CELEX: 62021CJ0270
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Voľný pohyb pracovníkov
Uznávanie odborných kvalifikácií v členskom štáte
Smernica 2005/36/ES
Právo vykonávať povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole
Regulované povolanie
Právo na prístup k povolaniu na základe diplomu vydaného v domovskom členskom štáte
Odborná kvalifikácia získaná v tretej krajine

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 písm. a) a článku 3 ods. 3, ako aj článku 13 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (
Ú. v. EÚ L 255, 2005, s. 22
), zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/55/EÚ z 20. novembra 2013 (
Ú. v. EÚ L 354, 2013, s. 132
) (ďalej len „smernica 2005/36“).
Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na návrh A vo veci rozhodnutia Opetushallitus (Národný úrad pre vzdelávanie, Fínsko), ktorým bola zamietnutá žiadosť A o uznanie odbornej kvalifikácie učiteľa v materskej škole.
Právny rámec
Právo Únie
Odôvodnenia 1 a 14 smernice 2005/36 znejú:
„(1)
Podľa článku 3 ods. 1 písm. c) zmluvy, odstránenie prekážok voľného pohybu osôb a služieb medzi členskými štátmi je jedným z cieľov Spoločenstva. Pre štátnych príslušníkov členských štátov sem patrí najmä právo na výkon povolania, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba, alebo ako zamestnanec, v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom príslušná osoba získala odbornú kvalifikáciu. Článok 47 ods. 1 zmluvy okrem toho ustanovuje, že na účely vzájomného uznávania diplomov, osvedčení a iných dokladov o vzdelaní sa vydávajú smernice.
…
(14)
Mechanizmus uznávania stanovený smernicami [Rady] 89/48/EHS [z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov (
Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16
; Mim. vyd. 05/001, s. 337)] a 92/51/EHS [z 18. júna 1992 o druhom všeobecnom systéme uznávania odborného vzdelania a prípravy, ktorou sa dopĺňa smernica 89/48/EHS (
Ú. v. ES L 209, 1992, s. 25
; Mim. vyd. 05/002, s. 47)] sa nemení. …“
Podľa článku 1 smernice 2005/36:
„Táto smernica stanovuje pravidlá, podľa ktorých členský štát, ktorý na svojom území umožňuje prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania na základe osobitných odborných kvalifikácií (ďalej len ‚hostiteľský členský štát‘), uznáva odborné kvalifikácie získané v jednom alebo viacerých členských štátoch (ďalej len ‚domovský členský štát‘), a ktorý umožňuje osobe s takými odbornými kvalifikáciami vykonávať rovnaké povolanie v tomto štáte, na prístup k tomuto povolaniu a výkon tohto povolania.
…“
Článok 2 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
„1.   Táto smernica sa uplatňuje voči všetkým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí si želajú vykonávať regulované povolanie, vrátane tých, ktorí patria k slobodným povolaniam, v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom získali svoje odborné kvalifikácie, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba alebo ako zamestnanec.
…
2.   Každý členský štát môže povoliť štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí majú doklad o odbornej kvalifikácii, ktorý nezískali v tomto členskom štáte, vykonávať regulované povolanie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) na území tohto štátu v súlade s jeho právnymi predpismi. …“
Článok 3 uvedenej smernice uvádza:
„1.   Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto pojmy:
a)
‚regulované povolanie‘: odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií;…
b)
‚odborná kvalifikácia‘: kvalifikácia potvrdená dokladom o formálnej kvalifikácii, osvedčením o spôsobilosti podľa článku 11 písm. a) bod i) a/alebo odbornou praxou;
c)
‚doklad o formálnej kvalifikácii‘: diplom, vysvedčenie alebo iný doklad, ktorý vydal orgán členského štátu určený v súlade s legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami tohto členského štátu, a potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v Spoločenstve. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, doklad o formálnej kvalifikácii podľa odseku 3 sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii;
…
e)
‚regulované vzdelávanie a odborná príprava‘: akákoľvek odborná príprava osobitne zameraná na výkon príslušného povolania, ktoré sa skladá z kurzu alebo kurzov, v prípade potreby doplnených odbornou prípravou alebo skúšobnou alebo odbornou praxou.
Štruktúru a úroveň odbornej prípravy, skúšobnej alebo odbornej praxe určujú zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia príslušného členského štátu, alebo ich monitoruje alebo schvaľuje orgán určený na ten účel;
f)
‚odborná prax‘: skutočné a zákonné vykonávanie príslušného povolania na plný úväzok alebo rovnocenné trvanie čiastočného úväzku v členskom štáte;
…
3.   Doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý vydala nečlenská krajina, sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii, ak má jeho držiteľ tri roky odbornej praxe v príslušnej oblasti na území členského štátu, ktorý uznal tento doklad o formálnej kvalifikácii podľa článku 2 ods. 2, osvedčený tým členským štátom.“
Podľa článku 4 smernice 2005/36 s názvom „Účinky uznania“:
„1.   Uznanie odbornej kvalifikácie zo strany hostiteľského členského štátu umožňuje príslušným osobám získať v tomto členskom štáte prístup k rovnakému povolaniu, ako je povolanie, pre ktoré sú kvalifikovaní v domovskom členskom štáte, a vykonávať ho v hostiteľskom členskom štáte za tých istých podmienok ako ich štátni príslušníci.
2.   Na účely tejto smernice je povolanie, ktoré chce žiadateľ vykonávať v hostiteľskom členskom štáte, rovnaké ako povolanie, pre ktoré je kvalifikovaný vo svojom domovskom členskom štáte, ak sú príslušné činnosti porovnateľné.
…“
Článok 13 tejto smernice s názvom „Podmienky uznania“ uvádza:
„1.   Ak je prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania v hostiteľskom členskom štáte podmienený držaním osobitnej odbornej kvalifikácie, príslušný orgán tohto členského štátu povolí žiadateľom prístup k tomuto povolaniu alebo výkon tohto povolania za tých istých podmienok, aké sa vzťahujú na jeho štátnych príslušníkov, ak sú držiteľmi osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnej kvalifikácii podľa článku 11, ktorý vyžaduje iný členský štát na získanie prístupu a výkon tohto povolania na svojom území.
Osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo doklady o formálnej kvalifikácii vydáva príslušný orgán členského štátu určený podľa vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení uvedeného členského štátu.
2.   Prístup k povolaniu a výkon povolania ako je opísaný v odseku 1 sa umožní aj žiadateľom, ktorí vykonávali toto povolanie na plný úväzok po dobu jedného roka alebo v ekvivalente celkového trvania na polovičný úväzok počas predchádzajúcich desiatich rokov v inom členskom štáte, ktorý toto povolanie nereguluje, a ktorí sú držiteľmi jedného alebo viacerých osvedčení o odbornej spôsobilosti alebo dokladov o formálnych kvalifikáciách, ktoré vydal iný členský štát, ktorý nereguluje povolanie.
Osvedčenia o odbornej spôsobilosti a doklady o formálnych kvalifikáciách spĺňajú tieto podmienky:
a)
sú vydané príslušným orgánom členského štátu určeným podľa vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení uvedeného členského štátu;
b)
potvrdzujú, že ich držiteľ je pripravený na výkon príslušného povolania.
Ročnú odbornú prax uvedenú v prvom pododseku však nemožno požadovať, ak sa dokladom o formálnych kvalifikáciách, ktoré žiadateľ vlastní, potvrdzuje regulované vzdelanie a odborná príprava.
…“
Článok 59 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
„1.   Členské štáty oznámia Komisii zoznam existujúcich regulovaných povolaní, v ktorom podrobnejšie uvedú činnosti v rámci každého povolania, a zoznam regulovaného vzdelávania a odbornej prípravy a odbornej prípravy s osobitnou štruktúrou, ktoré sa uvádzajú v článku 11 písm. c) bode ii), na ich území do 18. januára 2016. Komisii bez zbytočného odkladu oznámia aj každú zmenu týchto zoznamov. Komisia vytvorí a vedie verejne dostupnú databázu regulovaných povolaní vrátane všeobecného popisu činností, ktoré každé povolanie pokrýva.“
Fínske právo
Podľa § 1 prvého odseku laki amattipätevyyden tunnustamisesta (1384/2015) [zákon o uznávaní odborných kvalifikácií (č. 1384/2015)] (ďalej len „zákon o uznávaní odborných kvalifikácií“) upravuje tento zákon uznávanie odborných kvalifikácií a slobodné poskytovanie služieb v súlade so smernicou 2005/36. Ustanovenie § 6 tohto zákona spresňuje podmienky takéhoto uznávania.
Estónske právo
Požiadavky na odbornú spôsobilosť učiteľov a učiteliek v materských školách v Estónsku upravuje haridusministri 26. augusti 2002. aasta määrus „Koolieelse lasteasutuse pedagoogide kvalifikatsiooninõuded“ (RTL 2002, 96, 1486; RT I, 03.09.2013, 36) (nariadenie ministra školstva o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách) z 26. augusta 2002, ďalej len („nariadenie o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách“).
Podľa § 1 ods. 1 tohto nariadenia:
„Súlad s požiadavkami spôsobilosti upravenými v uvedenom nariadení a spôsobilosť zamestnanca pracovať v uvedenom povolaní posudzuje zamestnávateľ. …“
Podľa § 18 uvedeného nariadenia sú požiadavkami spôsobilosti pre učiteľov a učiteľky v materskej škole ukončené vysokoškolské vzdelanie a pedagogická spôsobilosť. Podľa § 37 tohto nariadenia sa požiadavky spôsobilosti neuplatňujú na osoby, ktoré pracovali ako učitelia a učiteľky v materskej škole pred 1. septembrom 2013 a disponujú spôsobilosťou podľa ustanovení nariadenia o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách účinných pred uvedeným dátumom, resp. spôsobilosťou uznanou za zodpovedajúcu pre plnenie podobných pracovných úloh.
V nadväznosti na pristúpenie Estónska k Európskej únii 1. mája 2004 stanovuje Vabariigi Valitsuse 6. juuni 2005. a määrus nr 120 „Eesti Vabariigi kvalifikatsioonide ja enne 20. augustit 1991 antud endise NSV Lidu kvalifikatsioonide vastavus“ (RT I 2005, 32, 241; RT I, 28.07.2020, 6) (nariadenie vlády č. 120 o „zhode medzi diplomami Estónskej republiky a diplomami bývalého ZSSR vydanými pred 20. augustom 1991“) zo 6. júna 2005 zhodu medzi kvalifikáciami, ktoré boli uznané bývalým Zväzom sovietskych socialistických republík a dosiahnuté pred 20. augustom 1991, a všeobecnými a vyššími stupňami vzdelania v rámci vzdelávacieho systému Estónskej republiky.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
A požiadal Národný úrad pre vzdelávanie vo Fínsku o uznanie jeho odbornej kvalifikácie učiteľa v materskej škôlke na základe týchto dokumentov:
–
osvedčenie o získaní vzdelania v odbore „Koolieelsete lasteasutuste kasvataja“ (predškolská výchova) v roku 1980 v Estónskej sovietskej socialistickej republike,
–
osvedčenie o získaní vzdelania v odbore „Rakenduskõrghariduse tasemele vastava hotellimajanduse eriala õppekava“ (špecializovaný študijný plán pre hotelový manažment na vysokoškolskej úrovni) z roku 2006,
–
osvedčenie o získaní vzdelania v odbore „Ärijuhtimise magistri kraad – Turismiettevõtlus ja teeninduse juhtimine (magisterské štúdium v odbore manažment obchodnej činnosti – manažment cestovného ruchu a služieb) v roku 2013 a
–
dokument s názvom „Kutsetunnistus Õpetaja, tase 6“ (osvedčenie o odbornosti „učiteľ, úroveň 6“) udelené v roku 2017 Estónskym učiteľským zväzom.
Okrem toho je nesporné, že A pracoval ako učiteľ v materskej škole v Estónskej sovietskej socialistickej republike v rokoch 1980 až 1984 a v rokoch 2016 a 2017 opäť v súkromných jasliach vo Fínsku.
Národný úrad pre vzdelávanie rozhodnutím z 8. marca 2018 žiadosť A zamietol.
Rozsudkom z 18. apríla 2019 Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd Helsinki, Fínsko) zamietol žalobu podanú A proti rozhodnutiu Národného úradu pre vzdelávanie. Tento súd konštatoval, že odborná kvalifikácia a odborná prax A nespĺňajú požiadavky na uznanie odbornej kvalifikácie podľa zákona o uznávaní odborných kvalifikácií (č. 1384/2015).
A preto podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko).
Vnútroštátny súd sa v prvom rade pýta, či povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole je v Estónsku „regulovaným povolaním“ v zmysle smernice 2005/36.
Uvádza, že viaceré skutočnosti naznačujú, že toto povolanie je v Estónsku regulovaným povolaním. Požiadavky spôsobilosti na učiteľa alebo učiteľku v materskej škole stanovené v nariadení o požiadavkách spôsobilosti pre učiteľov a učiteľky v materskej škole spočívajú v získaní vysokoškolského diplomu a v pedagogickej spôsobilosti. Táto spôsobilosť sa potvrdzuje dokladom, ktorý na požiadanie vydáva Estónsky učiteľský zväz na základe spisu uchádzača a po pohovore.
Vnútroštátny súd tiež poukázal na to, že Estónska republika zapísala povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole do databázy regulovaných povolaní vedenej Európskou komisiou.
Iné skutočnosti však vyvolávajú pochybnosti vnútroštátneho súdu, či povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole je v Estónsku regulovaným povolaním.
Vnútroštátny súd poznamenáva, že na rozdiel od fínskeho práva estónska právna úprava nevyžaduje, aby vysokoškolský diplom uvedený v bode 21 tohto rozsudku spadal do oblasti predškolského vzdelávania.
Okrem toho tento súd poukazuje na to, že zamestnávateľ, ktorý učiteľa alebo učiteľku prijíma do zamestnania, má priestor na voľnú úvahu pri posudzovaní, či záujemca o učiteľské miesto v materskej škôlke spĺňa podmienky nariadenia o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách. Konkrétne potvrdenie týkajúce sa pedagogickej spôsobilosti je fakultatívne a nie je pre zamestnávateľa záväzné. Zamestnávateľ posudzuje samostatne, či uchádzač má požadované pedagogické schopnosti.
Preto podľa vnútroštátneho súdu môžu dvaja rôzni zamestnávatelia posúdiť pedagogickú spôsobilosť toho istého uchádzača rozdielne.
Za týchto podmienok sa vnútroštátny súd pýta, či estónska právna úprava skutočne vyhradzuje výkon povolania učiteľa alebo učiteľky v materskej škole osobám, ktoré spĺňajú stanovené podmienky, a zakazuje prístup k tomuto povolaniu ostatným osobám.
V druhom rade, za predpokladu, že predmetné povolanie sa považuje v Estónsku za regulované, sa vnútroštátny súd pýta, či osvedčenie vydané A Estónskym učiteľským zväzom v roku 2017, uvedené v bode 15 tohto rozsudku, možno považovať za osvedčenie o odbornej spôsobilosti alebo doklad o formálnej kvalifikácii v zmysle článku 13 ods. 1 smernice 2005/36, aj keď odborná prax, ktorú osvedčuje, bola získaná v čase, keď domovským členským štátom bola sovietska socialistická republika.
V treťom rade, pokiaľ ide o diplom, ktorý A získal v roku 1980 v Estónskej sovietskej socialistickej republike, a o prax, ktorú tam nadobudol v rokoch 1980 až 1984, vnútroštátny súd si kladie otázku, či sa majú považovať za doklad o odbornej kvalifikácii získanej v tretej krajine, v zmysle článku 3 ods. 3 smernice 2005/36 a či by v dôsledku toho mohla byť táto kvalifikácia uznaná len vtedy, ak by dotknutá osoba predložila aj doklad o trojročnej odbornej praxi získanej v domovskom členskom štáte po tom, čo tento štát znovu nadobudol svoju nezávislosť.
Vnútroštátny súd však poznamenáva, že estónsky zákon z roku 2005 považuje diplomy získané v Estónskej sovietskej socialistickej republike za diplomy získané v Estónsku po tom, čo tento štát znovu nadobudol svoju nezávislosť.
Za týchto okolností Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 3 ods. 1 písm. a) smernice [2005/36] vykladať v tom zmysle, že za regulované povolanie sa má považovať povolanie, v prípade ktorého na jednej strane požiadavky na odbornú spôsobilosť sú stanovené nariadením vydaným ministrom školstva členského štátu, obsah pedagogickej spôsobilosti vyžadovanej od učiteľa alebo učiteľky v materskej škole je upravený v profesijnom štandarde a tento členský štát nechal povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole zaradiť do databázy regulovaných povolaní vedenej Komisiou, ale v prípade ktorého na druhej strane podľa znenia nariadenia týkajúceho sa požiadaviek na odbornú spôsobilosť je pri posudzovaní splnenia požiadaviek na odbornú spôsobilosť, najmä vo vzťahu k požiadavke na pedagogickú spôsobilosť, zamestnávateľovi priznaný priestor na voľnú úvahu a spôsob preukázania existencie pedagogickej spôsobilosti nie je upravený ani v predmetnom nariadení, ani v iných zákonoch, nariadeniach alebo správnych predpisoch?
2.
V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Možno osvedčenie udelené príslušným orgánom domovského členského štátu, ktoré sa týka odbornej kvalifikácie a ktorého získanie je podmienené praxou v predmetnom povolaní, považovať za osvedčenie o odbornej spôsobilosti alebo iný doklad o formálnej kvalifikácii v zmysle článku 13 ods. 1 smernice 2005/36, ak odborná prax predstavujúca základ pre udelenie tohto osvedčenia pochádza z domovského členského štátu z obdobia, keď bol tento štát sovietskou socialistickou republikou, ako aj z hostiteľského členského štátu, nie však z domovského členského štátu z obdobia po obnovení jeho samostatnosti?
3.
Má sa článok 3 ods. 3 smernice 2005/36 vykladať v tom zmysle, že odborná kvalifikácia, ktorá sa zakladá na vzdelaní, ktoré bolo získané v zariadení odborného vzdelávania nachádzajúcom sa na geografickom území členského štátu v čase, keď tento štát nebol samostatným štátom, ale sovietskou socialistickou republikou, a na odbornej praxi, ktorá bola na základe tohto vzdelania nadobudnutá v predmetnej sovietskej socialistickej republike pred obnovením samostatnosti uvedeného členského štátu, sa má považovať za odbornú kvalifikáciu získanú v tretej krajine, takže uplatnenie tejto odbornej kvalifikácie vyžaduje ďalšie tri roky odbornej praxe v domovskom členskom štáte z obdobia po obnovení jeho samostatnosti?“
O prejudiciálnych otázkach
Úvodné pripomienky
Ako vyplýva z odôvodnenia 1 smernice 2005/36, jej cieľom je podporiť uznávanie odborných kvalifikácií, aby sa štátnym príslušníkom členských štátov umožnil výkon povolania, či už ako samostatne zárobkovo činným osobám, alebo ako zamestnancom, v inom členskom štáte, ako je štát, v ktorom získali odbornú kvalifikáciu, a prispieť tak k voľnému pohybu pracovníkov v rámci Európskej únie.
Podľa jej článkov 1 a 2 sa táto smernica uplatňuje len vtedy, ak je predmetné povolanie regulované v hostiteľskom členskom štáte.
V prejednávanej veci z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole je vo Fínsku regulovaným povolaním. Prístup k tomuto povolaniu v tomto členskom štáte a jeho výkon štátnymi príslušníkmi iného členského štátu sa preto riadi ustanoveniami smernice 2005/36.
Ak je dotknuté povolanie regulované aj v domovskom členskom štáte, hostiteľský členský štát musí podľa článku 13 ods. 1 smernice 2005/36 umožniť prístup k nemu alebo jeho výkon štátnym príslušníkom iných členských štátov za rovnakých podmienok, aké majú jeho vlastní štátni príslušníci, ak sú držiteľmi osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnej kvalifikácii, ktorý vyžaduje domovský členský štát.
Naopak, ak dotknuté povolanie nie je regulované v členskom štáte pôvodu, z článku 13 ods. 2 smernice 2005/36 vyplýva, že prístup k nemu a jeho výkon sa musí udeliť v hostiteľskom členskom štáte, ak žiadateľ vykonával toto povolanie na plný úväzok po dobu jedného roka alebo v ekvivalentnej súhrnnej dobe na polovičný úväzok počas predchádzajúcich desiatich rokov v inom členskom štáte a ak je tento žiadateľ držiteľom jedného alebo viacerých osvedčení o odbornej spôsobilosti alebo dokladov o formálnej kvalifikácii, ktoré vydal domovský členský štát. Článok 13 ods. 2 tretí pododsek smernice 2005/36 však stanovuje, že požiadavka odbornej praxe neplatí, ak má žiadateľ doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý potvrdzuje regulované vzdelanie.
