CELEX: 62020CJ0161
Ieškinys dėl panaikinimo
2020 m. vasario 5 d. Nuolatinių atstovų komiteto (COREPER) akte išdėstytas Tarybos sprendimas, kuriuo patvirtintas pasiūlymas Tarptautinei jūrų organizacijai (TJO) dėl gyvavimo ciklo gairių, skirtų iš tvarių alternatyviųjų degalų „nuo gręžinio iki bako“ išmetamam šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiui įvertinti, nustatymo
ESS 17 straipsnio 1 dalis
Europos Sąjungos atstovavimas išorės lygmeniu
Tarybai pirmininkaujančios valstybės narės vykdomas šio pasiūlymo pateikimas TJO valstybių narių ir Komisijos vardu

Savo ieškiniu Europos Komisija prašo panaikinti Europos Sąjungos Tarybos sprendimą, išdėstytą 2020 m. vasario 5 d. Nuolatinių atstovų komiteto (COREPER) akte, kuriuo patvirtintas pasiūlymas Tarptautinei jūrų organizacijai (toliau – TJO) dėl gyvavimo ciklo gairių, skirtų iš tvarių alternatyviųjų degalų „nuo gręžinio iki bako“ išmetamam šiltnamio efektą sukeliančių dujų kiekiui įvertinti, nustatymo, siekiant, kad Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė valstybių narių ir Komisijos vardu jį perduotų TJO (toliau – ginčijamas sprendimas).
Teisinis pagrindas
Rezoliucija 65/276
2011 m. gegužės 3 d. Jungtinių Tautų Generalinės Asamblėjos rezoliucijoje 65/276 (toliau – Rezoliucija 65/276) nustatyta:
„Generalinė asamblėja,
<…>
pripažindama
, kad kiekviena regioninė organizacija turi nustatyti savo atstovavimo išorės lygmeniu tvarką,
primindama
savo 1974 m. spalio 11 d. Rezoliuciją 3208 (XXIX), kuria ji suteikė stebėtojų statusą Europos ekonominei bendrijai,
taip pat primindama
, kad pagal atitinkamas teisės nuostatas Europos Sąjunga pakeitė Europos bendriją, kad ji yra daugelio Jungtinių Tautų Organizacijos sudarytų dokumentų šalis ir kad ji dalyvauja kelių Jungtinių Tautų specializuotų agentūrų ir organų veikloje, kaip stebėtoja arba dalyvė,
<…>
1. <…>
2.
Nusprendžia
patvirtinti šios rezoliucijos priede išdėstytas Europos Sąjungos, kaip stebėtojos, atstovų dalyvavimo jos posėdžiuose ir darbe, komitetų ir darbo grupių posėdžiuose ir darbe, jos organizuojamuose tarptautiniuose susitikimuose ir konferencijose bei Jungtinių Tautų konferencijose taisykles;
<…>“
Su TJO susiję dokumentai
Šioje byloje taikytinos redakcijos 1948 m. kovo 6 d. Ženevoje pasirašyta Tarptautinės jūrų organizacijos konvencija (
Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys
, 289 t., p. 3) (toliau – TJO konvencija) įsteigta TJO yra speciali Jungtinių Tautų įstaiga, be kita ko, atsakinga už tai, kad laivams būtų užkirstas kelias teršti jūros aplinką ir atmosferą.
TJO konvencijos 4 straipsnyje numatyta:
„Organizacijos narėmis gali tapti visos valstybės, sutinkamai su III dalies nuostatomis.“
Visos valstybės narės yra TJO konvencijos šalys.
Vis dėlto Sąjunga nėra šios konvencijos šalis.
TJO konvencijos 25 straipsnio a punkte nustatyta:
„[TJO] Taryba gali sudaryti sutartis ir susitarimus, susijusius su Organizacijos ryšiais su kitomis organizacijomis <…>“
Šios konvencijos 66 straipsnyje nustatyta:
„[TJO] gali bendradarbiauti dėl klausimų, priklausančių jos kompetencijai, su kitomis tarpvalstybinėmis organizacijomis, kurios nėra Jungtinių Tautų Organizacijos specializuotos įstaigos, bet kurių interesai ir veikla susijusi su [TJO] tikslais.“
1974 m. birželio 28 d. Komisija, jos pirmininkui pasikeitus raštais su TJO Generaliniu sekretoriumi, pagal EEB sutarties 229 straipsnį sudarė bendradarbiavimo susitarimą su TJO (toliau – 1974 m. bendradarbiavimo susitarimas). Šiame vis dar galiojančiame susitarime iš esmės numatyta, kad TJO sekretoriatas ir Komisija bendradarbiauja ir konsultuojasi bendro intereso srityse taip, kaip jie patys nustato kiekvienu konkrečiu atveju, keičiasi informacija ir informuoja vienas kitą apie bet kokią numatomą veiklą ir darbo programas, kurios gali būti svarbios vienai ar kitai šaliai. Be to, remiantis minėtu susitarimu, TJO sekretoriatas ragina Komisiją siųsti stebėtojus į TJO organizuojamas konferencijas ir TJO organų posėdžius, kurie gali turėti įtakos Sąjungai svarbiems klausimams.
