temelju kojeg bi, s obzirom na tužiteljev profil, takvo produljenje bilo moguće.
Osim toga, u tom pogledu valja istaknuti da, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točkama 119. i 120. ove presude, tijelo nadležno za sklapanje ugovora na temelju svoje dužnosti brižnog postupanja nije bilo obvezno ispitati mogućnost produljenja tužiteljeva ugovora s ciljem raspoređivanja u druge odjele, a ne audiovizualni odjel i odjel za program posjetitelja, jer bi se takvim pristupom tužitelju samo osiguralo pravo prvenstva koje postoji samo za dužnosnike i kojim bi se naštetilo interesima službenika tih drugih odjela koji bi htjeli produljenje vlastitih ugovora o radu u tim odjelima ili kandidata u otvorenim postupcima odabira za slobodna radna mjesta u navedenim odjelima (vidjeti u tom smislu presudu od 4. prosinca 2013., ETF/Schuerings,
T‑107/11 P
,
EU:T:2013:624
, t.
87.
). Međutim, u ovom slučaju, djelujući izvan okvira onog što mu nalaže dužnost brižnog postupanja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora ispitalo je, u odluci o žalbi, slobodna radna mjesta u cijeloj Glavnoj upravi za komunikacije, ali je došlo do zaključka da nijedno prikladno radno mjesto ne omogućuje takvo produljenje nakon 31. prosinca 2015.
Međutim, to utvrđenje ni u kojem slučaju nije zahvaćeno nikakvom očitom pogreškom u ocjeni.
Naime, na dan donošenja odluke o neproduljenju njegova ugovora, tužitelj je bio zaposlen kao član privremenog osoblja za pomoćne poslove. U tom se pogledu, kao što je načelnik odjela naveo u svojoj poruci elektroničke pošte od 26. studenoga 2014., u audiovizualnom odjelu vršila reorganizacija, kao što to dokazuju informacije i podaci koje je pružio Parlament, kako bi tijelo nadležno za sklapanje ugovora zadaće koje je prethodno obavljao tužitelj povjerilo dužnosnicima, što je, kao što je prethodno navedeno, proizlazilo iz njegove široke diskrecijske ovlasti u organizaciji svojih službi. Stoga je radno mjesto za koje je objavljen oglas za slobodno radno mjesto pod oznakom AST/157554 moglo ponajprije popuniti premještajem dužnosnika iz funkcijske skupine asistenata, kojoj tužitelj nije pripadao. Osim toga, dokumenti koje je pružio Parlament dokazuju da je u 2016. nakon odlaska tužitelja u okviru Uprave za medije zaposlen samo jedan član ugovornog osoblja za pomoćne poslove. U ovom se slučaju radilo o službeniku koji je zaposlen kako bi od 3. kolovoza 2015. do 2. veljače 2016. zamijenio osobu na rodiljnom dopustu. Međutim, taj je službenik zaposlen kako bi obavljao poslove u odjelu Europarl TV, koji se razlikuje od audiovizualnog odjela i odjela za program posjetitelja te, na dan njegova zaposlenja, s jedne strane, tužitelj nije bio dostupan za takvu zamjenu jer je i sam bio na bolovanju i, s druge strane, ništa ne upućuje na to da bi njegov profil bio prikladan za potrebe te zamjene.
Tužitelj se također žali na činjenicu da su se, unatoč zahtjevima koje je podnio, interni natječaji koji su bili organizirani u okviru Parlamenta odnosili samo na „vrlo specifične i tehničke [profile] arhivista, montažera, grafičara ili producenata”. Međutim, treba podsjetiti da se, na temelju članka 27. Pravilnika o osoblju, „[z]apošljavanje [dužnosnika] provodi kako bi institucija dobila najsposobnije, najučinkovitije i najčasnije dužnosnike koji se odabiru na najširoj mogućoj zemljopisnoj osnovi među državljanima država članica Unije”. Stoga nijedan službenik ne može zahtijevati organizaciju natječaja koji odgovara njegovu profilu jer, bez obzira na članak 4. stavak 3. internih pravila za zapošljavanje, institucija ne može olakšati pristup svojim službenicima statusu dužnosnika na način koji bi bio protivan načelu jednakog postupanja.
Tužitelj se naposljetku poziva na činjenicu da je, u konačnici, obavljao iste poslove tijekom gotovo trinaest godina pod različitim statusima i da je stoga, na temelju dužnosti brižnog postupanja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora trebalo produljiti njegov posljednji ugovor.
