CELEX: 62021CJ0256
Řízení o předběžné otázce
Ochranné známky Evropské unie
Nařízení (EU) 2017/1001
Článek 124 písm. a) a d)
Článek 128
Příslušnost soudů pro ochranné známky EU
Žaloba pro porušení práv
Protinávrh na prohlášení neplatnosti
Zpětvzetí žaloby pro porušení práv
Výsledek řízení o protinávrhu
Samostatná povaha protinávrhu

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 124 písm. a) a d), jakož i článku 128 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie (
Úř. věst. 2017, L 154, s. 1
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi KP na straně jedné a TV a Gemeinde Bodman-Ludwigshafen (obec Bodman-Ludwigshafen, Německo) na straně druhé ve věci žaloby pro porušení práv ze slovní ochranné známky Evropské unie, jakož i protinávrhu na prohlášení neplatnosti této ochranné známky.
Právní rámec
Unijní právo
Body 4 a 32 odůvodnění nařízení 2017/1001 zní takto:
„(4)
[…] [J]eví [se] nezbytným přijetí společného režimu pro ochranné známky, na jehož základě mohou podniky nabýt na základě jediného řízení ochranné známky EU, kterým je poskytnuta jednotná ochrana a které mají účinky na celém území Unie. Takto vyjádřená zásada jednotné povahy ochranné známky EU by se měla uplatnit, nestanoví-li toto nařízení jinak.
[…]
(32)
Je nezbytné, aby rozhodnutí týkající se platnosti a porušení práv z ochranných známek [Evropské unie] mělo účinky a vztahovalo se na celé území Unie, neboť je to jediný způsob, jak zabránit vydání odporujících si rozhodnutí ze strany soudů a [Úřadu Evropské unie pro duševní vlastnictví (EUIPO)] a zajistit, aby nebyla ohrožena jejich jednotná povaha. Na všechna řízení týkající se ochranných známek EU by se měla vztahovat ustanovení nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) [ze dne 12. prosince 2012 o soudní příslušnosti, uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2012, L 351, s. 1
;)], pokud toto nařízení nestanoví z uvedených ustanovení výjimky.“
Článek 1 tohoto nařízení, nadepsaný „Ochranná známka Evropské unie“, v odstavci 2 stanoví:
„Ochranná známka EU má jednotnou povahu. Má stejné účinky v celé Unii: může být zapsána, převedena, lze se jí vzdát, může být předmětem rozhodnutí o zrušení práv vlastníka nebo být prohlášena za neplatnou a její užívání může být zakázáno pouze pro území celé Unie. Tato zásada platí, nestanoví-li toto nařízení jinak.
Podle článku 6 uvedeného nařízení, nadepsaného „Nabytí ochranné známky EU“, se ochranná známka EU nabývá zápisem do rejstříku.
Článek 7 uvedeného nařízení, nadepsaný „Absolutní důvody pro zamítnutí zápisu“, uvádí v odstavci 1 druhy označení a ochranných známek, které se do rejstříku nezapíšou. Toto ustanovení zejména stanoví:
„Do rejstříku se nezapíšou:
[…]
b)
ochranné známky, které postrádají rozlišovací způsobilost;
c)
ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, které mohou sloužit v oblasti obchodu k označení druhu, jakosti, množství, účelu, hodnoty, zeměpisného původu nebo doby výroby výrobků nebo poskytnutí služby nebo jiných jejich vlastností;
d)
ochranné známky, které jsou tvořeny výlučně označeními nebo údaji, jež se staly obvyklými v běžném jazyce nebo v poctivých a zavedených obchodních zvyklostech;
[…]“
Článek 59 nařízení 2017/1001, nadepsaný „Absolutní důvody neplatnosti“, v odst. 1 písm. a) stanoví:
„Ochranná známka EU se prohlásí za neplatnou na základě návrhu podaného u úřadu nebo na základě protinávrhu v řízení o porušení práv:
a)
pokud byla ochranná známka EU zapsána v rozporu s článkem 7;
[…]“
Článek 63 tohoto nařízení, nadepsaný „Návrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti“, v odstavcích 1 a 3 stanoví:
„1.   Návrh na zrušení práv vlastníka ochranné známky EU nebo prohlášení této ochranné známky za neplatnou může podat u úřadu:
a)
v případech uvedených v článcích 58 a 59 každá fyzická nebo právnická osoba, jakož i skupina nebo subjekt vytvořené k zastupování zájmů výrobců, producentů, poskytovatelů služeb, obchodníků nebo spotřebitelů, mají-li podle právních předpisů, jimiž se řídí, procesní způsobilost;
[…]
3.   Návrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti je nepřípustný, pokud bylo úřadem nebo soudem pro ochranné známky EU podle článku 123 rozhodnuto ve věci samé mezi stejnými účastníky o návrhu týkajícím se stejného předmětu a stejného důvodu a toto rozhodnutí je pravomocné.“
Odstavce 1 a 2 článku 122 uvedeného nařízení, nadepsaného „Použití pravidel Unie o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech“, zní takto:
„1.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, použijí se pro řízení ve věcech ochranných známek EU a přihlášek ochranných známek EU i pro řízení ve věcech současně nebo následně po sobě podaných žalob týkajících se ochranných známek EU a národních ochranných známek ustanovení pravidla Unie o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech.