Be pagrindinių organų, t. y. asamblėjos, tarybos ir sekretoriato, TJO turi penkis komitetus, įskaitant Jūrų aplinkos apsaugos komitetą (toliau – MEPC) ir Jūrų saugumo komitetą, kuriems suteikti įgaliojimai priimti sprendimus įgyvendinant konvencijas, kurias TJO priėmė arba už kurias ji atsakinga.
Peržiūrėto dokumento dėl Jūrų saugumo komiteto ir MEPC bei jų pagalbinių organų darbo organizavimo ir darbo metodų (2018 m. birželio 13 d. MSC-MEPC.1/Circ.5/Rev.1, toliau – MSC-MEPC darbo tvarkos taisyklės) 1.5 punkte „Tikslai“ nustatyta:
„Šio dokumento nuostatomis siekiama šių tikslų:
<…>
6)
užtikrinti kuo didesnį visų valstybių narių ir stebėtojų statusą turinčių organizacijų dalyvavimą komitetų ir jų papildomų organų darbe;
<…>“
Remiantis MEPC procedūrinių taisyklių 5 taisyklės 3 dalimi, šio komiteto Generalinis sekretorius ragina stebėtojus kiekviename šio komiteto posėdyje, kurio darbotvarkėje yra tiesiogiai su kitomis tarpvyriausybinėmis organizacijomis, su kuriomis buvo sudarytas susitarimas ar speciali sutartis, ir tarptautinėmis nevyriausybinėmis organizacijomis, su kuriomis TJO yra užmezgusi santykius, susijusių klausimų, atstovauti šioms organizacijoms.
Ginčo aplinkybės
Tarp TJO sudarytų konvencijų yra 1973 m. lapkričio 2 d. Londone pasirašyta Tarptautinė konvencija dėl teršimo iš laivų prevencijos, papildyta dviem 1978 m. ir 1997 m. priimtais protokolais (toliau –
Marpol
konvencija). Visos valstybės narės yra šios konvencijos šalys, o Sąjunga – ne.
Remiantis
Marpol
konvencija, TJO patvirtino tam tikras privalomas priemones, kuriomis siekiama sumažinti šiltnamio efektą sukeliančių dujų (ŠESD) emisiją, kurią lemia tarptautinis jūrų transportas. Šiuo metu planuojamos kitos priemonės.
MEPC yra sprendimus priimantis organas, atsakingas už
Marpol
konvencijos įgyvendinimą.
TJO taryba patvirtino MEPC sprendimą įsteigti tarp sesijų posėdžiaujančią darbo grupę dėl iš laivų išmetamų ŠESD mažinimo (
Intersessional Working Group on Reduction of GHG Emissions from Ships
, toliau – darbo grupė), atsakingą už ataskaitų MEPC rengimą per sesijas.
MEPC įgaliojo darbo grupę pateikti konkrečius pasiūlymus, skatinant naudoti alternatyvius mažo ir nulinio anglies dioksido kiekio degalus; šie pasiūlymai, be kita ko, turėjo būti susiję su gyvavimo ciklo taršos ŠESD (CO
) intensyvumo gairių, skirtų visiems atitinkamų rūšių degalams, nustatymu, taip pat su skatinimo naudoti šiuos alternatyvius degalus sistemų parengimu.
Naudodamasi šiais įgaliojimais darbo grupė 2019 m. lapkričio 11–15 d. posėdyje paragino „suinteresuotąsias valstybes nares ir tarptautines organizacijas bendradarbiauti ir pateikti projekto pasiūlymus dėl gyvavimo ciklo taršos ŠESD (CO2) intensyvumo gairių, skirtų visiems atitinkamų rūšių degalams“.
2019 m. gruodžio 20 d. Komisija perdavė Tarybai savo tarnybų darbinį dokumentą „Union submission to the seventh meeting of the [ISWG-GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well-to[-]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level“ (Sąjungos pasiūlymas 2020 m. kovo 23–27 d. Londone rengiamam septintajam posėdžiui dėl gyvavimo ciklo gairių, skirtų iš tvarių alternatyviųjų degalų „nuo gręžinio iki bako“ išmetamam šiltnamio efektą sukeliančių dujų (ŠESD) kiekiui įvertinti, siekiant paskatinti pereiti prie tvarių alternatyviųjų degalų visame pasaulyje, priėmimo (SWD (2019) 456
final
).
