CELEX: 62018TJ0003
EU-varemærker
ugyldighedssag
EU-ordmærket ANN TAYLOR og EU-figurmærket AT ANN TAYLOR
absolut ugyldighedsgrund
artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning (EU) 2017/1001
ond tro

[
udelades
]
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Hvad angår realiteten har sagsøgeren fremført et enkelt anbringende, der nærmere bestemt vedrører tilsidesættelse af artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001, for så vidt som appelkammeret ifølge sagsøgeren med urette fastslog, at ansøgningerne om de anfægtede varemærker var indgivet i ond tro. Til støtte for dette anbringende har sagsøgeren gjort tre klagepunkter gældende vedrørende urigtige bedømmelser om, hvorvidt der er en lighed mellem de omtvistede tegn, som bevirker, at der foreligger en risiko for forveksling, og om indehaveren af de anfægtede varemærkers kendskab til tilstedeværelsen af et identisk eller lignende varemærke, om indehaveren af de anfægtede varemærkers hensigt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningerne om disse varemærker og bevisværdien af de oplysninger, som intervenienten har fremlagt til støtte for sin ugyldighedsbegæring, og om bevisbyrden.
Intervenienten har gjort gældende, at sagsøgeren med fremsættelsen af disse klagepunkter har tilsidesat bestemmelserne i artikel 72, stk. 2, i forordning 2017/1001, eftersom sagsøgeren ikke har gjort gældende, at appelkammeret har begået en retlig fejl eller en procedurefejl, men begrænset sig til at bestride dets vurderinger og konklusioner.
Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at i henhold til artikel 72, stk. 2, i forordning 2017/1001 kan klager over appelkammerets afgørelser ske under påberåbelse af bl.a. overtrædelse af denne forordning.
Som anført i præmis 24 ovenfor er søgsmålet støttet på et enkelt anbringende, der i det væsentlige vedrører en tilsidesættelse af en bestemmelse i forordning 2017/1001, nemlig dens artikel 59, stk. 1, litra b).
For det andet fremgår det af retspraksis, at inden for grænserne af artikel 72, stk. 2, i forordning 2017/1001 kan Retten foretage en fuldstændig efterprøvelse af lovligheden af afgørelser truffet af appelkamrene ved EUIPO og om fornødent efterprøve, om disse har foretaget en korrekt retlig kvalifikation af de faktiske forhold i sagen, eller om bedømmelsen af de faktiske forhold, der blev forelagt kamrene, er behæftet med fejl (dom af 18.12.2008, Les Éditions Albert René mod KHIM,
C-16/06 P
,
EU:C:2008:739
, præmis
).
Sagsøgeren har dermed i forbindelse med det eneste anbringende ret til at anmode Retten om at efterprøve rigtigheden af den retlige bedømmelse og den bedømmelse af de faktiske omstændigheder, som de anfægtede afgørelser hviler på.
Sagsøgeren har navnlig, i modsætning til, hvad intervenienten har gjort gældende under retsmødet, ret til at anmode Retten om i forbindelse med dens fulde kontrol af lovligheden af de anfægtede afgørelser at undersøge de beviser, som parterne har fremlagt for EUIPO, med henblik på at efterprøve, om appelkammeret har taget tilstrækkeligt hensyn til dem samt bedømt deres relevans og bevisværdi korrekt, og om det på grundlag heraf med rette kunne fastslå, at ansøgningerne om de anfægtede varemærker var blevet indgivet i ond tro.
Selv om begrebet ond tro ikke er defineret i EU-lovgivningen, kan det af dets almindelige betydning i sædvanlig sprogbrug og af konteksten samt formålene med artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 udledes, at det, som anført af generaladvokat Sharpston i punkt 60 i forslaget til afgørelse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C-529/07
,
EU:C:2009:148
), vedrører den subjektive motivation hos ansøgeren om registrering af det pågældende varemærke, dvs. en hensigt, der ikke er redelig, eller et andet lyssky motiv, og som afviger fra almindelige principper for etisk korrekt adfærd eller redelig markedsførings- og forretningsskik (generaladvokat Sharpstons forslag til afgørelse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:148
, punkt
, og dom af 7.7.2016, Copernicus-Trademarks mod EUIPO – Maquet (LUCEO),
T-82/14
,
EU:T:2016:396
, præmis
).
Dette begreb finder dermed ikke anvendelse, når registreringsanmodningen kan anses for at opfylde et legitimt formål, og ansøgerens hensigt ikke er i strid med et varemærkes grundlæggende funktion, som er at garantere oprindelsen af den omhandlede vare eller tjenesteydelse over for forbrugeren eller den endelige bruger, som dermed sættes i stand til uden risiko for forveksling at adskille varen eller tjenesteydelsen fra varer eller tjenesteydelser med en anden oprindelse (jf. i denne retning dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
-
, og af 7.7.2016, LUCEO,
T-82/14
,
EU:T:2016:396
, præmis
).
Artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 forfølger dermed et mål af almen interesse, der består i at gøre det resultatløst at misbruge registrering af varemærker eller registreringer, som er i strid med redelig markedsførings- og forretningsskik (jf. i denne retning analogt dom af 3.6.2010, Internetportal und Marketing,
C-569/08
,
EU:C:2010:311
, præmis
og
). Sådanne registreringer er nemlig i strid med princippet, hvorefter anvendelsesområdet for EU-retten ikke kan udvides til at dække en praksis, som udgør misbrug, og som ikke gør det muligt at nå det med den omhandlede lovgivning forfulgte formål (jf. i denne retning og analogt dom af 14.12.2000, Emsland-Stärke,
C-110/99
,
EU:C:2000:695
, præmis
og
, og af 7.7.2016, LUCEO,
T-82/14
,
EU:T:2016:396
, præmis
).
Det påhviler indgiveren af ugyldighedsbegæringen, som ønsker at støtte sig på artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001, at godtgøre tilstedeværelsen af de omstændigheder, der gør det muligt at fastslå, at en ansøgning om registrering af et EU-varemærke er blevet indgivet i ond tro, idet ansøgeren anses for at være i god tro, indtil det modsatte er bevist (dom af 8.3.2017, Biernacka-Hoba mod EUIPO – Formata Bogusław Hoba (Formata),
T-23/16
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:149
, præmis
).
Selv om begrebet ond tro som omhandlet i artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 i denne henseende er et subjektivt element, for så vidt som det er udtryk for ansøgerens hensigt ved indgivelsen af ansøgningen om registrering af et EU-varemærke, skal det vurderes på baggrund af sagens objektive omstændigheder (jf. i denne retning dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
).
Hvis EUIPO konstaterer, at de faktiske omstændigheder, der i sagen er påberåbt af indgiveren af ugyldighedsbegæringen, kan bevirke, at formodningen for, at ansøgningen om det anfægtede varemærke er indgivet i god tro, afkræftes, tilkommer det indehaveren af dette varemærke at give en troværdig forklaring med hensyn til formålene med og den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for ansøgningen om registrering af det nævnte varemærke.