2.   Pokud jde o řízení na základě žalob a protinávrhů uvedených v článku 124:
a)
nepoužijí se články 4 a 6, čl. 7 body 1, 2, 3 a 5 a článek 35 nařízení (EU) č. 1215/2012;
b)
články 25 a 26 nařízení (EU) č. 1215/2012 se použijí s výhradou omezení stanovených v čl. 125 odst. 4 tohoto nařízení;
c)
ustanovení kapitoly II nařízení (EU) č. 1215/2012, která se vztahují na osoby, které mají bydliště na území členského státu, platí i pro osoby, které nemají bydliště na území členského státu, ale mají tam svou pobočku.
[…]“
Článek 123 nařízení 2017/1001, nadepsaný „Soudy pro ochranné známky EU“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy určí na svém území co nejomezenější počet vnitrostátních soudů prvního a druhého stupně plnící funkce svěřené jim tímto nařízením.“
Článek 124 tohoto nařízení, nadepsaný „Soudní příslušnost ve věci porušení práv a platnosti“, zní takto:
„Soudy pro ochranné známky EU mají výlučnou příslušnost:
a)
ve věcech všech žalob pro porušení práv, a pokud to připouští vnitrostátní právní předpisy, pro hrozící porušení práv z ochranné známky EU;
[…]
d)
ve věcech protinávrhů na zrušení práv nebo prohlášení ochranné známky EU za neplatnou podle článku 128.“
Článek 127 uvedeného nařízení, nadepsaný „Domněnka platnosti – obrana ve věci samé“, v odstavci 1 stanoví:
„Soudy pro ochranné známky EU pohlížejí na ochrannou známku EU jako na známku platnou, pokud žalovaný nezpochybnil její platnost protinávrhem na zrušení nebo na prohlášení neplatnosti.
[…]“
Článek 128 nařízení 2017/1001, nadepsaný „Protinávrhy“, stanoví:
„1.   Protinávrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti může být založen jen na důvodech zrušení nebo neplatnosti uvedených v tomto nařízení.
2.   Soud pro ochranné známky EU zamítne protinávrh na zrušení nebo na prohlášení neplatnosti, pokud rozhodnutí [EUIPO] týkající se téhož předmětu, téhož důvodu a mezi týmiž účastníky již nabylo právní moci.
[…]
4.   Soud pro ochranné známky EU, u kterého byl podán protinávrh na zrušení práv nebo prohlášení ochranné známky EU za neplatnou, nepřistoupí k přezkoumání protinávrhu, dokud dotčený účastník řízení nebo soud nesdělí úřadu den, kdy byl protinávrh podán. [EUIPO] zapíše tuto skutečnost do rejstříku. Byl-li návrh na zrušení práv nebo prohlášení ochranné známky EU za neplatnou k úřadu podán ještě před tím, než byl podán protinávrh, sdělí úřad tuto skutečnost soudu a soud řízení přeruší v souladu s čl. 132 odst. 1, dokud rozhodnutí o návrhu nenabude právní moci nebo dokud není návrh vzat zpět.