Šiame darbiniame dokumente Komisija pažymėjo, kad jo priede esantis pasiūlymas priklauso išimtinei Sąjungos išorės kompetencijai ir kad jis buvo pateiktas Tarybai, siekiant apibrėžti Sąjungos poziciją, kad ji būtų perduota TJO. Be to, šio dokumento 1 išnašoje nurodyta: „TJO pateikiami pasiūlymai ar informaciniai dokumentai dėl [Sąjungos] išimtinei išorės kompetencijai priklausančių klausimų yra atstovavimo išorės lygmeniu aktai. Šiuos pasiūlymus turi pateikti Sąjungos subjektas, kuris gali jai atstovauti ne pagal Sutartį, t. y. dėl su [bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP)] nesusijusių klausimų – Komisija arba [Sąjungos] delegacija pagal ESS17 straipsnio 1 dalį ir SESV 221 straipsnį“.
Galiausiai paties pasiūlymo antraštinėje dalyje buvo nurodyta, kad jį „Europos Komisija pateikė Europos Sąjungos vardu“.
2020 m. sausio 31 d. Tarybos Jūrų transporto darbo grupė, pirma, nusprendė pasiūlyti COREPER pateikti pasiūlymą TJO ne Sąjungos, o 27 valstybių narių ir Komisijos vardu. Antra, iš dalies pakeitusi, be kita ko, Komisijos pasiūlymo projekto antraštinę dalį, ji paragino COREPER patvirtinti taip pakeistą pasiūlymą, siekiant, kad Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė jį perduotų TJO.
2020 m. vasario 5 d. ginčijamu sprendimu COREPER patvirtino iš dalies pakeistą pasiūlymą (toliau – ginčijamas pasiūlymas), siekiant, kad Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė jį perduotų TJO valstybių narių ir Komisijos vardu.
2020 m. vasario 7 d. el. laišku tuo metu Tarybai pirmininkavusi Kroatijos Respublika perdavė ginčijamą pasiūlymą TJO 27 valstybių narių ir Komisijos vardu.
Šalių reikalavimai ir procesas Teisingumo Teisme
Komisija Teisingumo Teismo prašo panaikinti ginčijamą sprendimą ir palikti galioti jo padarinius, taip pat priteisti iš Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba prašo atmesti ieškinį ir priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas. Subsidiariai, jei ginčijamas sprendimas būtų panaikintas, ji Teisingumo Teismo prašo palikti galioti jo padarinius.
2020 m. rugsėjo 15 d., rugsėjo 24 d., rugsėjo 25 d., spalio 1 d., spalio 6 d. ir spalio 8 d. ir spalio 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Belgijos Karalystei, Čekijos Respublikai, Danijos Karalystei, Vokietijos Federacinei Respublikai, Graikijos Respublikai, Prancūzijos Respublikai, Nyderlandų Karalystei, Suomijos Respublikai ir Švedijos Karalystei leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimų.
Dėl ieškinio
Dėl Teisingumo Teismo jurisdikcijos
Graikijos Respublika iš esmės teigia, kad Komisijos ieškinys grindžiamas Tarybos ginčijama prielaida, jog Sąjunga turi stebėtojos statusą TJO. Taigi, siekdamas priimti sprendimą dėl šio ieškinio Teisingumo Teismas pirmiausia turi išaiškinti TJO konvenciją tam, kad nustatytų, ar Sąjunga turi šį statusą. Šiuo atžvilgiu Teisingumo Teismas neturi jurisdikcijos, nes minėta konvencija nėra Sąjungos teisės dalis.
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kad, pirma, kaip savo išvados 44–46 punktuose iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, Graikijos Respublika neneigia, kad ginčijamas sprendimas yra aktas, kurį galima ginčyti, kaip tai suprantama pagal SESV 263 straipsnį. Be to, Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs ieškinio dėl panaikinimo, pareikšto dėl COREPER sprendimo pateikti diskusijoms skirtą dokumentą komisijai, įsteigtai tarptautiniu susitarimu, priimtinumą, nes tokiu sprendimu siekiama sukelti teisinių pasekmių (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija / Taryba(AMP Antarctique),
C‑626/15 ir C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
–
punktus).
Antra, Graikijos Respublika neginčija, kad Komisijos ieškinio pagrindai yra grindžiami Sutarčių pažeidimu, nes šis pažeidimas yra vienas iš SESV 263 straipsnio antroje pastraipoje išvardytų ieškinio dėl panaikinimo pareiškimo pagrindų, dėl kurių Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą.