U tom pogledu valja istaknuti da mu je, iako je tužitelj radio za društvo koje je pružalo usluge Parlamentu, tijelo nadležno za sklapanje ugovora predložilo da ga ono zaposli izravno kao člana ugovornog osoblja od 1. travnja 2005. i da je, od 1. veljače 2006., zaposlen kao član privremenog osoblja. Na temelju članka 8. druge alineje Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, taj ugovor o radu člana privremenog osoblja nužno je istekao nakon maksimalnog trajanja zaposlenja u tom svojstvu od šest godina te je potrebno smatrati da je cilj tog zaposlenja, do kojeg je došlo izuzećem od načela u skladu s kojim se stalna radna mjesta popunjavaju imenovanjem dužnosnika, mogao biti samo ispunjavanje potreba audiovizualnog odjela (vidjeti u tom smislu presudu od 21. rujna 2011., Adjemian i dr./Komisija,
T‑325/09 P
,
EU:T:2011:506
, t.
79.
).
S obzirom na to, tijelo nadležno za sklapanje ugovora pazilo je na to da tužitelja i dalje može zapošljavati, u ovom slučaju kao člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove, po isteku njegova zaposlenja kao člana privremenog osoblja u maksimalnom trajanju od šest godina, iako se tužitelj u tom pogledu sada poziva na činjenicu da su mu stalno povjeravani isti poslovi, bilo u svojstvu člana privremenog osoblja, člana pomoćnog osoblja ili člana ugovornog osoblja za pomoćne poslove, što u konačnici baca sumnju na osnovanost toga što je tijelo nadležno za sklapanje ugovora upotrijebilo jednu ili drugu od tih kategorija radnog mjesta.
Osim toga, tijelo nadležno za sklapanje ugovora prihvatilo je tužitelju
ex gratia
dodijeliti iznos od 22000 eura.
Svi ti elementi svjedoče o brižnom postupanju tijela nadležnog za sklapanje ugovora prema zainteresiranoj osobi.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo je, a da time ne počini očitu pogrešku u ocjeni niti povrijedi svoju dužnost brižnog postupanja, u ovom slučaju smatrati da nije u mogućnosti produljiti tužiteljev ugovor, barem ne nakon 31. prosinca 2015.
Stoga treći tužbeni razlog treba odbiti.
Četvrti tužbeni razlog
Tužitelj u prilog četvrtom tužbenom razlogu tvrdi da ga tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije saslušalo prije donošenja pobijane prvotne odluke i da je tako povrijedilo članak 41. stavak 2. Povelje o temeljnim pravima. Međutim, da ga je saslušalo, mogao je tvrditi da su potrebe odjela za program posjetitelja sve veće i da je potrebno produljiti njegov ugovor o radu. Tako je tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo ispitati taj odjel o njegovim stvarnim potrebama i pojasniti očitu proturječnost koja postoji između njegovih stvarnih potreba i pobijane prvotne odluke u kojoj je postojanje navedenih potreba zanijekano. Također je mogao skrenuti pažnju tijela nadležnog za sklapanje ugovora na činjenicu da je 24. travnja 2015. podnio žalbu protiv odluke o premještaju kako bi osporio trajnost navedenog premještaja, kao što je mogao istaknuti i da su drugi odjeli Glavne uprave za komunikacije imali potrebe za ljudskim resursima, osobito Uprava za medije i, unutar nje, audiovizualni odjel. Objava četiri oglasa za slobodno radno mjesto između 27. ožujka i 29. svibnja 2015. također je element na koji se pred tijelom nadležnim za sklapanje ugovora mogao pozvati kako bi dokazao postojanje navedenih potreba. Naposljetku, mogao je u potporu zahtjevu za produljenje zatražiti direktora Uprave za medije da svjedoči o stanju potreba u toj upravi.
Osim činjenice da je pobijana prvotna odluka mogla biti drukčija da ga je tijelo nadležno za sklapanje ugovora prethodno saslušalo u pogledu pitanja produljenja njegova ugovora, tužitelj ističe da to što je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u fazi odluke o žalbi zamijenilo obrazloženje svoje prvotne odluke potpuno novim i proturječnim obrazloženjem u odnosu na prvo predstavlja povredu obveze obrazlaganja. Isto vrijedi za okolnost da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije odgovorilo na određene prigovore u odluci o žalbi.