[…]
6.   Pokud soud pro ochranné známky EU rozhodl o protinávrhu na zrušení práv nebo prohlášení ochranné známky EU za neplatnou a rozhodnutí nabylo právní moci, zašle soud nebo kterýkoliv účastník vnitrostátního řízení neprodleně kopii rozhodnutí [EUIPO]. [EUIPO] nebo kterákoliv jiná dotčená osoba mohou požadovat, aby byly o tomto předání blíže informovány. [EUIPO] zapíše údaj o rozhodnutí soudu do rejstříku a přijme opatření nezbytná pro naplnění výroku soudu.
7.   Soud pro ochranné známky EU, který projednává protinávrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti, může na návrh vlastníka ochranné známky EU a po vyslechnutí ostatních účastníků řízení přerušit a vyzvat žalovaného, aby u [EUIPO] podal návrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti ve lhůtě, kterou stanoví. Není-li návrh v této lhůtě podán, pokračuje soud v řízení; protinávrh se považuje za vzatý zpět. Použije se čl. 132 odst. 3.“
Článek 129 nařízení 2017/1001, nadepsaný „Rozhodné právo“, zní takto:
„1.   Soudy pro ochranné známky EU se řídí ustanoveními tohoto nařízení.
2.   Ve všech otázkách týkajících se ochranných známek, které nejsou upraveny tímto nařízením, se příslušný soud pro ochranné známky EU řídí příslušnými vnitrostátními právními předpisy.
3.   Nestanoví-li toto nařízení jinak, řídí se soud pro ochranné známky EU procesními předpisy, které platí pro obdobná řízení ve věcech národních ochranných známek toho členského státu, na jehož území má sídlo.“
Článek 132 tohoto nařízení, nadepsaný „Zvláštní ustanovení pro související žaloby“, stanoví:
„1.   Neexistují-li zvláštní důvody pokračovat v řízení, soud pro ochranné známky EU, který projednává žalobu uvedenou v článku 124 s výjimkou žaloby na určení, že nedochází k porušení práv ze známky, přeruší řízení buď z úřední moci po vyslechnutí účastníků, nebo na žádost účastníka a po vyslechnutí ostatních účastníků, byla-li platnost ochranné známky EU již zpochybněna před jiným soudem pro ochranné známky EU cestou protinávrhu nebo byl-li již podán u [EUIPO] návrh na zrušení nebo prohlášení neplatnosti.
2.   Neexistují-li zvláštní důvody pokračovat v řízení, [EUIPO] při projednávání návrhu na zrušení nebo prohlášení neplatnosti přeruší řízení buď z úřední moci po vyslechnutí účastníků, nebo na žádost účastníka a po vyslechnutí ostatních účastníků, byla-li platnost ochranné známky EU již zpochybněna cestou protinávrhu u soudu pro ochranné známky EU. Pokud však o to některý z účastníků řízení před soudem pro ochranné známky EU požádá, může soud po vyslechnutí ostatních účastníků přerušit řízení. V tomto případě [EUIPO] v řízení pokračuje.
3.   Soud pro ochranné známky EU, který přeruší řízení, může nařídit pro dobu přerušení předběžná a ochranná opatření.“
Německé právo
Podle § 33 odst. 1 Zivilprozessordnung (občanský soudní řád, dále jen „ZPO“) lze protinávrh podat u soudu, který projednává žalobu, existuje-li právní souvislost mezi předmětem protinávrhu a předmětem hlavní žaloby nebo důvody na obranu předloženými proti hlavní žalobě.
Ustanovení § 261 ZPO, nadepsané „Překážka litispendence“, v odst. 3 bodě 2 stanoví, že příslušnost soudu, u něhož byla žaloba podána, není dotčena změnou skutečností, které tuto příslušnost založily.
Spor v původním řízení a předběžná otázka
KP je vlastníkem slovní ochranné známky Evropské unie Apfelzügle (dále jen „napadená ochranná známka“) zapsané dne 19. října 2017 pro služby spadající do tříd 35, 41 a 43 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků. Je nesporné, že výraz „Apfelzügle“ označuje konvoj určený ke sklizni jablek, který sestává z několika přívěsů tažených traktorem.