Žinoma, Teisingumo Teismas iš principo neturi jurisdikcijos tikrinti Sąjungos teisės aktų teisėtumo atsižvelgdamas į tarptautinio susitarimo, kurio šalimi Sąjunga nėra, nuostatas (šiuo klausimu žr. 2011 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Air Transport Association of America ir kt.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją, kai Sąjunga nusprendžia įgyvendinti savo kompetenciją, ši turi būti įgyvendinama laikantis atitinkamos tarptautinės teisės (1992 m. lapkričio 24 d. Sprendimo Poulsen ir Diva Navigation,
C‑286/90
,
EU:C:1992:453
,
punktas ir 2018 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija / Taryba (AMP Antarctique),
C‑626/15 ir C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
punktas).
Vadinasi, Teisingumo Teismas, naudodamasis savo jurisdikcija pagal, be kita ko, SESV 263 straipsnį, turi atsižvelgti į atitinkamas tarptautinės teisės normas tiek, kiek tai būtina jo nagrinėjamam ginčui išspręsti.
Nagrinėjamu atveju, siekiant išspręsti šią bylą, būtina, kad Teisingumo Teismas atsižvelgtų į TJO konvenciją, siekdamas nustatyti, ar Sąjunga turi tam tikrą statusą šioje organizacijoje.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl Komisijos ieškinio.
Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinį Komisija nurodo du pagrindus. Pirmasis pagrindas grindžiamas SESV 3 straipsnio 2 dalies, taigi, ir išimtinės išorės kompetencijos, kurią Sąjunga turi pagal šią nuostatą, pažeidimu, nes aktas, kurį turi priimti tarptautiniu susitarimu įsteigtas subjektas, „gali daryti poveikį bendroms taisyklėms ar pakeisti jų taikymo sritį“. Antrasis pagrindas grindžiamas ESS 17 straipsnio 1 dalies šeštojo sakinio, taigi Komisijos institucinių prerogatyvų pažeidimu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį pagrindą.
Dėl antrojo pagrindo
–
Šalių argumentai
Grįsdama antrąjį ieškinio pagrindą Komisija tvirtina: kadangi ginčijamas sprendimas nesusijęs su BUSP, pagal ESS 17 straipsnio 1 dalies šeštą sakinį šiuo atveju ji turi įgaliojimus atstovauti Sąjungai išorės lygmeniu. Būtent dėl šios priežasties ir atsižvelgdama į išimtinę Sąjungos kompetenciją srityje, su kuria susijęs ginčijamas pasiūlymas, ji pasiūlė, kad jį pateiktų „Europos Komisija Europos Sąjungos vardu“.
Komisija priduria, kad nei bendradarbiavimo su TJO taisyklės, įskaitant 1974 m. bendradarbiavimo susitarimą, aiškinamos atsižvelgiant į Rezoliuciją 65/276, nei MSC-MEPC darbo tvarkos taisyklės, visų pirma jų 1.5.6 punktas, nedraudžia pateikti minėto pasiūlymo Sąjungos vardu.
Atvirkščiai, pirma, kalbant apie Rezoliuciją 65/276, pažymėtina, kad joje pripažįstama nauja Sąjungos institucinė struktūra, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai. Šioje rezoliucijoje konkrečiai pabrėžiama, kad „kiekviena regioninė organizacija turi nustatyti savo atstovavimo išorės lygmeniu taisykles“. Kadangi šis pripažinimas yra bendro pobūdžio, tai, kad ši rezoliucija netaikoma specializuotoms Jungtinių Tautų agentūroms, neturi jokios įtakos jos reikšmei nustatant Sąjungos ir jos institucijų poziciją šių specializuotų agentūrų atžvilgiu. Be to, 2009 m. lapkričio 27 d. bendra verbaline nota Taryba ir Komisija informavo TJO apie teisines pasekmes, atsirandančias dėl Lisabonos sutarties įsigaliojimo, t. y. kad nuo 2009 m. gruodžio 1 d.„Europos Sąjunga įgyvendins visas Europos bendrijos teises ir prisiims visas jos pareigas, įskaitant jos statusą organizacijoje“, ir kad „apie su tuo susijusius atstovavimo tvarkos pakeitimus bus pranešta laiku“.
Antra, MSC-MEPC darbo tvarkos taisyklių 1.5.6 punkte aiškiai leidžiama dalyvauti organizacijose, turinčiose stebėtojų statusą MEPC veikloje.
Komisija pažymi, kad, priėmus ginčijamą sprendimą, Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė nusiuntė ginčijamą pasiūlymą TJO „valstybių narių ir Komisijos“, o ne Sąjungos vardu.
Be to, Taryba klaidingai manė, kad Sąjungos kompetencija buvo išimtinė tik dėl dalies ginčijamo pasiūlymo ir kad jis dėl savo pobūdžio turi būti laikomas mišriu. Maža to, jeigu nuoroda į „Komisiją“ turėtų būti suprantama kaip netiesioginė nuoroda į Sąjungą, ginčijamu sprendimu Komisijai būtų užkirstas kelias užtikrinti Sąjungos atstovavimą išorės lygmeniu dėl šios pasiūlymo dalies.
