CELEX: 62016TJ0233
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ajutised teenistujad
Tähtajaline leping, milles on ülesütlemise klausel, millega leping lõpeb juhul, kui teenistujat ei kanta järgmise avaliku konkursi reservnimekirja
Lepingu ülesütlemine, kohaldades ülesütlemise klauslit
Tähtajalise lepingu ümberkvalifitseerimine tähtajatuks lepinguks
Kohtuotsuse seadusjõud
Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta klausli 5 lõige 1
Põhjendamiskohustus

)
Apellant José Luis Ruiz Molina palub Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebusega tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (kolmas koda) 2. märtsi 2016. aasta kohtuotsus Ruiz Molina
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (F‑60/15, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:F:2016:28
), millega Avaliku Teenistuse Kohus jättis rahuldamata tema nõude tühistada EUIPO juhataja 4. juuni 2014. aasta otsus, millega kuuekuulise etteteatamistähtaja lõppedes öeldi üles tema ajutise teenistuja leping.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 13–29 esitatud järgmiselt:
„13
Hageja asus [EUIPO] teenistusse 16. juulil 2001 ning alates 16. juulist 2002 oli tal ajutise teenistuja leping sel ajal jõus olnud muude teenistujate teenistustingimuste artikli 2 punkti a alusel esialgu neljaks aastaks ehk kuni 15. juulini 2006.
[…]
Intellektuaalomandi valdkonnas korraldatud asutusesiseses valikumenetluses osalemise tulemusel ning arvestades tema kohta pingereas, pakuti hagejale ajutise teenistuja lepingu lisa alates 1. juunist 2005 ning ta andis sellele oma nõusoleku. Nimetatud lepingu artikleid 4 ja 5 muudeti vastavalt, nii et uue artikli 4 kohaselt muutus leping seega „tähtajatuks leping, milles on ülesütlemise klausel“.
Selliselt muudetud ajutise teenistuja lepingu artikkel 5 oli sõnastatud järgmiselt:
„Käesolev leping öeldakse üles [muude teenistujate teenistustingimuste] artiklis 47 ette nähtud tingimustel, kui teenistujat ei kanta tema tegevusüksuse sellise järgmise avaliku konkursi reservnimekirja, mille on [Euroopa Personalivaliku Amet] korraldatud intellektuaalomandi valdkonnas. Käesolev leping öeldakse samuti üles, kui teenistuja ei anna oma nõusolekut oma tegevusüksuse ametnikuna töölevõtmise pakkumisele, mille teeb talle [EUIPO] pärast nimetatud konkursi reservnimekirja avaldamist.
[EUIPO] jätab endale õiguse öelda käesolev leping üles muudel põhjustel, mis on ette nähtud [muude teenistujate teenistustingimuste] artiklites 47–50 kooskõlas nendes artiklites mainitud tingimustega.
Kui ülesütlemise tingimused on täidetud, lõpeb käesolev leping automaatselt etteteatamistähtaja lõppemisel [muude teenistujate teenistustingimuste] artikli 47 punkti c alapunkti i tähenduses.“
[…]
[EUIPO] personaliosakonna direktor teatas 19. detsembril 2007 hagejale, et avalikud konkursid OHIM/AD/02/07 ja OHIM/AST/02/07 on need konkursid, mille suhtes kehtib tema 1. juunil 2005 muudetud ajutise teenistuja lepingu artiklis 5 ette nähtud ülesütlemise klausel.
Hageja osales avalikul konkursil OHIM/AST/02/07, kuid [tema nime] ei kantud reservnimekirja. Tema leping öeldi üles 12. märtsi 2009. aasta otsusega, mis jõustus 15. septembri 2009 õhtul (edaspidi „12. märtsi 2009. aasta otsus“).
Hageja esitas 12. märtsi 2009. aasta otsuse peale kaebuse. Kuna tema kaebus jäeti rahuldamata, kaebas ta selle otsuse edasi kollektiivhagi raames, mille ta esitas 13 teise [EUIPO] ajutise teenistuja ja endise ajutise teenistujaga ning mis registreeriti Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleis numbriga F‑102/09.