Dne 26. září 2018 zveřejnili TV, provozovatel ovocnářské farmy, a obec Bodman-Ludwigshafen propagační informace o sklizni a ochutnávce jablek v rámci Apfelzügle.
KP podal u Landgericht München (zemský soud v Mnichově, Německo) žalobu pro porušení práv z napadené ochranné známky, kterou se domáhal, aby bylo TV a obci Bodman-Ludwigshafen zakázáno používat výraz „Apfelzügle“ pro služby, na které se vztahuje tato ochranná známka. U téhož soudu podali TV a obec Bodman-Ludwigshafen protinávrhy na prohlášení neplatnosti napadené ochranné známky podle čl. 59 odst. 1 písm. a) nařízení 2017/1001 ve spojení s čl. 7 odst. 1 písm. b), c) a d) tohoto nařízení.
Na jednání konaném u Landgericht München (zemský soud v Mnichově) vzal KP svou žalobu pro porušení práv zpět.
Vzhledem k tomu, že TV a obec Bodman-Ludwigshafen i přes toto zpětvzetí setrvaly na svých protinávrzích, rozhodl Landgericht München (zemský soud v Mnichově) rozsudkem ze dne 10. března 2020, že tyto protinávrhy jsou přípustné, prohlásil napadenou ochrannou známku za neplatnou pro služby spadající do třídy 41 a ve zbývající části uvedené protinávrhy zamítl.
Obec Bodman-Ludwigshafen podala proti tomuto rozsudku odvolání k Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově, Německo), jenž je předkládajícím soudem, a domáhala se prohlášení neplatnosti napadené ochranné známky rovněž pro služby zařazené do tříd 35 a 43.
Předkládající soud ve svém předkládacím rozhodnutí uvádí, že mu přísluší nejprve posoudit přípustnost protinávrhů podaných žalovanými s ohledem na zpětvzetí žaloby KP, přičemž podotýká, že není v tomto ohledu vázán rozhodnutím soudu prvního stupně.
V tomto ohledu předkládající soud s poukazem na smysl a účel protinávrhu stanoveného v nařízení 2017/1001 vyjadřuje pochybnosti o tom, zda soud pro ochranné známky EU může o takovém protinávrhu rozhodnout, došlo-li ke zpětvzetí žaloby pro porušení práv, na jejímž základě byl protinávrh podán.
Konkrétně předkládající soud připomíná, že zápis ochranné známky Evropské unie je aktem orgánu Evropské unie a že vnitrostátní soudy nemají pravomoc tyto akty zrušit, ledaže je výslovně stanovena výjimka, jako je podání protinávrhu, což je mimoto potvrzeno v čl. 128 odst. 7 nařízení 2017/1001. Podle předkládajícího soudu má totiž EUIPO v dané oblasti „zásadní pravomoc“, která mu je přiznána „přednostně“. To vyplývá zejména z čl. 63 odst. 1 nařízení 2017/1001.
Předkládající soud uvádí, že podle většinové německé právní nauky se na takový případ, jako je případ v projednávané věci, nevztahuje nařízení 2017/1001, nýbrž na základě čl. 129 odst. 3 tohoto nařízení pravidla upravující německé občanské soudní řízení, a konkrétně § 261 odst. 3 bod 2 ZPO, podle něhož je příslušnost soudu pro ochranné známky založená v důsledku podání protinávrhu nezávislá na výsledku řízení o žalobě pro porušení práv, a nemůže tak zaniknout v případě zpětvzetí této žaloby.
Podle předkládajícího soudu přitom nutnost zajistit, aby se žalovaný mohl hájit, již neexistuje, pokud z důvodu zpětvzetí žaloby již není důvodné, aby soud pro ochranné známky EU rozhodoval o žalobě pro porušení práv. Tento výklad je mimoto podpořen rozsudkem ze dne 19. října 2017, Raimund (
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
). Vnitrostátní procesní právo by se tak mělo použít pouze po dobu, kdy probíhá řízení o žalobě podle unijního práva. Kromě toho by takový výklad neznamenal pro navrhovatele nadměrnou a nepřiměřenou zátěž, neboť bude mít stále možnost obrátit se na EUIPO podle článku 63 nařízení 2017/1001.