Bet kuriuo atveju pagal Sutartis Komisijai suteikti įgaliojimai atstovauti Sąjungai reiškia, kad Tarybai pirmininkaujanti valstybė narė niekada negali teisiškai atstovauti Sąjungai ir įgyvendinti jos išorės kompetencijos. Kadangi ginčijamo pasiūlymo siuntimas TJO el. paštu yra atstovavimo išorės lygmeniu aktas, tai buvo padaryta pažeidžiant ESS 17 straipsnio 1 dalį.
Be to, vien aplinkybė, kad Sąjunga nėra tarptautinės organizacijos narė, jokiu būdu nesuteikia teisės valstybei narei savarankiškai dalyvauti šios tarptautinės organizacijos veikloje ir prisiimti įsipareigojimus, kurie galėtų turėti įtakos Sutarties tikslams įgyvendinti priimtoms Sąjungos teisės normoms.
Lisabonos sutartimi padaryti pakeitimai, dėl kurių atsirado, be kita ko, ESS 1 straipsnis, 17 straipsnio 1 dalis, 47 straipsnis, taip pat SESV 220 straipsnis, turi įtakos tam, kaip Bendrija, tapusi Sąjunga, dalyvauja Jungtinių Tautų specializuotų agentūrų veikloje. Konkrečiai kalbant, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, Sąjunga įgyvendina visas Bendrijos teises ir prisiima visus jos įsipareigojimus, įskaitant susijusius su jos statusu tarptautinėse organizacijose, su kuriomis Komisija palaikė ryšius pagal EEB sutarties 229 straipsnį (vėliau – EB 302 straipsnis). Be to, nuo to laiko šie teisiniai pakeitimai buvo visuotinai pripažįstami tarptautiniu lygmeniu. Ryškiausia šio pripažinimo išraiška yra būtent Rezoliucija 65/276.
Tarybos, kurią palaiko visos į bylą įstojusios valstybės narės, nuomone, antrasis pagrindas yra nepagrįstas.
–
Teisingumo Teismo vertinimas
Pateikdama antrąjį pagrindą Komisija tvirtina, kad nagrinėjamu atveju pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį Komisija turi išimtinę kompetenciją atstovauti Sąjungai išorės lygmeniu, todėl būtent ši institucija turi perduoti ginčijamą pasiūlymą TJO. Be to, kadangi šis pasiūlymas yra susijęs su Sąjungos išimtinės kompetencijos sritimi, jis turėjo būti pateiktas Sąjungos, o ne valstybių narių ir Komisijos vardu.
Šiuo aspektu pirmiausia reikia pažymėti, kad tiek, kiek Komisijos argumentas gali būti suprantamas kaip ginčijamo sprendimo kritika dėl įgaliojimo Tarybai pirmininkaujančiai valstybei narei perduoti ginčijamą pasiūlymą TJO ne tik valstybių narių, bet ir Komisijos vardu, nors Komisija tam prieštaravo, toks argumentas yra akivaizdžiai pavėluotas, nes pirmą kartą buvo pateiktas tik atsiliepime į ieškinį. Todėl jį reikia laikyti nepriimtinu.
Dėl šio pagrindo esmės, pirma, svarbu priminti, kad pagal ESS 17 straipsnio 1 dalies šeštą sakinį, išskyrus BUSP ir kitus Sutartyse numatytus atvejus, kurie šioje byloje nėra reikšmingi, Komisija užtikrina Sąjungos atstovavimą išorės lygmeniu.
Šioje nuostatoje nedaroma jokio skirtumo pagal tai, ar Sąjunga įgyvendina savo išimtinę išorės kompetenciją pagal SESV 3 straipsnio 2 dalį, ar ji įgyvendina pasidalijamąją su valstybėmis narėmis išorės kompetenciją, pagal tai, ar ji tai daro kartu su valstybėmis narėmis, ar pagal tai, ar Taryba naudojasi galimybe surinkti reikalaujamą balsų daugumą, kad Sąjunga viena įgyvendintų šią išorės kompetenciją (šiuo klausimu žr. 2018 m. lapkričio 20 d. Sprendimo Komisija / Taryba(AMP Antarctique),
C‑626/15 ir C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
punktą).
Vadinasi, Komisijos kompetencija atstovauti Sąjungai šiai naudojantis išorės kompetencija negali priklausyti nuo šios išorės kompetencijos, grindžiamos tik Sąjungos vidaus taisyklėmis, kurios nėra privalomos trečiosioms valstybėms ar kitoms tarptautinėms organizacijoms, išimtinio ar pasidalijamojo pobūdžio.