Det er nemlig indehaveren af varemærket, som over for EUIPO er bedst i stand til at belyse bevæggrundene for indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette varemærke og til at fremlægge beviser, som kan overbevise EUIPO om, at hensigten til trods for mangel på objektive omstændigheder – som dem, der er nævnt ovenfor i nærværende doms præmis 36 – er legitim (jf. i denne retning og analogt dom af 9.11.2016, Birkenstock Sales mod EUIPO (Gengivelse af et motiv af bølgede linjer, der krydser hinanden),
T-579/14
,
EU:T:2016:650
, præmis
, og af 5.5.2017, PayPal mod EUIPO – Hub Culture (VENMO),
T-132/16
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2017:316
, præmis
-
).
Det er i lyset af ovenstående betragtninger, at Retten skal tage stilling til sagsøgerens forskellige klagepunkter.
Om det første klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af, om der foreligger en lighed mellem de omtvistede tegn, som kan medføre en risiko for forveksling, og af, om indehaveren af de anfægtede varemærker havde kendskab til forekomsten af et lignende varemærke
Sagsøgeren har anført, at den omstændighed, at der er lighed mellem de omtvistede tegn, hvilket kan føre til, at der foreligger en risiko for forveksling, og den omstændighed, at indehaveren af de anfægtede varemærker har kendskab til et lignende varemærke, udgør to nødvendige betingelser for, at indehaveren kan anses for at være i ond tro.
Dette klagepunkt indeholder to led, hvor det ene vedrører en fejlagtig anvendelse af den første af disse betingelser, og det andet vedrører en fejlagtig anvendelse af den anden af disse betingelser.
Inden for rammerne af det første led har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret begik en fejl, da det fastslog, at der var en lighed, som medførte en forveksling mellem de omtvistede tegn, selv om de heraf omfattede varer hverken er af samme eller lignende art. Sagsøgeren har nemlig gjort gældende, at det fremgår af EUIPO’s praksis, at tøj og ure er to forskellige varer, således at forbrugerne ikke vil forbinde de pågældende varemærker. Sagsøgeren er desuden af den opfattelse, at intervenienten ikke i fornødent omfang har påvist, at det ældre varemærke har et renommé.
Inden for rammerne af det andet led har sagsøgeren gjort gældende, at denne i den foreliggende sag ved indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker ikke vidste, at der fandtes et identisk eller lignende varemærke, som ville kunne medføre en forveksling, dvs. registreringen af et ældre varemærke, der indeholder ordbestanddelene »ann taylor« for varer i klasse 14. Sagsøgeren er endvidere af den opfattelse, at selv om sagsøgeren havde vidst, at der var indgivet en ansøgning om registrering af et sådant varemærke for tøj, er denne omstændighed ikke relevant.
EUIPO og intervenienten har anfægtet denne argumentation.
Der skal således tages stilling til dette klagepunkts to led hver for sig.
Om det første led, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af, om der foreligger en lighed mellem de omtvistede tegn, som giver anledning til risiko for forveksling
Indledningsvis skal det bemærkes, at dette led er støttet på to præmisser.
For det første har sagsøgeren, som bekræftet af denne under retsmødet, gjort gældende, at i henhold til de kriterier, der er defineret i dom af 11. juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C-529/07
,
EU:C:2009:361
), skal intervenienten med henblik på at påvise, at der forelå ond tro, godtgøre, at der i Unionen findes et tegn, der er identisk med eller ligner det tegn, der ønskes registreret, for varer af samme eller lignende art, og at forekomsten af dette tegn medfører en risiko for forveksling.
For det andet har sagsøgeren implicit, men nødvendigvis støttet sig på et postulat om, at appelkammeret i den foreliggende sag har konstateret, at der i Unionen findes et identisk eller lignende tegn for en vare af samme eller lignende art, hvilket medfører en risiko for forveksling.
For det tredje er sagsøgeren af den opfattelse, at for at kunne påvise, at der foreligger ond tro, skal intervenienten godtgøre, at det ældre varemærke har et renommé i Unionen.
Disse tre forudsætninger er imidlertid forkerte.
Hvad angår den første af disse forudsætninger skal det i denne forbindelse bemærkes, at ifølge retspraksis skal spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger ond tro ved indgivelsen af registreringsansøgningen, afgøres efter en helhedsvurdering under hensyntagen til alle de relevante faktorer i den foreliggende sag (dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
og
).
Domstolen har fastslået, at sådanne faktorer bl.a. omfatter den omstændighed, at ansøgeren ved eller burde vide, at en tredjemand i mindst en medlemsstat bruger et identisk eller lignende tegn for varer af samme eller lignende art, hvilket giver anledning til forveksling med det tegn, som er søgt registreret, ansøgerens hensigt om at forhindre denne tredjemand i fortsat at bruge tegnet og den grad af retlig beskyttelse, som tredjemands tegn og tegnet, der er søgt registreret, nyder (dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
).
Når dette er sagt, fremgår det af præmisserne i dom af 11. juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C-529/07
,
EU:C:2009:361
), at de tre faktorer, som er nævnt ovenfor i præmis 51, blot er eksempler på nogle af de elementer, som kan tages i betragtning med henblik på at afgøre, om en varemærkeansøger var i ond tro på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen (dom af 14.2.2012, Peeters Landbouwmachines mod KHIM – Fors MW (BIGAB),
T-33/11
,
EU:T:2012:77
, præmis
). I denne dom begrænsede Domstolen sig nemlig til at besvare spørgsmål fra den nationale ret, der nærmere bestemt drejede sig om, hvorvidt sådanne faktorer er relevante (jf. i denne retning dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
og
). Selv om en af disse faktorer ikke foreligger, er dette i den foreliggende sag imidlertid ikke til hinder for, at det fastslås, at ansøgeren var i ond tro (jf. i denne retning dom af 7.7.2016, LUCEO,
T-82/14
,
EU:T:2016:396
, præmis
).
Som generaladvokat Sharpston har anført i punkt 60 i forslaget til afgørelse Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C-529/07
,
EU:C:2009:148
), kan begrebet ond tro i artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 ikke afgrænses til bestemte, konkrete omstændigheder. Det ovenfor i præmis 33 anførte mål af almen interesse, som forfølges med disse bestemmelser, om at gøre det resultatløst at misbruge registrering af varemærker eller registreringer, som er i strid med god markedsføringsskik, ville nemlig bringes i fare, hvis ond tro kun kunne godtgøres ved de sparsomt opregnede faktiske omstændigheder i dom af 11. juni 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C-529/07
,
EU:C:2009:361
) (jf. i denne retning og analogt dom af 3.6.2010, Internetportal und Marketing,
C-569/08
,
EU:C:2010:311
, præmis
).