Za těchto okolností se Oberlandesgericht München (vrchní zemský soud v Mnichově) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Je třeba čl. 124 písm. d) a článek 128 [nařízení 2017/1001] vykládat v tom smyslu, že soud pro ochranné známky EU je nadále příslušný k rozhodnutí o neplatnosti ochranné známky EU, která je uplatněna prostřednictvím protinávrhu ve smyslu článku 128 [nařízení 2017/1001], přestože žaloba pro porušení práv ve smyslu čl. 124 písm. a) [uvedeného nařízení] založená na této ochranné známce EU byla právoplatně vzata zpět?“.
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 124 písm. a) a d) a článek 128 nařízení 2017/1001 vykládány v tom smyslu, že soud pro ochranné známky EU, k němuž byla podána žaloba pro porušení práv založená na ochranné známce Unie, jejíž platnost je napadena protinávrhem na prohlášení neplatnosti, je i přes zpětvzetí hlavní žaloby příslušný k rozhodnutí o platnosti této ochranné známky.
Za účelem odpovědi na tuto otázku je třeba upřesnit smysl a dosah, který je třeba přikládat pojmu „protinávrh“ ve smyslu tohoto nařízení.
Podle ustálené judikatury platí, že z požadavků jednotného používání unijního práva i zásady rovnosti vyplývá, že znění ustanovení unijního práva, které výslovně neodkazuje na právo členských států za účelem vymezení svého smyslu a dosahu, musí být zpravidla vykládáno autonomním a jednotným způsobem v celé Evropské unii. Kromě toho význam a dosah pojmů, pro které nemá unijní právo žádnou definici, je třeba určit v souladu s jejich obvyklým smyslem, s přihlédnutím ke kontextu, v němž jsou použity, a cílům, které sleduje právní úprava, jejíž jsou součástí (rozsudek ze dne 27. ledna 2022, Zinātnes parks,
C‑347/20
,
EU:C:2022:59
, bod
a citovaná judikatura).
Nařízení 2017/1001 přitom neobsahuje výslovný odkaz na právo členských států, pokud jde o smysl a dosah, který je třeba tomuto pojmu přikládat. Uvedený pojem tedy musí být považován za autonomní pojem unijního práva a být na území Unie vykládán jednotně [rozsudky ze dne 3. září 2014, Deckmyn a Vrijheidsfonds,
C‑201/13
,
EU:C:2014:2132
, bod
a citovaná judikatura, jakož i ze dne 25. listopadu 2021, État luxembourgeois (Informace o skupině daňových poplatníků),
C‑437/19
,
EU:C:2021:953
, bod
a citovaná judikatura].
Odkaz v čl. 129 odst. 3 nařízení 2017/1001 na vnitrostátní procesní předpisy, „nestanoví-li toto nařízení jinak“, nemůže tento závěr vyvrátit.
Nelze totiž mít za to, že by se uvedené nařízení nezabývalo otázkou, zda protinávrh přetrvává i přes zpětvzetí žaloby pro porušení práv, na jejímž základě byl podán. Odpověď na tuto otázku závisí právě na dosahu, který hodlal unijní normotvůrce tomuto právnímu prostředku přiznat.
Vzhledem k tomu, že v nařízení 2017/1001 není definován pojem „protinávrh“, je třeba zaprvé poznamenat, že tento pojem je obvykle chápán, jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska a jak potvrzují výrazy použité zejména ve znění dotyčných ustanovení tohoto nařízení v dánském jazyce (
Modkrav
), v německém jazyce („
Widerklage
“), v řeckém jazyce (ανταγωγή) a v anglickém jazyce („
counterclaim
“), tak, že označuje vzájemnou žalobu podanou žalovaným v řízení, které proti němu bylo zahájeno na návrh žalobce u téhož soudu.