Antra, nors tiesa, kad, kaip iš esmės teigia Komisija, Sutartys riboja jos kompetenciją užtikrinti Sąjungos atstovavimą išorės lygmeniu tik pagal ESS 17 straipsnio 1 dalyje aiškiai numatytas išimtis, vis dėlto, kaip jau buvo priminta šio sprendimo 32 punkte, tuo atveju, kai Sąjunga, kaip tarptautinės teisės subjektas, nusprendžia įgyvendinti savo kompetenciją, tai turi būti daroma laikantis atitinkamos tarptautinės teisės.
Viena vertus, iš TJO konvencijos 4 straipsnio matyti, kad prie jos gali prisijungti tik valstybės. Taigi, nors visos Sąjungos valstybės narės yra TJO narės, pati Sąjunga nėra prie jos prisijungusi.
Kita vertus, pagal šios konvencijos 25 straipsnio a punktą TJO taryba gali sudaryti sutartis ir susitarimus, susijusius su kitomis organizacijomis, o pagal šios konvencijos 66 straipsnį TJO dėl klausimų, priklausančių jos kompetencijai, gali bendradarbiauti su kitomis tarpvalstybinėmis organizacijomis, kurios nėra TJO specializuotos agentūros, bet kurių interesai ir veikla susiję su šios organizacijos tikslais.
Beje, būtent tokiomis aplinkybėmis Komisija, remdamasi EEB sutarties 229 straipsniu, su TJO sudarė 1974 m. bendradarbiavimo susitarimą, kuriame, be kita ko, numatyta galimybė Komisijai stebėtojos teisėmis dalyvauti TJO veikloje ir taip savo vardu pateikti pasiūlymą šiai organizacijai.
Vis dėlto neginčijama, kad nei Bendrija, nei ją pakeitusi Sąjunga nesudarė susitarimo su TJO, todėl Sąjunga šioje organizacijoje neturi jokio statuso.
Iš bylos medžiagos ir per posėdį išsakytų pozicijų matyti, kad TJO institucijos, remdamosi šiai organizacijai taikomais teisės aktais, mano, kad jos veikloje gali dalyvauti tik tarpvyriausybinės organizacijos, su kuriomis ji yra sudariusi susitarimus, visų pirma teikdamos pasiūlymus dėl teisės aktų priėmimo. Beje, būtent tuo remdamasis 2005 m. vasario 14 d. TJO Generalinis sekretorius atmetė Nyderlandų Karalystės, atsakant į raginimą, kurį TJO pateikė tarpvyriausybinėms organizacijoms, Bendrijos vardu pateiktą pasiūlymą, motyvuodamas tuo, kad Bendrija nėra TJO narė ir neturi stebėtojos statuso šioje organizacijoje.
Šiomis aplinkybėmis tiesa, pirma, kad MSC-MEPC darbo tvarkos taisyklių 1.5.6 punkte yra numatytas aktyvus organizacijų, turinčių stebėtojų statusą MEPC veikloje, dalyvavimas, antra, kad pagal MEPC procedūrinių taisyklių 5 taisyklės 3 dalį šiame komitete tarpvyriausybinėms organizacijoms, kurios nėra TJO ir su kuriomis buvo sudarytas susitarimas ar speciali sutartis, ir tarptautinėms nevyriausybinėms organizacijoms, su kuriomis TJO yra užmezgusi santykius, gali atstovauti stebėtojai, ir, trečia, kad ginčijamas pasiūlymas TJO buvo pateiktas atsakant į šio sprendimo 18 punkte minėtą darbo grupės raginimą, skirtą „suinteresuotoms valstybėms narėms ir tarptautinėms organizacijoms“. Vis dėlto šios aplinkybės nereiškia, kad Sąjunga, kuri nebuvo tarptautinė organizacija, turinti stebėtojos statusą TJO, ir su kuria ši nebuvo sudariusi jokios specialios sutarties ar susitarimo, kaip priminta šio sprendimo 57 punkte, turėjo teisę pateikti ginčijamą pasiūlymą savo vardu.
Vadinasi, priešingai nei Komisija, kuri 1974 m. su TJO sudarė bendradarbiavimo susitarimą, Sąjunga neturi jokios teisės pati dalyvauti šios organizacijos institucijų ir komitetų veikloje.
Be to, Komisija savo rekomendacijoje Tarybai, kuria siekiama, kad Komisija būtų įgaliota pradėti ir vesti derybas su TJO dėl Europos bendrijos prisijungimo sąlygų (SEC (2002) 381
final
), pripažino, kad Bendrija neturėjo teisės dalyvauti TJO veikloje, todėl ji buvo suinteresuota prisijungti prie TJO konvencijos.