Žiadosť A o uznanie jeho odbornej kvalifikácie učiteľa materskej školy v hostiteľskom členskom štáte, teda vo Fínskej republike, sa preto musí posúdiť z hľadiska podmienok stanovených v článku 13 ods. 1 smernice 2005/36, ak je toto povolanie v domovskom členskom štáte, to znamená v Estónskej republike, regulované, a z hľadiska podmienok stanovených v článku 13 ods. 2 smernice 2005/36, ak regulované nie je.
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 vykladať v tom zmysle, že povolanie sa má považovať za regulované povolanie v zmysle tohto ustanovenia, ak vnútroštátna právna úprava vyžaduje podmienky spôsobilosti na prístup k nemu a na jeho výkon, ale ponecháva zamestnávateľovi voľnú úvahu pri posúdení splnenia týchto podmienok.
V zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice sa pod pojmom „regulované povolanie“ rozumie „odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií“.
Okrem toho, ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, povolanie sa má považovať za regulované v zmysle smerníc 89/48 a 92/51, ak prístup k odbornej činnosti, ktorá predstavuje toto povolanie, alebo jeho výkon sú upravené zákonom, inými právnymi predpismi, alebo správnymi opatreniami zavádzajúcimi systém, ktorého účinkom je výslovné vyhradenie tejto odbornej činnosti pre osoby spĺňajúce určité podmienky a zákaz prístupu k nej osobám, ktoré ich nespĺňajú (rozsudky z 1. februára 1996, Aranitis,
C‑164/94
,
EU:C:1996:23
, bod
, a z 8. mája 2008, Komisia/Španielsko,
C‑39/07
,
EU:C:2008:265
, bod
). Vzhľadom na definície uvedené v smerniciach 89/48 a 92/51 a na odôvodnenie 14 smernice 2005/36 sa táto judikatúra analogicky uplatňuje na pojem „regulované povolanie“ v zmysle tejto smernice.
V prejednávanej veci treba konštatovať, že v Estónsku nariadenie o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách vo svojom článku 1 ods. 1 stanovuje, že „súlad s požiadavkami spôsobilosti upravenými v uvedenom nariadení a spôsobilosť zamestnanca pracovať v uvedenom povolaní posudzuje zamestnávateľ“.
Ako uviedol vnútroštátny súd, pričom estónska vláda to nepoprela, článok 1 ods. 1 tohto nariadenia priznáva zamestnávateľovi priestor na voľnú úvahu, aby posúdil, či sú splnené podmienky spôsobilosti potrebné na vykonávanie povolania učiteľa alebo učiteľky v materskej škole, najmä podmienka týkajúca sa pedagogickej spôsobilosti, takže podľa tohto ustanovenia môžu dvaja rôzni zamestnávatelia rozdielne posúdiť, či ten istý uchádzač spĺňa tieto podmienky.
Estónska vláda síce pred Súdnym dvorom vysvetlila, že ak sa zamestnávateľovi predloží osvedčenie vydané Estónskym učiteľským zväzom, zamestnávateľ nemá žiadny dôvod pochybovať o pedagogickej spôsobilosti uchádzača. Ako však pripomenul generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, táto vláda uviedla, že estónska právna úprava nestanovuje v tejto súvislosti nijaké pravidlo. To potvrdzuje výklad článku 1 ods. 1 nariadenia o požiadavkách na odbornú kvalifikáciu učiteľov a učiteliek v materských školách, ktoré použil vnútroštátny súd a podľa ktorého posúdenie splnenia podmienok spôsobilosti prináleží zamestnávateľovi.
Takáto voľná úvaha sa musí odlišovať od právomoci zamestnávateľa prijať alebo neprijať do zamestnania osobu spĺňajúcu podmienky spôsobilosti na vykonávanie príslušného povolania a vybrať si medzi dvoma uchádzačmi spĺňajúcimi tieto podmienky.
Situácia, ktorá vyplýva z takejto voľnej úvahy, môže stierať rozdiel medzi osobami, ktoré majú odbornú kvalifikáciu vyžadovanú vnútroštátnou právnou úpravou na výkon príslušného povolania, a osobami, ktoré ju nemajú.
Za týchto okolností estónske právo nezaručuje, že prístup k dotknutému povolaniu a jeho výkon budú vyhradené pre osoby, ktoré majú osobitnú odbornú kvalifikáciu.
Povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole, tak ako je vymedzené v Estónsku, preto zrejme nemožno kvalifikovať ako „regulované povolanie“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36.
Toto posúdenie nespochybňuje skutočnosť, že Estónska republika považuje povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole za „regulované“, že toto povolanie zaradila do zoznamu existujúcich regulovaných povolaní, ktorý oznámila Komisii, a že je zaradené v databáze regulovaných povolaní vedenej Komisiou podľa článku 59 smernice 2005/36.
Na jednej strane totiž definícia pojmu „regulované povolanie“ uvedená v článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 neodkazuje na právo členských štátov. Tento pojem v zmysle uvedenej smernice je teda výhradne definíciou práva Únie (rozsudok z 21. septembra 2017, Malta Dental Technologists Association a Reynaud,
C‑125/16
,
EU:C:2017:707
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Preto skutočnosť, že Estónska republika považuje povolanie učiteľa alebo učiteľky v materskej škole za „regulované“ a zaradila ho do zoznamu existujúcich regulovaných povolaní, ktorý oznámila Komisii, nestačí na to, aby toto povolanie mohlo byť kvalifikované ako „regulované povolanie“ v zmysle smernice 2005/36.
Na druhej strane, ako uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, článok 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 neodkazuje na obsah databázy vedenej Komisiou a spomenutej v bode 48 tohto rozsudku. Databáza Komisie má preto len orientačnú povahu.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36 sa má vykladať v tom zmysle, že za „regulované povolanie“ v zmysle tohto ustanovenia sa nepovažuje také povolanie, pre ktoré vnútroštátna právna úprava vyžaduje podmienky spôsobilosti na prístup k nemu a na jeho výkon, ale zamestnávateľom ponecháva voľnú úvahu pri posúdení, či sú tieto podmienky splnené.
O druhej otázke
Druhá otázka sa výslovne kladie v prípade, že predmetné povolanie je v domovskom členskom štáte regulované v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36, a preto je odpoveď na prvú otázku kladná. Keďže odpoveď na prvú otázku je záporná, na druhú otázku nie je potrebné odpovedať.
O tretej otázke
Tretia otázka je položená za predpokladu, že dotknuté povolanie nie je regulované v domovskom členskom štáte.
Za tohto predpokladu, ako bolo pripomenuté v bode 36 tohto rozsudku, z článku 13 ods. 2 prvého pododseku smernice 2005/36 vyplýva, že prístup k povolaniu a jeho výkon sa musia umožniť v hostiteľskom členskom štáte, ak žiadateľ vykonával toto povolanie na plný úväzok po dobu jedného roka (alebo v ekvivalentnej súhrnnej dobe na polovičný úväzok) počas predchádzajúcich desiatich rokov v inom členskom štáte a ak je tento žiadateľ držiteľom jedného alebo viacerých osvedčení o odbornej spôsobilosti alebo dokladov o formálnych kvalifikáciách, ktoré vydal domovský členský štát. Článok 13 ods. 2 tretí pododsek smernice 2005/36 však stanovuje, že ročná odborná prax počas predchádzajúcich desiatich rokov v inom členskom štáte sa nepožaduje, ak sa dokladom o formálnych kvalifikáciách, ktoré žiadateľ vlastní, potvrdzuje regulované vzdelanie.
V tomto prípade, v rozpore s požiadavkou článku 13 ods. 2 prvého pododseku smernice 2005/36, A počas desiatich rokov pred podaním žiadosti nevykonával povolanie učiteľa v materskej škole v inom členskom štáte ako v hostiteľskom členskom štáte.
Za týchto okolností sa vnútroštátny súd pýta, či diplom v odbore predškolská výchova, ktorý A získal v roku 1980 v Estónskej sovietskej socialistickej republike, možno považovať za doklad o formálnej kvalifikácii potvrdzujúci regulované vzdelávanie a odbornú prípravu v zmysle článku 13 ods. 2 tretieho pododseku smernice.
Podľa článku 3 ods. 3 smernice 2005/36 totiž „doklad o formálnej kvalifikácii, ktorý vydala nečlenská krajina, sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii, ak má jeho držiteľ tri roky odbornej praxe v príslušnej oblasti na území členského štátu, ktorý uznal tento doklad o formálnej kvalifikácii podľa článku 2 ods. 2, osvedčený tým členským štátom“.
Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 3 smernice 2005/36 vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie je uplatniteľné, ak doklad o formálnej kvalifikácii predložený hostiteľskému členskému štátu bol získaný na území iného členského štátu v čase, keď tento členský štát nebol nezávislým štátom, ale sovietskou socialistickou republikou, a ak tento doklad o formálnej kvalifikácii považoval tento členský štát za doklad o formálnej kvalifikácii vydaný v tomto štáte po tom, čo znovu získal svoju nezávislosť.
Zo samotného znenia článku 3 ods. 3 smernice 2005/36 vyplýva, že toto ustanovenie sa týka akéhokoľvek dokladu o formálnej kvalifikácii vydaného treťou krajinou a uznaného členským štátom v súlade s článkom 2 ods. 2 tej istej smernice.
Treba však uviesť, že diplom, ktorý A získala v roku 1980 v Estónskej sovietskej socialistickej republike nemožno považovať za diplom vydaný treťou krajinou v zmysle tohto ustanovenia.
Ako totiž vyplýva z vysvetlení, ktoré Súdnemu dvoru poskytol vnútroštátny súd, tento diplom bol Estónskou republikou po tom, čo znovu nadobudla štátnu nezávislosť a po jej pristúpení k Únii, považovaný na základe nariadenia vlády č. 120 zo 6. júna 2005 o zhode medzi diplomami Estónskej republiky a diplomami bývalého ZSSR, udelenými pred 20. augustom 1991, za diplom získaný v Estónskej republike po tom, čo tento členský štát znovu nadobudol svoju nezávislosť.
Tento diplom sa preto musí na rozdiel od ustanovení článku 3 ods. 3 smernice 2005/36 považovať za doklad o formálnej kvalifikácii vydaný členským štátom, a nie treťou krajinou.
To znamená, že článok 3 ods. 3 smernice 2005/36 sa za okolností, o aké ide vo veci samej, neuplatní.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že článok 3 ods. 3 smernice 2005/36 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie nie je uplatniteľné za predpokladu, že doklad o formálnej kvalifikácii predložený hostiteľskému členskému štátu bol získaný na území iného členského štátu v čase, keď tento členský štát neexistoval ako nezávislý štát, ale ako sovietska socialistická republika, a ak tento doklad o formálnej kvalifikácii považoval tento členský štát za doklad o formálnej kvalifikácii vydaný v tomto štáte po tom, čo znovu získal svoju nezávislosť. Takýto doklad o formálnej kvalifikácii sa musí považovať za doklad získaný v členskom štáte, a nie v tretej krajine.
Treba dodať, že vzhľadom na odpovede uvedené v bodoch 52 a 65 tohto rozsudku, z ktorých vyplýva, že žiadosť o uznanie odborných kvalifikácií nepatrí do pôsobnosti smernice 2005/36, prináleží príslušným orgánom hostiteľského členského štátu, ako to spresnil generálny advokát v bodoch 90 až 93 svojich návrhov, aby v súlade s judikatúrou Súdneho dvora preskúmali situáciu A z hľadiska ustanovení článkov 45 a 49 ZFEÚ [pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. marca 2022, Sosiaali‑ ja terveysalan lupa‑ ja valvontavirasto (Základná lekárska odborná príprava),
C‑634/20
,
EU:C:2022:149
, body
až
, ako aj citovanú judikatúru].
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 3 ods. 1 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií, zmenenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2013/55/EÚ z 20. novembra 2013,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
za regulované povolanie v zmysle tohto ustanovenia sa nepovažuje také povolanie, pre ktoré vnútroštátna právna úprava vyžaduje podmienky spôsobilosti na prístup k nemu a na jeho výkon, ale ponecháva zamestnávateľom voľnú úvahu pri posúdení, či sú tieto podmienky splnené.

2.
Článok 3 ods. 3 smernice 2005/36, zmenenej smernicou 2013/55,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
toto ustanovenie nie je uplatniteľné za predpokladu, že doklad o formálnej kvalifikácii predložený hostiteľskému členskému štátu bol získaný na území iného členského štátu v čase, keď tento členský štát neexistoval ako nezávislý štát, ale ako sovietska socialistická republika, a ak tento doklad o formálnej kvalifikácii považoval tento členský štát za doklad o formálnej kvalifikácii vydaný v tomto štáte po tom, čo znovu získal svoju nezávislosť. Takýto doklad o formálnej kvalifikácii sa musí považovať za doklad získaný v členskom štáte, a nie v tretej krajine.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: slovinčina.