Pokud jde zadruhé o kontext, do něhož jsou tato ustanovení zasazena, je třeba zaprvé poukázat na to, jak uvádí bod 32 odůvodnění nařízení 2017/1001, že podle článku 122 tohoto nařízení se pravidla Unie o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech použijí na řízení týkající se ochranných známek Unie. Jak uvedl generální advokát v bodech 50 a 51 svého stanoviska, je tedy třeba pojem „protinávrh“ ve smyslu nařízení 2017/1001 vykládat způsobem, který je v souladu s těmito pravidly a s příslušnou judikaturou.
V tomto ohledu z judikatury týkající se systému vytvořeného Úmluvou ze dne 27. září 1968 o příslušnosti a výkonu rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 1972, L 299, s. 32
), ve znění pozdějších změn, která byla postupně převzata nařízením Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. září 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech (
Úř. věst. 2001, L 12, s. 1
; Zvl. vyd. 19/04, s. 42) a nařízením č. 1215/2012, vyplývá, že protinávrh nelze zaměňovat s pouhým prostředkem obrany. Přestože je podán v rámci řízení zahájeného jiným právním prostředkem, jedná se o odlišný a samostatný návrh, jehož procesní projednání je nezávislé na hlavním návrhu, a může tak pokračovat i v případě zamítnutí hlavního návrhu žalobce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. října 2016, Kostanjevec,
C‑185/15
,
EU:C:2016:763
, bod
a citovaná judikatura).
S ohledem na výše uvedené je třeba učinit závěr, že pojem „protinávrh“ ve smyslu nařízení 2017/1001 musí být chápán jako právní prostředek, který je zajisté podmíněn podáním žaloby pro porušení práv, a je proto s touto žalobou spojen. Cílem tohoto právního prostředku je však rozšíření předmětu sporu a uznání nároku, který je odlišný a samostatný ve vztahu k hlavnímu návrhu, zejména za účelem prohlášení dotyčné ochranné známky za neplatnou.
Protinávrh se tak tím, že znamená rozšíření předmětu sporu a navzdory této vazbě mezi hlavní žalobou a protinávrhem, stává autonomním a přetrvává v případě zpětvzetí hlavní žaloby. Protinávrh se tedy liší od pouhého prostředku obrany a jeho osud nezávisí na osudu žaloby pro porušení práv, v jejímž rámci byl podán.
Zadruhé z obecné systematiky nařízení 2017/1001 vyplývá, že unijní normotvůrce tím, že v rámci tohoto nařízení použil výraz „protinávrh“, měl v úmyslu přiznat tomuto výrazu smysl a dosah totožný se smyslem a dosahem uvedenými v bodech 36 až 39 tohoto rozsudku.
Je pravda, jak uvádí předkládající soud, že toto nařízení vyhrazuje EUIPO výlučnou pravomoc v oblasti zápisu ochranných známek Unie a námitek proti tomuto zápisu (rozsudek ze dne 21. července 2016, Apple and Pear Australia a Star Fruits Diffusion v. EUIPO,
C‑226/15 P
,
EU:C:2016:582
, bod
). Tak tomu však není v případě platnosti těchto ochranných známek. Ačkoli se uvedené nařízení v zásadě přiklání k centralizaci projednávání návrhů na prohlášení neplatnosti a na zrušení u EUIPO, je tato zásada zmírněna a pravomoc prohlásit ochrannou známku Unie za neplatnou nebo ji zrušit sdílejí podle článků 63 a 124 téhož nařízení soudy pro ochranné známky EU určené členskými státy v souladu s čl. 123 odst. 1 tohoto nařízení, a EUIPO (obdobně viz rozsudek ze dne 16. února 2012, Celaya Emparanza y Galdos International,
C‑488/10
,
EU:C:2012:88
, bod
).
V této souvislosti je třeba s ohledem na pochybnosti, které vyjádřil předkládající soud ohledně přesného rozsahu tohoto rozdělení pravomocí, ještě zdůraznit, že pravomoc svěřená těmto soudům pro ochranné známky představuje přímé uplatnění pravidla svěření pravomocí stanoveného v nařízení 2017/1001, a nelze ji tedy považovat za „výjimku“ z pravomoci EUIPO v dané oblasti.