Vis dėlto Komisija tvirtina, kad Lisabonos sutarties įsigaliojimas, be kita ko, įtraukus ESS 1 straipsnio trečią pastraipą, 47 straipsnį ir SESV 220 straipsnį, reiškia, kad Sąjunga turėjo teisę savo vardu veikti TJO.
Šiuo klausimu, pirma, kalbant apie ESS 1 straipsnio trečią pastraipą ir 47 straipsnį, pažymėtina, jog šiose nuostatose atitinkamai numatyta, kad Sąjunga pakeičia Bendriją ir perima jos teises ir pareigas ir kad ji turi juridinio asmens statusą. Apie šią su Lisabonos sutartimi susijusią teisinę pasekmę Taryba ir Komisija pranešė TJO 2009 m. lapkričio 27 d. bendra verbaline nota ir į ją buvo atsižvelgta Jungtinių Tautų generalinės asamblėjos rezoliucijoje 65/276.
Vis dėlto, be to, kad, kaip 2011 m. birželio 1 d. rašte patvirtino Jungtinių Tautų Generalinis sekretorius, ši rezoliucija netaikoma specializuotoms Jungtinių Tautų agentūroms, nei minėta rezoliucija, nei 2009 m. lapkričio 27 d. verbalinė nota, visų pirma dėl savo vienašališko pobūdžio, bet kuriuo atveju negalėjo suteikti Sąjungai statuso TJO, kurio Bendrija neturėjo.
Antra, kiek tai susiję su SESV 220 straipsniu, tiesa, kad pagal jį Sąjungai suteikiama kompetencija „tinkamais būtais bendradarbiauti su Jungtinių Tautų organais ir specializuotomis agentūromis“, o pagal EEB sutarties 229 straipsnį Komisijai buvo pavesta užduotis „užtikrinti, kad būtų palaikomi tinkami ryšiai su Jungtinių Tautų organais ir jos specializuotosiomis agentūromis“.
Vis dėlto šio SESV 220 straipsnio priėmimas nereiškia, kad Sąjunga pakeitė Komisiją kaip bendradarbiavimo susitarimų, kuriuos pastaroji sudarė pagal EEB sutarties 229 straipsnį, kaip antai 1974 m. bendradarbiavimo susitarimą, šalis. Iš tiesų, nors pagal ESS 1 straipsnio trečią pastraipą, įsigaliojus Lisabonos sutarčiai, Sąjunga pakeitė Bendriją ir perėmė jos teises ir pareigas, nei šioje, nei jokioje kitoje Sutarčių nuostatoje nenumatyta, kad Sąjunga gali pakeisti Komisiją.
Trečia, tai, kad Sąjunga nėra TJO narė ir su ja nesudarė specialių susitarimų, leidžiančių dalyvauti šios organizacijos veikloje, nekliudo veiksmingai įgyvendinti jos išorės kompetencijos šioje srityje.
Šiuo tikslu, pirma, turi būti užtikrinta, kad Sąjunga galėtų naudotis savo vidaus kompetencija ir kad ja naudodamasi apibrėžtų savo poziciją pagal atitinkamam klausimui taikytiną procedūrą.
Antra, kai Sąjunga nėra tarptautinės organizacijos narė ir dėl to pagal atitinkamą tarptautinę teisę negali naudotis išorės kompetencija tokioje organizacijoje, šia kompetencija gali naudotis, be kita ko, valstybės narės, veikdamos kartu ir laikydamosi ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytos lojalaus bendradarbiavimo pareigos Sąjungos interesais. Šiomis aplinkybėmis valstybėms narėms negali būti užkirstas kelias teikti pasiūlymus šiai organizacijai, nesvarbu, ar jie susiję su sritimis, priklausančiomis Sąjungos išimtinei kompetencijai, ar su kompetencija, kurią Sąjunga dalijasi su valstybėmis narėmis (šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 19 d. Nuomonės 2/91 (TDO konvencija Nr. 170),
EU:C:1993:106
,
punktą; 2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
,
punktą ir 2014 m. spalio 14 d. Nuomonės 1/13 (Trečiųjų valstybių prisijungimas prie Hagos konvencijos),
EU:C:2014:2303
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju neginčytina, kad Komisijos siūlymu Taryba patvirtino Sąjungos pasiūlymą, kuris turi būti pateiktas TJO, o Komisija, kaip pati patvirtino per teismo posėdį, neginčija jo patvirtinimo sąlygų ir turinio.
Dėl šio sprendimo 53–66 punktuose išdėstytų priežasčių ir neatsižvelgiant į tai, ar šis pasiūlymas priklauso išimtinei, ar pasidalijamajai Sąjungos kompetencijai, jis bet kuriuo atveju negalėjo būti pateiktas TJO Sąjungos vardu, nepažeidžiant šios organizacijos veiklą reglamentuojančių taisyklių. Todėl Taryba teisingai nusprendė, kad ginčijamą pasiūlymą valstybės narės turi pateikti savo vardu, veikdamos kartu Sąjungos interesais.