Parlament zahtijeva da se četvrti tužbeni razlog odbije, pri čemu ističe da je tužitelj u ovom slučaju u zahtjevu za produljenje mogao navesti razloge koji, prema njegovu mišljenju, opravdavaju produljenje njegova ugovora. Međutim, tijelo nadležno za sklapanje ugovora trebalo je propisno uzeti u obzir argumente koje je u tom pogledu iznio tužitelj, osobito kada je u odluci o žalbi odlučilo prihvatiti njegov zahtjev, na temelju legitimnih očekivanja, da mu se ugovor produlji do 31. prosinca 2015. U svakom slučaju, čak i ako je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u ovom slučaju povrijedilo tužiteljevo pravo na saslušanje, Parlament smatra da bi donijelo istu odluku o neproduljenju njegova ugovora i da ga je propisno saslušalo. Naime, smatra da bi argumenti navedeni u tužbi, koje je tužitelj mogao istaknuti prije donošenja pobijane prvotne odluke, bili jednaki argumentima koje je naveo u zahtjevu za produljenje i u svojoj žalbi od 22. srpnja 2015. te na koje je odgovoreno u pobijanoj prvotnoj odluci i odluci o žalbi.
Najprije valja podsjetiti da, prema mišljenju suda Unije, prava obrane, kao što su od sada propisana člankom 41. Povelje o temeljnim pravima, imaju opću primjenu (presuda od 11. rujna 2013., L/Parlament,
T‑317/10 P
,
EU:T:2013:413
, t.
81.
) pa, s obzirom na to da su šira, obuhvaćaju postupovno pravo iz stavka 2. točke (a) navedenog članka svake osobe na saslušanje prije poduzimanja bilo kakve pojedinačne mjere koja bi na nju mogla nepovoljno utjecati (presuda od 5. veljače 2016., GV/SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, t.
71.
).
Tako pravo na saslušanje, koje treba osigurati čak i ako ne postoje primjenjivi propisi, zahtijeva da dotična osoba može iznijeti svoje stajalište o elementima koji bi mu se mogli staviti na teret u aktu koji treba donijeti (vidjeti u tom smislu presude od 3. lipnja 2015., BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, t.
52.
i navedenu sudsku praksu, i od 12. svibnja 2016., FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
115.
).
U tom pogledu valja primijetiti da odluka uprave o tomu da ne iskoristi mogućnost produljenja ugovora o radu službenika na određeno vrijeme, iako ima takvu mogućnost na temelju Uvjeta zaposlenja ostalih službenika, službeno nije odluka donesena nakon postupka pokrenutog protiv zainteresirane osobe.
Međutim, kada službenik kao osoba na koju se odnosi Pravilnik o osoblju na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju podnese zahtjev za produljenje ugovora o radu prije isteka navedenog ugovora (vidjeti u tom smislu presudu od 14. rujna 2006., Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, t.
38.
) ili kada institucija u svojem internom pravilniku predvidi da se prije isteka ugovora službenika pravovremeno pokreće poseban postupak o produljenju tog ugovora, treba smatrati da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora nakon takvog postupka ili u odgovoru na takav zahtjev propisan Pravilnikom o osoblju donijelo odluku o produljenju ugovora zainteresirane osobe i da tijelo nadležno za sklapanje ugovora zainteresiranu osobu, s obzirom na to da takva odluka na nju negativno utječe, treba saslušati prije donošenja navedene odluke koja, usto, mora biti obrazložena kao što se zahtijeva člankom 25. Pravilnika o osoblju, koji se po analogiji primjenjuje na ugovorno osoblje za pomoćne poslove na temelju članka 92. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika.
U toj situaciji u kojoj tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči da neće iskoristiti mogućnost koju ima na temelju Uvjeta zaposlenja ostalih službenika u pogledu produljenja ugovora o radu službenika, iako je takva mogućnost predviđena Uvjetima zaposlenja ostalih službenika, takva se odluka o neproduljenju može donijeti samo nakon što je zainteresiranoj osobi omogućeno da iznese svoje stajalište, po potrebi običnom objavom tijela nadležnog za sklapanje ugovora o namjeri da neće iskoristiti navedenu mogućnost i zbog čega, i to u okviru pisane ili usmene razmjene, makar i kratkog trajanja (vidjeti u tom smislu i po analogiji presude od 18. prosinca 2008., Sopropé,
C‑349/07
,
EU:C:2008:746
, t.
49.
do
52.
; od 3. srpnja 2014., Kamino International Logistics i Datema Hellmann Worldwide Logistics,
C‑129/13 i C‑130/13
,
EU:C:2014:2041
, t.
33.
, i od 10. rujna 2014., Tzikas/AFE,
F‑120/13
,
EU:F:2014:197
, t.
59.