Mimoto jsou dotčené pravomoci vykonávány podle zásady přednosti instance, u níž byl podán návrh na zahájení řízení. Podle čl. 132 odst. 1 a 2 první věty nařízení 2017/1001 a „[n]eexistují-li zvláštní důvody pokračovat v řízení“, je totiž k rozhodnutí příslušná první instance, u níž byl spor o platnost ochranné známky Unie zahájen.
Skutečnost, že podle čl. 128 odst. 7 nařízení 2017/1001 může vlastník ochranné známky, jejíž platnost je napadena u soudu pro ochranné známky EU protinávrhem, dosáhnout toho, aby rozhodnutí o platnosti této ochranné známky bylo přijato v řízení před EUIPO, tuto zásadu přednosti nezpochybňuje. Jak vyplývá ze samotného znění tohoto ustanovení, toto ustanovení přiznává pouhou možnost přerušení řízení, přičemž soud pro ochranné známky EU může stejně tak o protinávrhu rozhodnout.
Totéž platí pro případ uvedený v čl. 132 odst. 2 druhé větě tohoto nařízení. Soud pro ochranné známky EU má totiž povinnost přerušit před ním probíhající řízení pouze v případě, že návrh na zrušení nebo na prohlášení neplatnosti dotčené ochranné známky EU byl podán u EUIPO ještě před podáním protinávrhu v souladu s čl. 128 odst. 4 uvedeného nařízení.
S ohledem na systém rozdělení pravomocí popsaný v bodech 42 až 46 tohoto rozsudku je tak třeba poznamenat, že v rámci režimu zavedeného nařízením 2017/1001, které v souladu s bodem 4 odůvodnění a čl. 1 odst. 2 tohoto nařízení zakotvuje jednotnou povahu ochranné známky Unie, unijní normotvůrce zamýšlel svěřit, stejně jako EUIPO, i soudům pro ochranné známky EU při jejich rozhodování o protinávrzích pravomoc přezkoumávat platnost ochranných známek Unie.
Jak v tomto ohledu vyplývá z bodu 32 odůvodnění tohoto nařízení, rozhodnutí o platnosti ochranné známky Unie mají účinek
erga omnes
v celé Unii, a to jak v případě, že pocházejí od EUIPO, tak v případě, že jsou vydána na základě protinávrhu podaného u soudu pro ochranné známky EU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, body
a
).
Tento účinek
erga omnes
je potvrzen v čl. 128 odst. 6 uvedeného nařízení, který stanoví, že soud pro ochranné známky EU musí zaslat kopii pravomocného rozhodnutí o protinávrhu na zrušení práv nebo prohlášení ochranné známky EU za neplatnou EUIPO, který musí toto rozhodnutí zapsat do rejstříku a přijmout opatření nezbytná pro naplnění výroku soudu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, bod
).
Naproti tomu rozhodnutí soudu pro ochranné známky EU o žalobě pro porušení práv má účinky jen
inter partes
, takže toto rozhodnutí je po nabytí právní moci závazné jen pro účastníky řízení o dané žalobě (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, bod
).
Soudní dvůr tak ostatně rozhodl, že takový soud je povinen rozhodnout o protinávrhu na prohlášení neplatnosti ochranné známky Unie podanému v souladu s čl. 128 odst. 1 nařízení 2017/1001 v rámci žaloby pro porušení práv z téže ochranné známky ve smyslu čl. 124 písm. a) tohoto nařízení ještě před tím, než bude moci rozhodnout o posledně uvedené žalobě, proti níž je namítán tentýž absolutní důvod neplatnosti (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 19. října 2017, Raimund,
C‑425/16
,
EU:C:2017:776
, body
a
).
Vzhledem ke zvláštnostem režimu upravujícího protinávrh by výklad tohoto autonomního právního prostředku, jehož cílem je posoudit platnost ochranných známek Unie, v tom smyslu, že vlastník ochranné známky Unie může tím, že vezme svou žalobu pro porušení práv zpět, zbavit soud pro ochranné známky EU možnosti rozhodnout o protinávrhu na prohlášení neplatnosti podaném v rámci této žaloby, znamenal popřít rozsah pravomoci, kterou zákonodárce zamýšlel svěřit soudům pro ochranné známky EU. Z obecné systematiky nařízení 2017/1001 tedy vyplývá, že v případě zpětvzetí hlavní žaloby takový protinávrh přetrvává.