Numbriga F‑102/09 registreeritud kollektiivhagi kohta tehti 15. septembril 2011 kohtuotsus Bennett jt vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
, edaspidi „kohtuotsus Bennett II“). Avaliku Teenistuse Kohus leidis selles kohtuotsuses esiteks, et hoolimata 1. juunist 2005 muudetud hageja lepingu artikli 4 sõnastusest ei saa seda kvalifitseerida tähtajatuks lepinguks, millele on omane töösuhte stabiilsus (kohtuotsus Bennett II, punkt 86), ning teiseks, et 1. juunil 2005 tehtud muudatust tema ajutise teenistuja lepingusse, millele lisati ülesütlemise klausel, tuleb analüüsida kui esimest korda lepingu tähtajaliselt pikendamist muude teenistujate teenistustingimuste artikli 2 punkti a tähenduses (kohtuotsus Bennett II, punkt 120). Sama kohtuotsusega jättis Avaliku Teenistuse Kohus hagi hagejat puudutavas osas rahuldamata ning seega ei tühistanud 12. märtsi 2009. aasta otsust.
Eelnevalt ühe teise kollektiivhagi raames, mis registreeriti Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleis numbriga F‑19/08 ja millest hageja samuti osa võttis ning milles tehti 2. juuli 2009. aasta kohtuotsus Bennett jt vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
F‑19/08
,
EU:F:2009:75
, edaspidi „kohtuotsus Bennett I“), leidis Avaliku Teenistuse Kohus pärast seda, kui ta tõdes, et konkursid OHIM/AD/02/07 ja OHIM/AST/02/07 korraldati selleks, et võtta tööle vastavalt üksnes neli assistenti ja ainult üks administraator, kohtuotsuse punktis 116 järgmist:
„Pakkudes 31 teenistujale, kes edukalt osalesid selleks korraldatud asutusesisestes valikumenetlustes, ajutise teenistuja tähtajatut lepingut ülesütlemise klausliga, mida kohaldatakse ainult siis, kui asjaomaseid isikuid ei kanta intellektuaalomandi valdkonnas korraldatud avaliku konkursi tulemusel koostatud reservnimekirja, kusjuures selle korraldamisest 2007. või 2008. aastal andis EUIPO juhataja ise teada, võttis [EUIPO] selgelt kohustuse jätta asjaomased isikud alaliselt asutusse tööle tingimusel, et nad on kantud sellisesse reservnimekirja. Piirates täidetavate ametikohtade arvu neil asjaoludel kokku viiele ametikohale, kuigi asjaomaseid isikuid oli [31], ning piirates [konkursside OHIM/AD/02/07 ja OHIM/AST/02/07], pealegi avalike konkursside tulemusel koostatud sobivate kandidaatide loetellu kantud konkursi edukalt läbinud isikute arvu vastavalt täidetavate ametikohtade täpsele arvule, vähendas [EUIPO] radikaalselt ja objektiivselt kõigi nende teenistujate võimalusi välistada ülesütlemise klausli kohaldamine ning seega muutis osaliselt sisutühjaks ajutiste teenistujate suhtes võetud lepinguliste kohustuste ulatuse.
[…]
Kohtuotsuste Bennett I ja Bennett II tulemusel sõlmisid [EUIPO] ja hageja 1. detsembril 2011„tööle ennistamise protokolli“, milles nähti ette hageja „tööle ennistamine“ tema ajutise teenistuja lepingu raames, nagu seda muudeti 1. juunil 2005, kusjuures lepingu artiklit 5 ei muudetud ning artikkel 4 jäeti välja (edaspidi „tööle ennistamise protokoll“); sama protokolliga ennistas [EUIPO] hageja tegelikult tööle alates 1. detsembrist 2011.
[…]
[EUIPO] juhataja teavitas 28. novembril 2013 hagejat sellest, et pärast asjaomase konkursiteate avaldamist „muutub [tema ajutise teenistuja lepingu artiklis 5 ette nähtud ülesütlemise] klausel kohaldatavaks, kui [tema] nimi ei esine […] [avalike] konkursside [OHIM/AD/01/13 ja OHIM/AST/02/13] reservnimekirja[de]s“.
Hageja osales avalikul konkursil OHIM/AST/02/13 (edaspidi „asjaomane konkurss“), kuid [tema nime] ei kantud reservnimekirja. Tema ajutise teenistuja leping öeldi üles 4. juuni 2014. aasta otsusega, mis jõustus alates samast kuupäevast arvestatud kuuekuulise etteteatamistähtaja lõppedes ehk 3. detsembril 2014 (edaspidi „vaidlustatud otsus“).