Galiausiai, ketvirta, kiek tai susiję su Komisijos argumentu, kad Kroatijos Respublika negalėjo perduoti ginčijamo pasiūlymo nepažeisdama Sąjungos išorės kompetencijos ir Komisijos įgaliojimų atstovauti išorės lygmeniu, tiesa, kad vien tai, jog Sąjunga nėra tarptautinės organizacijos narė, nesuteikia valstybei narei teisės individualiai dalyvaujant tarptautinės organizacijos veikloje prisiimti įsipareigojimų, galinčių paveikti Sąjungos taisykles, priimtas siekiant Sutartyje numatytų tikslų (2009 m. vasario 12 d. Sprendimo Komisija / Graikija,
C‑45/07
,
EU:C:2009:81
,
punktas).
Vis dėlto nagrinėjamu atveju iš 2020 m. vasario 7 d. Kroatijos Respublikos TJO išsiųsto el. laiško matyti, kad ši valstybė narė, veikdama valstybių narių ir Komisijos vardu, tik perdavė šiai organizacijai ginčijamą valstybių narių ir Komisijos pasiūlymą.
Žinoma, atsižvelgiant į Komisijos ir TJO santykius, užmegztus pagal 1974 m. bendradarbiavimo susitarimą, ir į tai, kad neatrodo, jog atitinkama tarptautinė teisė tam prieštarautų, valstybės narės galėjo priskirti Komisijai pareigą užtikrinti jų atstovavimą tuo atveju, kai jos Sąjungos interesais bendrai įgyvendina išorės kompetenciją, kuria Sąjunga negali naudotis pagal taikytinas TJO konvencijos taisykles.
Vis dėlto pagal jokią Sutarčių nuostatą nereikalaujama, kad valstybės narės priskirtų Komisijai pareigą užtikrinti jų atstovavimą, net jeigu tam neprieštarauja atitinkama tarptautinė teisė.
Iš tiesų, kaip savo išvados 84 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, pagal ESS 17 straipsnio 1 dalį, išskyrus joje aiškiai nurodytas išimtis, Komisijai suteikiama išimtinė kompetencija užtikrinti tik Sąjungos, o ne valstybių narių atstovavimą, įskaitant atvejus, kai jos veikia kartu Sąjungos interesais.
Taigi reikia konstatuoti, kad valstybės narės gali savo nuožiūra kiekvienu konkrečiu atveju nuspręsti dėl jų atstovavimo išorės lygmeniu tvarkos, įskaitant atvejus, kai jos veikia kartu Sąjungos interesais. Šiuo tikslu niekas nedraudžia šioms valstybėms narėms įpareigoti Tarybai pirmininkaujančią valstybę narę, jei ta valstybė narė neveikia individualiai ar Sąjungos vardu.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, antrąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Dėl pirmojo pagrindo
Komisija pateikia pirmąjį pagrindą tik siekdama įrodyti, kad Sąjunga šiuo atveju turėjo išimtinę kompetenciją, todėl ginčijamas pasiūlymas turėjo būti pateiktas Sąjungos vardu.
Dėl šio sprendimo 51, 52 ir 54 punktuose nurodytų motyvų, kad ir kokia būtų Sąjungos išorės kompetencija, kuriai priklauso ginčijamas pasiūlymas (išimtinė ar pasidalijamoji), bet kuriuo atveju Sąjunga negalėjo pati pateikti šio pasiūlymo TJO pagal atitinkamą tarptautinę teisę.
Taigi, kaip savo išvados 97 punkte iš esmės pažymėjo ir generalinis advokatas, pirmasis pagrindas yra nereikšmingas, todėl turi būti atmestas.
Kadangi nė vienas ieškinio pagrindas nebuvo pripažintas pagrįstu, ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Teisingumo Teismo procedūros reglamento 138 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad iš pralaimėjusios šalies priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, be savo bylinėjimosi išlaidų, ji turi padengti Tarybos bylinėjimosi išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Be to, remiantis to paties reglamento 140 straipsnio 1 dalimi, įstojusios į bylą valstybės narės padengia savo išlaidas. Todėl Belgijos Karalystė, Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Suomijos Respublika ir Švedijos Karalystė turi padengti savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Komisija padengia savo ir Europos Sąjungos Tarybos patirtas bylinėjimosi išlaidas.

3.
Belgijos Karalystė, Čekijos Respublika, Danijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Graikijos Respublika, Prancūzijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Suomijos Respublika ir Švedijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.