Konečně, zatřetí jsou smysl a dosah pojmu „protinávrh“ ve smyslu nařízení 2017/1001, jak jsou upřesněny v bodech 39 a 51 tohoto rozsudku, potvrzeny cíli sledovanými nařízením 2017/1001.
Z judikatury týkající se systému zavedeného úmluvou ze dne 27. září 1968, ve znění pozdějších změn, která byla postupně převzata nařízeními č. 44/2001 a č. 1215/2012, vyplývá, že v zájmu řádného výkonu spravedlnosti možnost podat protinávrh umožňuje účastníkům řízení, aby bylo o všech jejich vzájemných nárocích, jež mají společný původ, rozhodnuto v témže řízení před týmž soudem, a tím má být zejména zabráněno nadbytečným a četným řízením, která s sebou nesou riziko protichůdných rozsudků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 31. května 2018, Nothartová,
C‑306/17
,
EU:C:2018:360
, body
a
, jakož i citovaná judikatura, a ze dne 21. června 2018, Petronas Lubricants Italy,
C‑1/17
,
EU:C:2018:478
, bod
a citovaná judikatura). Jak přitom vyplývá z bodu 32 odůvodnění nařízení 2017/1001, na takové cíle se vztahuje režim stanovený v tomto nařízení jako celku, a konkrétně v jeho článcích 124 a 128.
Z toho vyplývá, že dosažení těchto cílů znamená, že soud pro ochranné známky EU musí mít možnost rozhodnout o nároku vzneseném žalovaným v rámci žaloby pro porušení práv prostřednictvím protinávrhu na prohlášení neplatnosti dotyčné ochranné známky EU, a to i přes zpětvzetí hlavní žaloby.
Naproti tomu nutit účastníka řízení, který podal protinávrh, aby v případě zpětvzetí hlavní žaloby zahájil řízení u EUIPO za účelem zajištění toho, že se již nebude muset v budoucnu vůči hlavnímu žalobci bránit, by bylo v rozporu se zásadou hospodárnosti řízení.
Kromě toho vykládat pojem „protinávrh“ v tom smyslu, že v případě zpětvzetí hlavní žaloby by již soud pro ochranné známky EU nemohl rozhodnout o protinávrhu na prohlášení neplatnosti, by umožnilo vlastníkovi ochranné známky Evropské unie, který vezme zpět žalobu pro porušení práv, již sám podal, pokračovat v užívání – případně ve zlé víře – ochranné známky Evropské unie, která mohla být zapsána v rozporu s absolutními důvody pro zamítnutí zápisu uvedenými v čl. 7 odst. 1 nařízení 2017/1001. Taková situace by přitom ohrozila účinné dosažení cílů sledovaných uvedeným nařízením (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 30. dubna 2015, Castel Frères v. EUIPO,
C‑622/13 P
, nezveřejněné,
EU:C:2015:297
, body
a
, jakož i citovaná judikatura).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 124 písm. a) a d) a článek 128 nařízení 2017/1001 musí být vykládány v tom smyslu, že soud pro ochranné známky EU, k němuž byla podána žaloba pro porušení práv založená na ochranné známce Unie, jejíž platnost je napadena protinávrhem na prohlášení neplatnosti, je i přes zpětvzetí hlavní žaloby příslušný k rozhodnutí o platnosti této ochranné známky.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Článek 124 písm. a) a d) a článek 128 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2017/1001 ze dne 14. června 2017 o ochranné známce Evropské unie

musí být vykládány v tom smyslu, že

soud pro ochranné známky EU, k němuž byla podána žaloba pro porušení práv založená na ochranné známce Unie, jejíž platnost je napadena protinávrhem na prohlášení neplatnosti, je i přes zpětvzetí hlavní žaloby příslušný k rozhodnutí o platnosti této ochranné známky.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.