Hageja esitas 4. septembril 2014 kaebuse vaidlustatud otsuse peale, kusjuures kaebus jäeti 12. jaanuaril 2015 rahuldamata.“
Menetlus esimeses kohtuastmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 22. aprillil 2015 saabunud hagiga, mis registreeriti numbriga F‑60/15, palus apellant tühistada EUIPO juhataja 4. juuni 2014. aasta otsuse, millega öeldi kuuekuulise etteteatamistähtaja lõppedes üles tema ajutise teenistuja leping.
Vaidlustatud kohtuotsusega jättis Avaliku Teenistuse Kohus hagi rahuldamata ning jättis hageja kanda tema enda kohtukulud ja mõistis temalt välja pool EUIPO kohtukuludest.
Kõigepealt meenutas Avaliku Teenistuse Kohus, et „tööle ennistamise protokoll [, mille EUIPO ja hageja sõlmisid 1. detsembril 2011], nägi ette hageja tööle ennistamise tema ajutise teenistuja lepingu raames, mida oli muudetud 1. juunil 2005, palgaastmele ja ‑järku, mis tal oli kuupäeval, kui nimetatud leping öeldi üles ehk 15. septembri 2009. aasta õhtul“, ning et selle protokolliga EUIPO „võttis kohustuse taastada hageja teenistuskäik alates samast kuupäevast ning maksta talle selle, mida ta oleks saanud ajavahemikus 16. september 2009–30. november 2011, kui tema lepingut ei oleks üles öeldud, ning selle, mida ta samal ajavahemikul tegelikult sai, vahe“. Avaliku Teenistuse Kohus oli seisukohal, et „neil asjaoludel, nagu sõnaselgelt ilmneb [protokolli] artiklist 1, eeldati, et 12. märtsi 2009. aasta otsus tunnistati selle protokolliga kehtetuks ning hageja astus tagasiulatuvalt oma ajutise teenistuja lepingusse, mida on muudetud 1. juunil 2005, alates lepingu ülesütlemise otsuse jõustumisest ehk alates 15. septembri 2009. aasta õhtust“. Nii leiti, et „kuna hageja ajutise teenistuja lepingut, mida muudeti 1. juunil 2005, tuleb analüüsida […] kui esimest korda lepingu tähtajaliselt pikendamist muude teenistujate teenistustingimuste artikli 2 punkti a tähenduses, ei saanud hageja väita, et vaidlustatud otsusega rikuti muude teenistujate teenistustingimuste artikli 8 esimest lõiku, kuna [protokolli puhul] oli tegemist [EUIPO] ja tema vahelise lepingu teistkordse pikendamisega“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 39).
Seejärel rõhutas Avaliku Teenistuse Kohus, et „[18. märtsil 1999 sõlmitud Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepe tähtajalise töö kohta, mida rakendati nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiviga 1999/70/EÜ], ei puuduta tähtajaliste või tähtajatute lepingute ülesütlemise tingimusi, vaid nende lepingute kasutamise tingimusi vastavalt klausli 1 punktile b“ ning et „raamkokkuleppe klausli 5 punkti 1 alapunktile a ei saa otse tugineda tähtajalise lepingu ülesütlemise otsuse peale, mille ese ega tulemus ei ole hageja teenistuse pikendamine [EUIPOs], ja mis seega ei saa iseenesest olla raamkokkuleppe sätetega vastuolus“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 45).
Lisaks mis puudutab EUIPO ja hageja vahel 1. detsembril 2011 sõlmitud tööle ennistamise protokolli (edaspidi „1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokoll“) väidetavat õigusvastasust, kuna see on vastuolus 18. märtsil 1999 sõlmitud Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkuleppega tähtajalise töö kohta, mida rakendati nõukogu 28. juuni 1999. aasta direktiiviga 1999/70/EÜ (
EÜT 1999, L 175, lk 43
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 368; edaspidi „raamleping“), meenutas Avaliku Teenistuse Kohus, et kõnealune protokoll ennistas hageja tööle ajutise teenistuja lepingu raames, mida muudeti 1. juunil 2005, ning et „viimati nimetatud lepingut […] tuleb analüüsida kui esimest korda lepingu tähtajaliselt pikendamist muude teenistujate teenistustingimuste artikli 2 punkti a tähenduses, mis toimus nende teenistustingimuste artikli 8 sätete alusel, millega just nimelt püütakse piirata järjestikuste ajutise teenistujate lepingute kasutamist, ning see on hõlmatud meetmetega, millele on viidatud raamlepingu klausli 5 lõikes 1, millega võidakse vältida järjestikuste tähtajaliste töölepingute või töösuhete kasutamise kuritarvitamist“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 46).