Ifølge fast retspraksis kan der således inden for rammerne af en helhedsvurdering af, om ansøgeren var i ond tro, ligeledes tages hensyn til det anfægtede tegns oprindelse og brugen af det, siden det blev skabt, den forretningsmæssige logik, som indgivelsen af ansøgningen om registrering af tegnet som EU-varemærke indgår i, samt kronologien af de begivenheder, der har karakteriseret den nævnte indgivelse (jf. dom af 26.2.2015, Pangyrus mod KHIM – RSVP Design (COLOURBLIND),
T-257/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:115
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal endvidere bemærkes, at i modsætning til artikel 60 i forordning 2017/1001, som opregner de relative ugyldighedsgrunde for så vidt angår et EU-varemærke, og som har til formål at beskytte de private interesser for indehavere af visse ældre rettigheder, som er i konflikt med det anfægtede varemærke, har samme forordnings artikel 59, stk. 1, som bl.a. bestemmer, at ansøgerens onde tro ved indgivelsen af varemærkeansøgningen udgør en ugyldighedsgrund, til formål at være til gavn for alle. Den fornødne vurdering med henblik på at konstatere, at en af de ovenfor nævnte relative ugyldighedsgrunde finder anvendelse, kan dermed ikke nødvendigvis overføres til at konstatere, at der foreligger ond tro (jf. i denne retning og analogt dom af 22.10.2015, BGW,
C-20/14
,
EU:C:2015:714
, præmis
-
).
Navnlig kan det ikke systematisk kræves, at den, der indgiver en ugyldighedsbegæring og påberåber sig ond tro, skal godtgøre, at der foreligger en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 mellem den pågældendes ældre varemærke og det anfægtede varemærke. Som EUIPO og intervenienten har anført under retsmødet, vil dette nemlig for det første i vidt omfang fratage bestemmelserne i artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 deres effektive virkning. For det andet kan disse bestemmelser, som har til formål at beskytte offentlige interesser, påberåbes af enhver fysisk eller juridisk person og ikke kun af indehavere af ældre rettigheder.
I det foreliggende tilfælde er det tilstrækkeligt at fastslå, at intervenienten med henblik på at bevise, at sagsøgeren var i ond tro ved indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker, for EUIPO påberåbte sig omstændigheder, der vedrører det forhold, at det første af disse to selskaber i Mexico både havde indgivet ansøgninger om varemærker, der er identiske med de anfægtede varemærker, og anvendt sådanne varemærker, hvilket ifølge intervenienten beviser, at nævnte selskab havde til hensigt på uhæderlig vis at tilegne sig intervenientens lignende varemærke, som for tøj var søgt registreret i De Forenede Stater. Der er imidlertid ingen tvivl om, at betingelserne i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 ikke er de rette kriterier med henblik på en bedømmelse af relevansen af disse omstændigheder.
Hvad dernæst angår den anden forudsætning i dette led er det tilstrækkeligt at bemærke, at appelkammeret i den foreliggende sag alene konstaterede, at de anfægtede varemærker og intervenientens tegn er identiske eller ligner hinanden, og at der er en sammenhæng mellem ure i klasse 14, som er omfattet af disse varemærker, og varer inden for beklædningssektoren i klasse 25, som de ovenfor nævnte tegn anvendes på. Som sagsøgeren selv har påpeget, bemærkede appelkammeret udtrykkelig i punkt 26 i de anfægtede afgørelser, at disse varer ikke kunne anses for at ligne hinanden som omhandlet i dom af 29. september 1998, Canaon (
C-39/97
,
EU:C:1998:442
), der vedrørte spørgsmålet om, under hvilke betingelser der kan antages at foreligge en risiko for forveksling, når der er tale om varer eller tjenesteydelser af lignende art. Appelkammeret kan dermed ikke kritiseres for at have begrundet de anfægtede afgørelser med betragtninger med hensyn til urigtige faktiske omstændigheder, henset til, at det i den foreliggende sag med urette fastslog, at der forelå en risiko for forveksling.
Hvad endelig angår den tredje forudsætning i dette led skal det bemærkes, at bl.a. det ældre varemærkes renommé udgør en betingelse for anvendelsen af artikel 8, stk. 5, og artikel 60, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001, der kan påberåbes, når der foreligger en risiko for, at brugen af det ansøgte varemærke uden rimelig grund medfører en utilbørlig udnyttelse af det ældre varemærkes særpræg eller renommé, eller sådan brug vil kunne skade dette særpræg eller renommé. Ifølge fast retspraksis er de forskellige krænkelser, der er omhandlet i disse bestemmelser, en konsekvens af, at der er en vis grad af lighed mellem det ældre varemærke og det varemærke, der er ansøgt registreret, på grundlag af hvilken den berørte kundekreds forbinder disse to varemærker, dvs. skaber en sammenhæng mellem disse, selv om den ikke nødvendigvis forveksler dem (jf. dom af 11.12.2014, Coca-Cola mod KHIM – Mitico (Master),
T-480/12
,
EU:T:2014:1062
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Selv om et ældre tegns renommé i Unionen af de samme grunde som dem, der er anført i præmis 55 og 56 ovenfor – alt efter sagens omstændigheder – kan udgøre et element med henblik på at fastslå, at der foreligger ond tro, kan det ikke kræves, at en indgiver af en ugyldighedsbegæring, som henviser til ond tro, systematisk skal føre bevis for et sådant renommé i lighed med, hvad der kræves af en indgiver af en ugyldighedsbegæring, som påberåber sig betingelserne i artikel 60, stk. 1, litra a), og artikel 8, stk. 5, i forordning 2017/1001. Som anført i præmis 35 ovenfor er ond tro navnlig udtryk for ansøgerens hensigt ved indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke. Som intervenienten har anført under retsmødet, er de eventuelle følger, som brugen af dette varemærke måtte have for et ældre varemærkes renommé, ikke nødvendigvis relevante.
Selv hvis det antages, at intervenientens varemærkers renommé er relevant i den foreliggende sag, er det under alle omstændigheder ikke deres renommé i Unionen, men det renommé, som de måtte have i De Forenede Stater og i Mexico, som skal tages i betragtning, henset til de af intervenienten påberåbte omstændigheder. Som det fremgår af de bemærkninger, som er fremsat af sagsøgeren under retsmødet, har sagsøgeren alene påberåbt sig, at intervenientens varemærker ikke har noget renommé i Unionen.
Det følger af det ovenstående, at appelkammeret ikke begik nogen retlig fejl eller foretog en urigtig bedømmelse i den foreliggende sag, idet der ikke findes et identisk eller lignende tegn for varer af samme eller lignende art, der kan give anledning til forveksling med de tegn, der er søgt registreret, eller fordi intervenientens ældre tegn ikke har noget renommé i Unionen.
Til trods for den fejlbehæftede karakter af forudsætningerne i dette led skal det undersøges, om de er velbegrundede, henset til, at de vedrører en fejl, som appelkammeret skulle have begået ved at fastslå, at der er en sammenhæng mellem de varer, som er omfattet af de anfægtede varemærker, og dem, der er omfattet af de tegn, som anvendes af intervenienten, og at denne sammenhæng er relevant med henblik på at fastslå, at ansøgeren var i ond tro ved indgivelsen af ansøgningen om disse varemærker.
Det skal i denne forbindelse for det første bemærkes, at den omstændighed, at der findes identiske eller lignende tegn, der bruges for varer, der henhører under et markedssegment på et marked, der er beslægtet med markedet for de varer, som de anfægtede varemærker er blevet registreret for, kan være relevant med henblik på at fastslå ansøgerens onde tro.
Selv om de varer, der er omfattet af identiske eller lignende tegn, i en sådan situation er forskellige, kan den omstændighed, at markedssegmenterne er beslægtede, nemlig give ansøgeren af det anfægtede varemærke mulighed for, såfremt dette er den pågældendes hensigt, at udnytte dette varemærke i strid med en korrekt adfærd eller redelig markedsførings- eller forretningsskik. Vedkommende vil f.eks. kunne udnytte varemærket med den hensigt i bevidstheden hos de erhvervsdrivende i denne sektor eller hos offentligheden at skabe en forbindelse til den virksomhed, som ejer eller anvender de identiske eller lignende tegn, eller med henblik på at forhindre denne virksomhed i at udvide sin virksomhed til det markedssegment, som den pågældendes varemærke er registreret for, selv om denne udvidelse af virksomheden ville kunne udgøre en legitim kommerciel ekspansionsstrategi.
Det skal for det andet bemærkes, at appelkammerets bedømmelser dels vedrørende intervenientens anvendelse af tegnet ANN TAYLOR (eller det i høj grad lignende tegn ANNTAYLOR), dels vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt der er identitet eller lighed mellem de anfægtede varemærker og disse tegn, er ikke fejlagtige.
Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, for det første, at hvad angår de beviser, som intervenienten har fremlagt inden for rammerne af ugyldighedssagen, har appelkammeret kunnet konstatere, at dette selskab siden 1954 i det mindste i De Forenede Stater har gjort brug af varemærket ANN TAYLOR for bl.a. tøj, og at der er foretaget adskillige registreringer af identiske eller lignende varemærker, som dette selskab er indehaver af, i næsten 90 lande, navnlig for samme varer. Det skal navnlig bemærkes, at intervenienten indgav varemærkeansøgninger til EUIPO og til myndighederne i visse medlemsstater for tegnet ANN TAYLOR, eller for meget lignende tegn, forud for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker.
Det skal for det andet konstateres, at det anfægtede ordmærke og ordmærket ANN TAYLOR, som intervenienten er indehaver af, er identiske, og at det anfægtede ordmærke ligner et af intervenientens andre ordmærker, ANNTAYLOR, idet den eneste forskel i sidstnævnte tilfælde er mellemrummet mellem bestanddelen »ann« og bestanddelen »taylor«. Det er desuden korrekt, at – som det fremgår af annullationsafdelingens vurderinger, som appelkammeret stadfæstede – det anfægtede figurmærkes samlede indtryk ikke adskiller sig grundlæggende fra de af intervenientens ovenfor nævnte varemærker, henset til medtagelsen af bestanddelen i blokbogstaver »ANN TAYLOR« i dette figurmærke og den dominerende selvstændige stilling med særpræg, som bestanddelen har.
For det tredje fremgår det af retspraksis, at uafhængigt af spørgsmålet om, hvorvidt varer henhørende under klasse 14, såsom ure, og varer henhørende under klasse 25, såsom varer inden for beklædningssektoren, ligner hinanden som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001, tilhører disse varer nærtstående varesegmenter. Hvad navnlig angår området for luksusartikler sælges disse varer under berømte varemærker fra kendte modeskabere og fabrikanter, og fabrikanterne af beklædningsgenstande orienterer sig således mod markedet for varer i klasse 14, herunder markedet for ure (jf. i denne retning dom af 12.2.2015, Compagnie des montres Longines, Francillon mod KHIM – Cheng (B),
T-505/12
,
EU:T:2015:95
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis).
Det fremgår endvidere af retspraksis, at selv om en komplementærforbindelse mellem ure og beklædningsgenstande ikke kan bevises med henblik på at fastslå, om disse varer er af samme art, forholder det sig ikke desto mindre således, at disse varer har det til fælles, at de spiller en rolle i en persons ydre fremtræden, således at købet af disse varer i det mindste for en del kan være begrundet i det image, som de giver denne person, med henblik på at opnå en vis »komplettering af æstetisk karakter« (jf. i denne retning og analogt dom af 9.7.2015, CMT mod KHIM – Camomilla (Camomilla),
T-98/13 og T-99/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:480
, præmis
, og af 28.9.2016, The Art Company B & S mod EUIPO – G-Star Raw (THE ART OF RAW),
T-593/15
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:572
, præmis
).
Appelkammeret begik således ingen fejl, da det konkluderede, at der var en sammenhæng mellem de varer, som er omfattet af de anfægtede varemærker, og varerne inden for beklædningssektoren, som intervenientens varemærker er blevet brugt til eller søgt registreret for. Appelkammeret kunne endvidere med rette konstatere, at modeskabernes praksis med at udvide deres tilbud til varer, der hører til varesegmenter i markeder, der er beslægtede med markedet for tøj, i den foreliggende sag var illustreret ved udvidelsen af sortimentet for de varer, der er omfattet af intervenientens varemærker, til at omfatte andre varer ud over tøj, såsom sko, smykker, solbriller, parfume og ure.
Det var dermed med rette, at appelkammeret fastslog, at den omstændighed, at varemærker, som er identiske med eller i høj grad ligner de anfægtede varemærker, siden 1954 var blevet anvendt og beskyttet for varer i et segment i et beslægtet marked, hvilket i det foreliggende tilfælde udgør en relevant faktor med henblik på at vurdere, om ansøgeren var i ond tro ved indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker.
Sagsøgerens argumenter og de beviser, som er fremlagt til støtte for disse argumenter, kan ikke rejse tvivl om denne konklusion.