). Tu razmjenu mora pokrenuti tijelo nadležno za sklapanje ugovora, na kojemu je teret dokazivanja (vidjeti u tom smislu presude od 6. prosinca 2007., Marcuccio/Komisija,
C‑59/06 P
,
EU:C:2007:756
, t.
47.
; od 3. lipnja 2015., BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, t.
54.
, i od 12. svibnja 2016., FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
116.
).
U tom je pogledu također presuđeno da se načelo poštovanja prava obrane nameće tim više kada je, kao u ovom slučaju, odluka o neproduljenju ugovora o radu donesena u kontekstu obilježenom postojanjem poteškoća u odnosima (vidjeti u tom smislu presude od 3. lipnja 2015., BP/FRA,
T‑658/13 P
,
EU:T:2015:356
, t.
51.
, i od 12. svibnja 2016., FS/CESE,
F‑50/15
,
EU:F:2016:119
, t.
114.
), pri čemu ipak valja podsjetiti da postojanje povrede prava na saslušanje treba ocijeniti osobito s obzirom na pravna pravila kojima se uređuje predmetno pravno područje (presuda od 10. rujna 2013., G. i R.,
C‑383/13 PPU
,
EU:C:2013:533
, t.
34.
).
U ovom slučaju, nakon podnošenja zahtjeva za produljenje, šest radnih dana prije isteka ugovora 31. svibnja 2015. te neovisno o činjenici da je uprava u tom pogledu, na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, imala rok za odgovor od četiri mjeseca (vidjeti u tom smislu presudu od 17. siječnja 2017., LP/Europol,
T‑719/15 P
, neobjavljena,
EU:T:2017:7
, t.
64.
) i da je zainteresirana osoba tada bila na bolovanju, tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo je dati odgovor na zahtjev za produljenje u manje od jednog tjedna. Međutim, službeno je propustilo prethodno saslušati zainteresiranu osobu u tom pogledu, iako zahtjevi koji proizlaze iz članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje o temeljnim pravima za pažljivu upravu ne predstavljaju nikakvu posebnu poteškoću u pogledu provedbe i iako je saslušanje zainteresirane osobe minimalno jamstvo kada uprava djeluje, kao u ovom slučaju, u području u kojem ima široku diskrecijsku ovlast (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2016., GV/SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, t.
77.
). Isto tako, tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije službeno saslušalo tužitelja prije donošenja potvrđujuće odluke od 14. srpnja 2015.
Iz toga slijedi da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u ovom slučaju povrijedilo tužiteljevo pravo na saslušanje, a stoga i članak 41. stavak 2. točku (a) Povelje o temeljnim pravima.
S obzirom na to, prema sudskoj praksi, čak i ako postoji povreda prava obrane, usto je potrebno, kako bi se tužbeni razlog mogao prihvatiti, da je taj postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod (rješenje od 14. travnja 2016., Dalli/Komisija,
C‑394/15 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:262
, t.
41.
, i presuda od 6. veljače 2007., Wunenburger/Komisija,
T‑246/04 i T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, t.
149.
; vidjeti također presudu od 18. rujna 2015., Wahlström/Frontex,
T‑653/13 P
,
EU:T:2015:652
, t.
21.
i navedenu sudsku praksu).
Opći sud u tom pogledu ističe da elementi koje je tužitelj istaknuo u sudskoj fazi postupka u biti odgovaraju elementima koje je naveo u zahtjevu za produljenje. Međutim, tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo je u obzir takve elemente jer je u odgovoru na taj zahtjev donijelo pobijanu prvotnu odluku, odnosno odluku od 28. svibnja 2015., kako je potvrđeno odlukom od 14. srpnja 2015.
Osim toga, ti su isti elementi ponovljeni i razvijeni u žalbi i dodatnoj žalbi. Međutim, tijelo nadležno za sklapanje ugovora odgovorilo je u odluci o žalbi na navedene argumente, pri čemu je održalo na snazi svoju odluku o neproduljenju tužiteljeva ugovora. Osim toga, što se tiče druga četiri oglasa za slobodno radno mjesto na koje se tužitelj mogao pozvati da je bio saslušan, dovoljno je utvrditi da su se odnosili na radna mjesta iz funkcijske skupine administratora koja je ponajprije potrebno popuniti premještajem ili imenovanjem dužnosnika.
Stoga, čak i da je tužitelj bio službeno saslušan prije donošenja pobijane prvotne odluke, treba smatrati, s obzirom na elemente koje je tužitelj istaknuo u sudskoj fazi postupka, da to ne bi omogućilo drukčiji ishod u pogledu produljenja njegova ugovora.