Lõpuks rõhutas Avaliku Teenistuse Kohus, et „[EUIPO] ja hageja vahelise varasema lepingu ülesütlemise otsust Avaliku Teenistuse Kohus ei tühistanud, mistõttu hageja tööle ennistamine [1. detsembri 2011. aasta] tööle ennistamise protokolliga toimus administratsiooni enda initsiatiivil“ ning et „hageja sellist tööle ennistamist [EUIPOsse], kuigi töösuhted olid katkenud rohkem kui kaks aastat, ei saa pidada raamlepingu klausli 1 punkti b tähenduses kuritarvituslikuks“ (vaidlustatud kohtuotsus, punkt 46).
Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Apellant esitas käesoleva hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 12. mail 2016.
[…]
Apellant palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
—
sellest tulenevalt rahuldada tema nõuded esimeses kohtuastmes, tühistades EUIPO juhataja 4. juuni 2014. aasta otsuse, millega öeldi kuuekuulise etteteatamistähtaja lõppedes üles tema ajutise teenistuja leping;
—
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja EUIPO‑lt.
EUIPO palub Üldkohtul:
—
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
—
teise võimalusena rahuldada tema nõuded esimeses kohtuastmes.
—
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja apellandilt.
Õiguslik käsitlus
[…]
Esimene ja teine väide, et on rikutud vastavalt muude teenistujate teenistustingimuste artiklit 8 ja 15. septembri 2011. aasta kohtuotsuse Bennett jt vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
) seadusjõudu
Apellandi esimene ja teine väide puudutavad vastavalt muude teenistujate teenistustingimuste artikli 8 ja 15. septembri 2011. aasta kohtuotsuse Bennett jt vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
F‑102/09
,
EU:F:2011:138
) seadusjõu rikkumist.
[…]
Kahe esimese väitega tuleb esiteks analüüsida, kas Avaliku Teenistuse Kohus tegi vea, kui ta leidis, et 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsus tunnistati kehtetuks, ning teiseks, kas ta hindas õigesti selle kehtetuks tunnistamise õiguslikke tagajärgi.
Esiteks tuleb analüüsida, kas 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsuse kehtetuks tunnistamine oli õiguslikult võimalik.
Esiteks selgub kohtupraktikast, et sellise õiguspärase haldusakti kehtetuks tunnistamine tagasiulatuvalt, mis annab subjektiivseid õigusi või eeliseid, on vastuolus õiguse üldpõhimõtetega (vt selle kohta kohtuotsused, 22.9.1983, Verli‑Wallace vs. komisjon,
159/82
,
EU:C:1983:242
, punkt
, ja 5.12.2000, Gooch vs. komisjon,
T‑197/99
,
EU:T:2000:282
, punkt
).
Teiseks, mis puudutab õigusvastaseid haldusakte, siis tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb liidu õiguse üldpõhimõtetest, et administratsioonil on põhimõtteliselt õigus tunnistada tagasiulatuvalt kehtetuks soodus haldusakt, mis on vastu võetud õigusvastaselt (vt selle kohta kohtuotsused, 20.11.2002, Lagardère ja Canal+ vs. komisjon,
T‑251/00
,
EU:T:2002:278
, punktid
–
, ja 15.4.2011, IPK International vs. komisjon,
T‑297/05
,
EU:T:2011:185
, punkt
), kuid sellise akti tagasiulatuvalt kehtetuks tunnistamiseks, mis tekitas selle adressaadile õigusi, on üldjuhul väga ranged tingimused (vt selle kohta kohtuotsus, 9.3.1978, Herpels vs. komisjon,
54/77
,
EU:C:1978:45
punkt 38). Nimelt kui anda kõikidele liidu institutsioonidele, kes leiavad, et nende vastu võetud akt on õigusvastane, õigus tunnistada see mõistliku aja jooksul tagasiulatuvalt kehtetuks, võib see õigus olla piiratud vajadusega kaitsta õiguspärast ootust, mis on akti adressaadil, kes võis loota aktide õiguspärasusele (kohtuotsused, 26.2.1987, Consorzio Cooperative d’Abruzzo vs. komisjon,
15/85
,
EU:C:1987:111
, punktid
–
; 20.6.1991, Cargill vs. komisjon,
C‑248/89
,
EU:C:1991:264
, punkt
, ja 17.4.1997, de Compte vs. parlament,
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
, punkt
). Sellisele otsusele kehtib samuti tingimus, et see ei riku õiguskindluse põhimõtet (vt selle kohta kohtuotsus, 5.3.2003, Ineichen vs. komisjon,
T‑293/01
,
EU:T:2003:55
, punkt
).
Kolmandaks tuleneb sisuliselt 16. detsembri 2010. aasta kohtuotsusest Athinaïki Techniki vs. komisjon (
C‑362/09 P
,
EU:C:2010:783
, punkt
), et ranged tingimused, mis on ette nähtud 9. märtsi 1978. aasta kohtuotsusega Herpels vs. komisjon (
54/77
,
EU:C:1978:45
), 26. veebruari 1987. aasta kohtuotsusega Consorzio Cooperative d’Abruzzo vs. komisjon (
15/85
,
EU:C:1987:111
) ja 17. aprilli 1997. aasta kohtuotsusega de Compte vs. parlament (
C‑90/95 P
,
EU:C:1997:198
), mida võib kohaldada õigusvastase ja subjektiivseid õigusi tekitava haldusakti tagasiulatuvalt kehtetuks tunnistamisele, ei ole asjakohased, kui asjaomane akt ei ole selle adressaadi suhtes mitte õigusi tekitav, vaid tema huve kahjustav akt.
Seda kohtupraktikat arvestades leiab Üldkohus, et sellise õigusvastase või õiguspärase haldusakti, mis kahjustab põhimõtteliselt tema adressaadi huve ning täiendavalt tekitab tema kasuks õigusi, võib kehtetuks tunnistada, kui see ei kahjusta adressaadi õiguspärast ootust ega riku õiguskindluse põhimõtet.
Käesolevas asjas tuleb tõdeda, et 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsus on põhimõtteliselt haldusakt, mis kahjustab apellandi huve ning täiendavalt tekitab tema kasuks õiguse.
Samuti tuleb märkida, et kui apellant kirjutas alla 1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokollile, siis andis ta oma nõusoleku 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsuse kehtetuks tunnistamisele, kusjuures kõnealune kehtetuks tunnistamine toimus apellandi õiguspärast ootust arvestades ning kooskõlas õiguskindluse põhimõttega, mida mõlemat meenutati eespool punktis 27 viidatud kohtupraktikas. Selles küsimuses on protokolli artiklis 1 selgelt märgitud, et nimetatud otsus tunnistatakse kehtetuks.
Järelikult asus Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39 õigesti seisukohale, et 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsus tunnistati 1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokolliga kehtetuks.
Teiseks, kuna 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsuse kehtetuks tunnistamine oli õiguslikult võimalik, tuleb analüüsida, kas Avaliku Teenistuse Kohus ei rikkunud selle kehtetuks tunnistamise õiguslikke tagajärgi hinnates õigusnormi.
Esmalt tuleb märkida, et kuna 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsus tunnistati kehtetuks, ei ole seda kunagi olemas olnudki. Järelikult leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39 õigesti, et apellandi ajutise teenistuja lepingu rakendamise raames, mida muudeti 1. juunist 2005, taastati apellandi olukord alates 15. septembrist 2009 tagasiulatuvalt. 1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokolli sätted üksnes täpsustasid selles suhtes apellandi ennistamist ametikohale, mida ta täitis enne 15. septembrit 2009.
Teiseks leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39, et apellandi ajutise teenistuja lepingut, mida muudeti 1. juuni 2005. aasta lisaga, tuleb analüüsida kui esimest korda lepingu tähtajaliselt pikendamist muude teenistujate teenistustingimuste artikli 2 punkti a tähenduses, ega nõustunud seisukohaga, et 1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokoll oli selle lepingu teistkordne pikendamine.
Avaliku Teenistuse Kohtu selle arutluskäiguga ei ole rikutud õigusnorme. Nimelt nagu eespool punktis 33 mainiti, oli 12. märtsi 2009. aasta ülesütlemise otsuse, mida täpsustati 1. detsembri 2011. aasta tööle ennistamise protokolliga, tagajärg see, et hageja asetati olukorda, milles ta oli enne 15. septembrit 2009, mitte olukorda, milles ta oli enne seda kuupäeva, ning seega ei olnud tegemist tema tähtajalise lepingu teistkordse pikendamisega.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda),
otsustab:

1)
Jätta apellatsioonkaebus rahuldamata.

2)
Jätta José Luis Ruiz Molina kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) kohtukulud käesolevas kohtuastmes.

Jaeger
Prek
Dittrich
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 27. juunil 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.