Selv om det på den ene side er korrekt, at EUIPO under hensyntagen til ligebehandlingsprincippet og princippet om god forvaltningsskik skal tage hensyn til de afgørelser, som EUIPO allerede har truffet vedrørende lignende ansøgninger, og særligt overveje, om der i den foreliggende situation skal træffes samme afgørelse, skal anvendelsen af disse principper kunne forliges med legalitetsprincippet (jf. i denne retning og analogt dom af 28.6.2018, EUIPO mod Puma,
C-564/16 P
,
EU:C:2018:509
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det første har sagsøgeren i den foreliggende sag for Retten henvist til to afgørelser, der er truffet efter de anfægtede afgørelser. Appelkammeret kan i denne henseende ikke kritiseres for ikke at have taget hensyn hertil. Ifølge fast retspraksis har en sag, der er blevet indbragt for Retten, til formål at efterprøve lovligheden af afgørelser fra appelkamrene i henhold til artikel 65 i forordning 2017/1001, og i forbindelse med sager om annullation skal lovligheden af den anfægtede afgørelse bedømmes på grundlag af de faktiske og retlige omstændigheder, der forelå på det tidspunkt, hvor afgørelsen blev truffet. Det er således ikke Rettens opgave at foretage en ny undersøgelse af de faktiske omstændigheder i lyset af beviser, der fremlægges for første gang for den (dom af 21.3.2012, Feng Shen Technology mod KHIM – Majtczak (FS),
T-227/09
,
EU:T:2012:138
, præmis
, stadfæstet ved kendelse af 7.2.2013, Majtczak mod Feng Shen Technology og KHIM,
C-266/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:73
, præmis
).
For det andet, hvad angår de af EUIPO’s afgørelser, som sagsøgeren har påberåbt sig inden for rammerne af ugyldighedssagen, begrænsede sagsøgeren sig til at gøre gældende, at der var tale om mere end 50 afgørelser, i hvilke det blev konkluderet, at der var en forskel mellem ure og tøj, uden at der i afgørelserne præcist blev henvist til nogen særlige ure eller noget særligt tøj. Disse betragtninger er tydeligvis ikke tilstrækkelige til, at det kan fastslås, at appelkammeret var forpligtet til at tage disse afgørelser i betragtning. Ifølge fast retspraksis kan en generel henvisning til andre dokumenter ikke afhjælpe, at der mangler væsentlige oplysninger i den retlige argumentation, som skal være indeholdt i selve stævningen. Som led i et søgsmål anlagt til prøvelse af en afgørelse truffet af et appelkammer ved EUIPO påhviler det således ikke Retten ved hjælp af sagsakterne for EUIPO at klarlægge de argumenter, som sagsøgeren kunne tænkes at henvise til, eller at undersøge disse argumenter (jf. i denne retning dom af 17.6.2008, El Corte Inglés mod KHIM – Abril Sánchez og Ricote Saugar (BoomerangTV),
T-420/03
,
EU:T:2008:203
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
For det tredje skal det bemærkes, at i de afgørelser, som er blevet påberåbt for såvel EUIPO som Retten, er betragtningerne vedrørende forskellen mellem ure og tøj fremført i forbindelse med anvendelsen af enten artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 eller samme forordnings artikel 8, stk. 5. Af de ovenfor i præmis 55-61 anførte grunde er disse afgørelser derfor ikke relevante.
På den anden side kan sagsøgerens bemærkninger om, at der ikke er nogen forbindelse mellem de anfægtede varemærker og intervenientens ældre varemærker, fordi de består af et almindeligt kvindeligt fornavn og et almindeligt efternavn, ikke tages til følge. Som appelkammeret med rette fastslog i de anfægtede afgørelsers punkt 25, betyder den omstændighed, at fornavnet Ann og familienavnet Taylor er almindelige i engelsktalende lande, ikke nødvendigvis, at sammensætningen af disse navne i sig selv er almindelig. Som appelkammeret ligeledes konstaterede, er det ikke påstået, at tredjemænd anvender andre varemærker med samme sammensætning af navne på det omhandlede marked. En sådan omstændighed fremgår heller ikke af sagsakterne i ugyldighedssagen for EUIPO. Sammenhængen mellem de anfægtede varemærker og intervenientens varemærker, som er identiske eller i høj grad ligner hinanden, svækkes dermed ikke på grund af disse varemærkers svage grad af særpræg, der er iboende eller opnået ved brug.
Det følger af alt det ovenstående, at det første klagepunkts første led må forkastes.
Om det første klagepunkts andet led, hvorefter appelkammeret begik en fejl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker havde kendskab til intervenientens identiske eller lignende varemærker
[
udelades
]
I det foreliggende tilfælde fandt appelkammeret, at sagsøgerens kendskab til intervenientens rettigheder til tegn, der er identiske med eller lignede de anfægtede varemærker, med hensyn til tøj blev fastlagt på grundlag af følgende omstændigheder.
For det første bemærkede appelkammeret i de anfægtede afgørelsers punkt 33-37 på baggrund af skriftlige edsvorne erklæringer, der var afgivet af de advokater, som varetog intervenientens interesser, og en e-mail fra sagsøgerens advokat til en af intervenientens ovennævnte rådgivere, at det var fastslået, at det sagsøgende selskabs direktør, Holzer, havde forsøgt at kontakte en af intervenientens ansvarlige med henblik på at indgå en aftale om licenser, der fra starten af 2000 skulle gælde i hele verden. Appelkammeret konstaterede, at der var tale om faktiske omstændigheder, som ligger forud for indgivelsen i Mexico i 2003 af en ansøgning om registrering af varemærket ANN TAYLOR, der var det første af sagsøgerens varemærker, som blev registreret i dette land, og som bestod af ordbestanddelene »ann taylor«, hvilket varemærke sagsøgeren har henvist til med henblik på at begrunde sin strategi for udvidelsen af selskabets handelsaktiviteter til Unionen. Appelkammeret fandt, at sagsøgeren til trods for sine argumenter havde bekræftet dette forsøg.
[
udelades
]
Sagsøgeren har endvidere anfægtet gyldigheden dels af de skriftlige edsvorne erklæringer fra intervenientens advokater med den begrundelse, at disse advokater er ansat af intervenienten, dels af e-mailen fra en af disse advokater med den begrundelse, at den pågældende advokat ikke havde direkte kendskab til indholdet og formålet med Holzers henvendelse, og at denne e-mails fortrolige karakter var til hinder for, at EUIPO kunne tage den i betragtning.
I den foreliggende sag bemærkes for det første, at der ikke i sagen er noget holdepunkt for at antage, at de advokater, som afgav disse erklæringer og varetog intervenientens interesser, er ansat af sidstnævnte eller på anden måde har nogen forbindelse til denne.
Det fremgår derimod af bilagene til ugyldighedsbegæringen, der indeholder disse erklæringer, at to af disse advokater er ansat på advokatkontoret F., Z., L. og Z. i New York, New York (De Forenede Stater), og at de to andre er ansat på et advokatkontor i Mexico, hvoraf den første er ansat på advokatkontoret A. & L. og den anden på advokatkontoret O. & Cia.
Det må heraf kunne udledes, at disse advokater er uafhængige og udgør tredjeparter i forhold til intervenienten.
For det andet er advokater i princippet underlagt fagetiske forpligtelser, som bl.a. pålægger dem at udvise hæderlighed for ikke at risikere disciplinærforfølgning (jf. i denne retning dom af 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen m.fl.,
C-550/07 P
,
EU:C:2010:512
, præmis
og
).
Bevisværdien af de omhandlede edsvorne erklæringer er dermed nødvendigvis højere end dem, der er afgivet af intervenienten eller af personer, der på en eller anden måde har forbindelse til sidstnævnte (jf. i denne retning dom af 13.6.2012, Süd-Chemie mod KHIM – Byk-Cera (CERATIX),
T-312/11
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:296
, præmis
).
[
udelades
]
Det skal endvidere bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at fortroligheden af korrespondancen mellem en advokat og hans klient skal beskyttes på EU-plan, så længe kommunikationen med advokaten er forbundet med klientens ret til forsvar, og advokaten er uafhængig (jf. dom af 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals og Akcros Chemicals mod Kommissionen m.fl.,
C-550/07 P
,
EU:C:2010:512
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis). På konkurrenceområdet er formålet med denne beskyttelse at unddrage denne korrespondance fra Kommissionens undersøgelsesbeføjelser, og den er til hinder for, at Kommissionen på baggrund af denne korrespondance træffer en afgørelse om pålæggelse af en bøde for en overtrædelse af EU-konkurrenceretten (dom af 29.2.2016, Deutsche Bahn m.fl. mod Kommissionen,
T-267/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:110
, præmis
).
Såfremt det antages, at denne retspraksis finder anvendelse på de beviser, som er påberåbt inden for rammerne af sager for EUIPO, skal det bemærkes, at den e-mail fra sagsøgerens advokat, som der er henvist til ovenfor i præmis 84, er rettet til en af intervenientens advokater. Der er dermed ikke tale om en korrespondance mellem advokater og klienter i den forstand, der er omhandlet i den i præmis 102 ovenfor nævnte retspraksis. Selv om det er korrekt, at denne e-mail indeholder oplysninger, som sagsøgeren har gjort sin advokat opmærksom på, skal det konstateres, at sagsøgeren ikke har hævdet, at selskabet ikke har givet tilladelse til en udbredelse af disse oplysninger til intervenientens repræsentanter eller til intervenienten selv, hvilket i øvrigt ikke fremgår nogen steder af denne e-mail. Beskeden nederst i denne e-mail, som sædvanligvis nævnes i faglige korrespondancer, er alene til hinder for, at denne e-mail udleveres til tredjeparter eller offentliggøres, og den er ikke i sig selv til hinder for, at den anvendes inden for rammerne af den omtvistede ugyldighedssag, der vedrører sagsøgeren og intervenienten selv.
Det skal under alle omstændigheder bemærkes, at de oplysninger vedrørende formålet med Holzers henvendelser til intervenienten, som fremgår af denne e-mail, ligeledes fremgår af de edsvorne erklæringer fra intervenientens advokater, og at sagsøgeren delvist selv har gengivet dem i de erklæringer, som sagsøgeren har afgivet over for EUIPO. Disse oplysninger er dermed ikke i sig selv fortrolige.
Appelkammeret kunne dermed med rette fastslå, at de skriftlige edsvorne erklæringer fra intervenientens advokater og e-mailen fra en af disse advokater udgjorde gyldigt bevismateriale, der havde bevisværdi med henblik på at identificere formålet med Holzers henvendelser til intervenienten inden registreringen af varemærket ANN TAYLOR i Mexico.
Det bemærkes i øvrigt, at selv om sagsøgeren har bestridt, at disse henvendelser havde indgåelsen af en aftale om markedsføring af ure med varemærket ANN TAYLOR til formål, har sagsøgeren ikke givet nogen forklaring på genstanden for og formålet med disse henvendelser, hvis eksistens sagsøgeren trods alt anerkender. Det er imidlertid sagsøgeren, som over for appelkammeret bedst er i stand til at belyse hensigten med disse henvendelser og overbevise appelkammeret om, at disse henvendelser på trods af de ovenfor nævnte beviser ikke havde nogen forbindelse med en kommerciel udnyttelse af varemærket ANN TAYLOR.
[
udelades
]
Om det andet klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af sagsøgerens hensigt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker
Det andet klagepunkt består af to led.
For det første har sagsøgeren gjort gældende, at de omstændigheder, som appelkammeret henviste til med henblik på at fastslå, at indehaveren af de anfægtede varemærker bevidst havde til hensigt at skabe en forbindelse mellem disse varemærker og intervenientens varemærker, ikke kan tages i betragtning, da de ikke direkte kan henføres til sagsøgeren, og denne ikke har nogen kontrol over eller indflydelse på disse omstændigheder.
Sagsøgeren har for det andet gjort gældende, at appelkammeret ikke tog hensyn til andre omstændigheder, som ville kunne forklare selskabets adfærd og bevise dets gode tro. Sagsøgeren har i denne forbindelse for det første gjort gældende, at det ikke kan foreholdes selskabet, at det har misbrugt intervenientens varemærkes omdømme, eftersom varemærket ikke har noget omdømme, fordi de af de omtvistede tegn beskyttede varer er forskellige, og fordi de to anfægtede varemærker har været genstand for en omfattende og vedholdende brug. Sagsøgeren har for det andet hævdet, at der ikke er fremlagt noget bevis for, at registreringen af de anfægtede varemærker, som er et logisk skridt i selskabets forretningsstrategi, havde til formål at forhindre tredjemand i at få adgang til markedet. Sagsøgeren har for det tredje gjort gældende, at det ikke er bevist, at der tidligere har bestået et forhold til intervenienten, og at de anfægtede varemærker udgør en selvstændig skabelse.
EUIPO og intervenienten har anfægtet denne argumentation.
Om det andet klagepunkts første led vedrørende en fejlagtig hensyntagen til omstændigheder, som ikke kan tilskrives sagsøgeren
[
udelades
]
Det skal for det første bemærkes, at som det fremgår af præmis 87-105 ovenfor, kunne appelkammeret uden at begå nogen fejl fastslå, at der var ført tilstrækkeligt bevis for, at sagsøgeren inden indgivelsen af ansøgningen om det første mexicanske varemærke, ANN TAYLOR, havde forsøgt at opnå en ret til at markedsføre ure med et identisk varemærke, som intervenienten er indehaver af, og at sidstnævnte havde afvist at fremme disse tiltag.
Appelkammeret kunne dermed fastslå, at disse omstændigheder var tegn på sagsøgerens onde tro. Denne kæde af faktiske omstændigheder, som er karakteristisk for den foreliggende situation, tyder nemlig på, at sagsøgerens brug af varemærket ANN TAYLOR tager udgangspunkt i en hensigt om at tilegne sig dette tegn med henblik på markedsføring af ure og om at skabe en forbindelse til intervenientens ældre identiske eller lignende varemærker uden dennes samtykke, henset til, at der ikke var opnået et sådant samtykke, og intervenienten udtrykkeligt har modsat sig en sådan brug af det ovenfor nævnte varemærke.
Det skal for det andet bemærkes, at som anført i præmis 54 ovenfor kan brugen af det anfægtede tegn udgøre et element, der skal tages i betragtning i forhold til at karakterisere den hensigt, der forelå ved indgivelsen af ansøgningen om registrering af dette tegn, herunder en brug efter datoen for indgivelsen af denne ansøgning. Det var dermed med rette, at appelkammeret fastslog, at selv om de af intervenienten påberåbte omstændigheder for så vidt angår brugen af sagsøgerens mexicanske varemærker indtraf efter indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker, kunne de være medvirkende til at belyse sagsøgerens hensigt med indgivelsen, og at de derfor kunne tages i betragtning (jf. i denne retning og analogt dom af 16.5.2017, Airhole Facemasks mod EUIPO – sindustrysurf (AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT),
T-107/16
,
EU:T:2017:335
, præmis
).
[
udelades
]
Om det andet klagepunkts andet led vedrørende appelkammerets manglende hensyntagen til omstændigheder, som sagsøgeren hævder er egnede til at bevise selskabets gode tro
Sagsøgeren har gjort gældende, at der i den foreliggende sag angiveligt ikke foreligger omstændigheder, som i tidligere praksis er blevet anset for at udgøre bevis på ond tro, såsom et forsøg på at lægge sig i kølvandet på et renommé eller at drage fordel af et ældre varemærkes omdømme (dom af 8.5.2014, Simca Europe mod KHIM – PSA Peugeot Citroën (Simca),
T-327/12
,
EU:T:2014:240
, præmis
), den omstændighed, at et varemærke søges registreret alene med henblik på at forhindre en tredjemands adgang til markedet og dennes brug af sit eget varemærke (dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
), den omstændighed, at der anmodes om økonomisk kompensation (dom af 8.5.2014, Simca,
T-327/12
,
EU:T:2014:240
, præmis
), og de omstændigheder, hvorunder det anfægtede tegn blev skabt, den brug, der er blevet gjort heraf efter dets tilblivelse, den forretningsmæssige logik, som indgivelsen af ansøgningen om registreringen af tegnet som EU-varemærke indgår i, og kronologien af de begivenheder, der har karakteriseret den nævnte indgivelse.
I denne forbindelse fremgår det for det første af den i præmis 52 ovenfor nævnte retspraksis, at det forhold, at der ikke foreligger en faktor, som Retten eller Domstolen i lyset af den foreliggende sag og det spørgsmål, som de skal behandle, har anset for relevant med henblik på at godtgøre, at sagsøgeren var i ond tro, ikke nødvendigvis er til hinder for, at det konstateres, at sagsøgeren var i ond tro på grundlag af andre omstændigheder. Som anført i præmis 53 ovenfor kan begrebet ond tro i artikel 59, stk. 1, litra b), i forordning 2017/1001 nemlig ikke afgrænses til en begrænset kategori af bestemte omstændigheder.
For det andet og i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, udgør såvel de omstændigheder, hvorunder det anfægtede tegn blev skabt, brugen heraf, den forretningsmæssige logik, der ligger til grund for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker tillige med kronologien af de begivenheder, der har karakteriseret den nævnte indgivelse i den foreliggende sag, relevante oplysninger, der kan godtgøre sagsøgerens onde tro.
For så vidt som de anfægtede varemærker, således som sagsøgeren selv har angivet, har til formål et udvide beskyttelsen af identiske varemærker, som er søgt registreret for første gang i Mexico, var det med rette, at appelkammeret tog hensyn til omstændigheder, hvorunder sidstnævnte varemærker blev skabt, brugen heraf, den forretningsmæssige logik, der lå til grund for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker, tillige med kronologien af de begivenheder, der har karakteriseret den nævnte indgivelse. Som det fremgår af præmis 124-155 ovenfor, kunne appelkammeret udlede dels af den kæde af omstændigheder, som karakteriserer tilblivelsen af sagsøgerens første mexicanske varemærke, ANN TAYLOR, at den er udtryk for sagsøgerens hensigt om at udnytte intervenientens identiske varemærke uden intervenientens samtykke og skabe en sammenhæng med sidstnævnte varemærke, dels af brugen af det mexicanske varemærke, at der var benyttet en forretningsstrategi, som havde til formål at skabe en sådan sammenhæng.
Det forhold, at disse omstændigheder ikke direkte vedrører indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker og brugen heraf i Unionen, er ikke relevant, eftersom sagsøgeren ikke har fremlagt nogen beviser, som tyder på, at indgivelsen af ansøgningen og den omhandlede brug svarer til formål, som adskiller sig fra formålene med indgivelsen af ansøgningen om og brugen af de varemærker, som sagsøgeren havde registreret i Mexico. Ifølge sagsøgerens egne forklaringer indgår indgivelsen af ansøgningerne om de anfægtede varemærker tværtimod i en forretningsstrategi, der har til formål at udvide beskyttelsen af dennes ældre mexicanske varemærker.
For det tredje kan sagsøgerens argumentation om, at selskabet ikke kan kritiseres for at have lagt sig i kølvandet på intervenientens varemærke, ANN TAYLOR’s renommé, idet der ikke foreligger et sådant renommé, ikke tiltrædes.
For det første fremgår det nemlig af de beviser, som appelkammeret har lagt til grund, at i manglen på en troværdig alternativ forklaring er udnyttelsen af en forbindelse mellem intervenientens amerikanske varemærke, ANN TAYLOR, og sagsøgerens identiske amerikanske varemærke omfattet af sidstnævntes forretningsstrategi. Det må således heraf udledes, at sagsøgeren havde en interesse i en sådan udnyttelse, uanset om intervenientens varemærkes renommé var godtgjort eller ej.
For det andet skal det bemærkes, at intervenienten indgav varemærkeansøgningerne til EUIPO og dernæst til medlemsstaternes myndigheder for tegnet ANN TAYLOR eller for lignende tegn inden indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker. Det skal tilføjes, at intervenienten har fremlagt oplysninger, som tyder på, at visse erhvervsdrivende inden for modesektoren i Det Forenede Kongerige havde kendskab til selskabets varemærke, og på, at forbrugere i Unionen har købt varer, som markedsføres med dette varemærke. Disse oplysninger tyder på, at intervenienten har udviklet en forretningsstrategi, der er rettet mod forbrugerne i Unionen, hvilken strategi sagsøgeren, henset til sin egen strategi, vil nyde godt af. De kan dermed ikke være medvirkende til at rejse tvivl om appelkammerets argumentation, hvorefter indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker er omfattet af den samme forretningsstrategi som den, der ligger til grund for anvendelsen af sagsøgerens mexicanske varemærker, hvis beskyttelse sagsøgeren ønsker at udvide.
[
udelades
]
For det femte udgør hverken den omstændighed, at sagsøgeren ikke har anmodet intervenienten om økonomisk kompensation, eller den omstændighed – selv hvis den antages at være godtgjort – at der er tale om en omfattende og vedholdende brug af de anfægtede varemærker, efter at der blev indgivet en ansøgning om registrering heraf, under hensyntagen til sagens omstændigheder, oplysninger, der kan påvise, at der lå legitime hensigter bag den omhandlede indgivelse. Den adfærd i ond tro, som appelkammeret foreholder sagsøgeren, vedrører nemlig hverken et forsøg på at tvinge intervenienten til at betale sagsøgeren en økonomisk kompensation eller en ren spekulativ indgivelse af ansøgninger om varemærker, men en hensigt om at tilegne sig tegnet ANN TAYLOR uden intervenientens samtykke og bevidst at skabe en forbindelse mellem lignende eller identiske ældre varemærker og disse varemærker.
[
udelades
]
Appelkammeret kunne dermed med rette fastslå, at sagsøgerens tiltag, hvortil er henvist i præmis 169 og 170 ovenfor, var tegn på en hensigt om at forhindre intervenienten i at udvide brugen af sit varemærke ANN TAYLOR til sektoren for ure i Unionen, idet denne udvidelse for sidstnævnte, såfremt den var selskabets hensigt, ville kunne svare til en lovlig forretningsstrategi. Eftersom det er godtgjort, at indgivelsen af ansøgningerne om de anfægtede varemærker indgår i en strategi i ond tro, der har til formål uden intervenientens samtykke at tage tegnet ANN TAYLOR i besiddelse og skabe en forbindelse til intervenientens identiske eller lignende varemærker, kan sagsøgerens forhindringsforsøg ikke anses for at opfylde et lovligt formål om at beskytte de anfægtede varemærker mod en ny aktør på markedets illoyale anvendelse af et lignende eller identisk tegn (jf. i denne retning og analogt dom af 11.6.2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli,
C-529/07
,
EU:C:2009:361
, præmis
-
).
På baggrund af det ovenstående må det andet klagepunkts andet led forkastes, og dermed forkastes det andet klagepunkt i sin helhed.
Om det tredje klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en urigtig bedømmelse af bevisværdien af de oplysninger, som er fremlagt af intervenienten til støtte for dennes ugyldighedsbegæring og af bevisbyrden
Sagsøgeren har gjort gældende, at appelkammeret har lagt sekundære, svage og tvivlsomme beviser til grund, og at det har pålagt sagsøgeren at bevise et fravær af begivenheder, hvilket svarer til et umuligt bevis.
EUIPO og intervenienten har anfægtet denne argumentation.
Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at undersøgelsen af de to første klagepunkter viser, at de beviser, som appelkammerets konklusioner hviler på, ikke kan anses for svage, sekundære og tvivlsomme.
For det første fremgår det af præmis 91-103 ovenfor, at sagsøgeren ikke har godtgjort, at de af intervenienten indsamlede beviser med henblik på at godtgøre, at Holzer havde til hensigt at opnå en licensaftale, enten ikke havde nogen beviskraft, eller at appelkammeret ikke skulle tage dem i betragtning.
Som det for det andet fremgår af præmis 126-152 ovenfor, var det med rette, at appelkammeret fastslog, at de beviser, som intervenienten havde fremlagt for så vidt angår sagsøgerens forretningsmæssige udnyttelse af det mexicanske varemærke, ANN TAYLOR, vedrørte sagsøgeren. Det fremgår ligeledes af præmis 153-155 og 169-173 ovenfor, at appelkammeret med rette kunne fastslå, at disse beviser var bekræftet af oplysninger vedrørende dels sagsøgerens indgivelse af en ansøgning om varemærker, der var identiske med de ældre varemærker, uden samtykke fra indehaveren af sidstnævnte varemærker, dels intervenientens tiltag for at modsætte sig brugen af dennes varemærke, ANN TAYLOR, i Unionen for ure.
Sagsøgeren kan derfor ikke hævde, at appelkammeret til skade for sagsøgeren har vendt bevisbyrden om og har pålagt sagsøgeren en forpligtelse til at føre beviser, som er umulige at føre.
Som sagsøgeren har anført, påhviler det nemlig indgiveren af ugyldighedsbegæringen at godtgøre tilstedeværelsen af de omstændigheder, der gør det muligt at fastslå, at ansøgeren var i ond tro ved indgivelsen af ansøgningen om det anfægtede varemærke. Som anført i præmis 36 ovenfor tilkommer det imidlertid sidstnævnte, som er bedst i stand til at overbevise EUIPO om, at den pågældendes hensigt er legitim, selv om der foreligger omstændigheder, der kan tilbagevise formodningen om, at en sådan indgivelse er gjort i god tro. I den foreliggende sag forelå der sådanne objektive omstændigheder, og sagsøgeren er ikke fremkommet med nogen plausibel forklaring, der gør det muligt for appelkammeret til trods for disse omstændigheder at fastslå, at der lå legitime hensigter til grund for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker.
På baggrund af det ovenstående skal det tredje klagepunkt forkastes, og EUIPO skal dermed frifindes i det hele.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Holzer y Cia, SA de CV bærer sine egne omkostninger og betaler de af EUIPO og Annco, Inc. afholdte omkostninger.

Gratsias
Labucka
Ulloa Rubio
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. maj 2019.
Underskrifter
Indhold

[
udelades
]

Retlige bemærkninger

Om det første klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af, om der foreligger en lighed mellem de omtvistede tegn, som kan medføre en risiko for forveksling, og af, om indehaveren af de anfægtede varemærker havde kendskab til forekomsten af et lignende varemærke

Om det første led, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af, om der foreligger en lighed mellem de omtvistede tegn, som giver anledning til risiko for forveksling

Om det første klagepunkts andet led, hvorefter appelkammeret begik en fejl med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt sagsøgeren på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker havde kendskab til intervenientens identiske eller lignende varemærker

Om det andet klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en fejlagtig bedømmelse af sagsøgerens hensigt på tidspunktet for indgivelsen af ansøgningen om de anfægtede varemærker

Om det andet klagepunkts første led vedrørende en fejlagtig hensyntagen til omstændigheder, som ikke kan tilskrives sagsøgeren

Om det andet klagepunkts andet led vedrørende appelkammerets manglende hensyntagen til omstændigheder, som sagsøgeren hævder er egnede til at bevise selskabets gode tro

Om det tredje klagepunkt, hvorefter appelkammeret har foretaget en urigtig bedømmelse af bevisværdien af de oplysninger, som er fremlagt af intervenienten til støtte for dennes ugyldighedsbegæring og af bevisbyrden
(
*1
) – Processprog: engelsk.