S obzirom na prethodno navedeno, četvrti tužbeni razlog za poništenje treba odbiti, a stoga i zahtjev za poništenje u cijelosti.
Zahtjev za naknadu štete
Tužitelj u potporu svojem zahtjevu za naknadu štete ističe da je pretrpio neimovinsku štetu zbog nezakonitosti pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi, osobito zbog toga što su te odluke predstavljale zlouporabu ovlasti tijela nadležnog za sklapanje ugovora i što su odgovarale otkazu o kojem je odlučeno zbog podnošenja zahtjeva za pomoć. Povrijeđen u psihološkom pogledu, tužitelj objašnjava da je morao ići na terapiju i smatra da mu je dostojanstvo povrijeđeno postupanjem tijela nadležnog za sklapanje ugovora pri odlučivanju. U tim okolnostima u svojem zahtjevu navodi postojanje neimovinske štete koju je potrebno nadoknaditi dodjelom iznosa od 100000 eura.
Osim toga, pozivajući se na druge aspekte u pogledu načina komunikacije tijela nadležnog za sklapanje ugovora sa službenicima pred istek ugovora, osobito blokiranje njegova pretinca elektroničke pošte na dan 31. svibnja 2015. kao i automatsko slanje informativnih poruka elektroničke pošte o administrativnim radnjama povezanima s istekom ugovora, za koje se zainteresirane osobe moli da ih ignoriraju ako će im se ugovor uskoro produljiti, tužitelj smatra da oni predstavljaju zasebno pogrešno postupanje uprave koje mu je prouzročilo neimovinsku štetu koju je potrebno nadoknaditi dodjelom iznosa od 15000 eura.
Parlament zahtijeva da se zahtjev za naknadu štete odbije kao neosnovan, pri čemu ističe da njegove službe nisu počinile nikakvu pogrešku, ni u okviru donošenja odluke o neproduljenju tužiteljeva ugovora ni, općenitije, u načinu obrade tužiteljeva slučaja.
U tom je pogledu dovoljno podsjetiti da zahtjeve za naknadu imovinske ili neimovinske štete treba odbiti ako su, kao u ovom slučaju, u uskoj vezi sa zahtjevima za poništenje koji su sami odbačeni kao nedopušteni ili odbijeni kao neosnovani (vidjeti u tom smislu presude od 6. ožujka 2001., Connolly/Komisija,
C‑274/99 P
,
EU:C:2001:127
, t.
129.
; od 14. rujna 2006., Komisija/Fernández Gómez,
C‑417/05 P
,
EU:C:2006:582
, t.
51.
, i od 30. travnja 2014., López Cejudo/Komisija,
F‑28/13
,
EU:F:2014:55
, t.
105.
).
Stoga zahtjev za naknadu štete treba odbiti s obzirom na to da se odnosi na naknadu neimovinske štete zbog nezakonitosti pobijane prvotne odluke i odluke o žalbi.
Osim toga, s obzirom na to da se zahtjevi odnose na naknadu neimovinske štete, koja je povezana sa zasebnim pogrešnim postupanjem uprave, elementi koje je istaknuo tužitelj nipošto ne omogućuju utvrđivanje te navodne pogreške. Naime, s obzirom na to da je elektronička pošta strogo vezana za korištenje izravno vezano uz zadaće koje službenik izvršava, nije neobično što je tijelo nadležno za sklapanje ugovora tužitelju onemogućilo pristup pretincu elektroničke pošte po isteku njegova zaposlenja (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
74.
). Osim toga, tijelo nadležno za sklapanje ugovora moglo je, u svrhu funkcioniranja službe, odlučiti da će se poruke elektroničke pošte automatski slati prema rasporedu danom službenicima kojima ugovori uskoro ističu.
Iz toga slijedi da također treba odbiti zahtjev za naknadu štete povezan s navodnim zasebnim pogrešnim postupanjem tijela nadležnog za sklapanje ugovora.
Budući da su zahtjev za poništenje i zahtjev za naknadu štete odbijeni, valja odbiti tužbu u cijelosti.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranci koja ne uspije u postupku nalaže se snošenje troškova, ako je takav zahtjev podnesen.
Budući da tužitelj nije uspio u postupku, valja mu naložiti snošenje troškova postupka, sukladno zahtjevu Parlamenta.

OPĆI SUD (prvo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Tužba se odbija.

2.
HF nalaže se snošenje troškova.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu, 24. travnja 2017.
Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski