CELEX: 62018CJ0649
Ennakkoratkaisupyyntö
Ilman lääkemääräystä saatavat ihmisille tarkoitetut lääkkeet
Verkkomyynti
Apteekin internetsivuston mainostaminen
Rajoitukset
Tilauksen ylittäessä tietyn summan myönnettäviä alennuksia koskeva kielto ja maksullisen hakuoptimoinnin käyttöä koskeva kielto
Velvollisuus huolehtia siitä, että potilas täyttää terveystietolomakkeen ennen apteekin internetsivustolla tehdyn ensimmäisen tilauksen hyväksymistä
Kansanterveyden suojeleminen
Direktiivi 2000/31/EY
Sähköinen kaupankäynti
2 artiklan a alakohta
Tietoyhteiskunnan palvelut
2 artiklan h alakohta
Yhteensovitettu ala
3 artikla
Alkuperämaaperiaate
Poikkeukset
Oikeuttaminen
Kansanterveyden suojeleminen
Apteekkarin ammatin arvokkuuden suojeleminen
Lääkkeiden väärinkäytön estäminen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEUT 34 artiklan, ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY (
EYVL 2001, L 311, s. 67
), sellaisena kuin se on muutettuna 8.6.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/62/EU (
EUVL 2011, L 174, s. 74
) (jäljempänä direktiivi 2001/83), 85 c artiklan sekä tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) (
EYVL 2000, L 178, s. 1
) 3 artiklan tulkintaa.
Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu ja sinne sijoittautunut yhtiö A, joka pitää apteekkia ja erityisesti ranskalaisille asiakkaille suunnattua internetsivustoa, ja Ranskaan sijoittautuneet apteekkien pitäjät ja apteekkarien ammatilliset etujärjestöt Daniel B, UD, AFP, B ja L (jäljempänä Daniel B ym.) ja jossa on kyse siitä, että A on mainostanut tätä internetsivustoa monimuotoisella ja laajalla mainoskampanjalla ranskalaisille asiakkaille.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivi 98/34
Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY (
EYVL 1998, L 204, s. 37
), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/48/EY (
EYVL 1998, L 217, s. 18
) (jäljempänä direktiivi 98/34), 1 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
2)
’palvelulla’ kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus.”
Direktiivi 2000/31
Direktiivin 2000/31 johdanto-osan 18 ja 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(18)
Tietoyhteiskunnan palveluihin kuuluu suuri määrä verkossa toteutettavia taloudellisia toimia. Nämä toimet voivat olla erityisesti verkossa suoritettavaa tavaroiden myyntiä. – –
– –
(21)
Yhteensovitetun alan ulottuvuus ei estä [unionissa] tulevaisuudessa toteutettavaa tietoyhteiskunnan palveluja koskevaa yhdenmukaistamista eikä kansallisella tasolla tulevaisuudessa [unionin] oikeuden mukaisesti annettavan lainsäädännön soveltamista. Yhteensovitettu ala kattaa ainoastaan vaatimukset, jotka liittyvät verkossa suoritettavaan toimintaan, kuten verkossa suoritettavaan tiedotukseen, mainontaan, ostoihin ja verkossa tehtäviin sopimuksiin – –”
Saman direktiivin 1 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava:
”1.   Tämän direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä.
2.   Tällä direktiivillä lähennetään siinä määrin, kuin se on tarpeen 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen toteuttamiseksi, tiettyjä tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat sisämarkkinoita, palvelun tarjoajien sijoittautumista, kaupallista viestintää, sähköisessä muodossa tehtäviä sopimuksia, välittäjien vastuuta, käytännesääntöjä, tuomioistuinten ulkopuolella tapahtuvaa riitojen ratkaisemista, oikeussuojakeinoja ja jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä.”
Mainitun direktiivin 2 artiklan a alakohdan mukaan ”tietoyhteiskunnan palveluilla” tarkoitetaan direktiivin 98/34 1 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa tarkoitettuja palveluja.
Direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
h)
’yhteensovitetulla alalla’ jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä asetettuja, tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin tai tietoyhteiskunnan palveluihin sovellettavia vaatimuksia riippumatta siitä, ovatko vaatimukset yleisluonteisia vai erityisesti tähän tarkoitukseen suunnattuja.
i)
Yhteensovitettu ala kattaa vaatimukset, joita palvelujen tarjoajan on noudatettava:
–
aloittaessaan tietoyhteiskunnan palvelun tarjoamisen, kuten pätevyyttä, lupaa tai ilmoituksen tekoa koskevat vaatimukset,
–
jatkaessaan toimintaa tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajana, kuten palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, joihin kuuluvat myös mainontaa ja sopimuksia koskevat vaatimukset, tai palvelun tarjoajan vastuuta koskevat vaatimukset.
ii)
Yhteensovitettu ala ei kata seuraavia vaatimuksia:
–
tavaroihin sinänsä sovellettavat vaatimukset,
–
tavarantoimituksiin sovellettavat vaatimukset,
–
muulla tavalla kuin sähköisesti tarjottuihin palveluihin sovellettavat vaatimukset.”
Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Sisämarkkinat”, säädetään seuraavaa:
”1.   Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, yhteensovitettuun alaan kuuluvia kysymyksiä koskevia kansallisia säännöksiä.
2.   Jäsenvaltiot eivät voi yhteensovitettuun alaan liittyvien syiden vuoksi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
3.   Edellä 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta liitteessä tarkoitettuihin aloihin.
4.   Jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä, joilla poiketaan 2 kohdan säännöksistä tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta, jos:
a)
toimenpiteet
i)
ovat tarpeellisia jollakin seuraavalla perusteella:
–
yleinen järjestys, erityisesti rikosten ehkäisy, tutkinta, selville saaminen ja syytteeseenpano mukaan lukien alaikäisten suojelu ja erityisesti rotuun, sukupuoleen, uskontoon tai kansallisuuteen perustuvaan vihaan yllyttämisen torjunta ja yksittäisiin ihmisiin kohdistuvat ihmisarvon loukkaukset,
–
kansanterveyden suojelu,
–
yleinen turvallisuus, mukaan lukien kansallisen turvallisuuden ja puolustuksen turvaaminen,
–
kuluttajansuoja, mukaan lukien sijoittajien suoja;
ii)
kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun, joka vahingoittaa i alakohdassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamista tai joka vakavalla tavalla saattaa vaarantaa kyseisten tavoitteiden saavuttamisen;
iii)
ovat oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin;
b)
jäsenvaltio on ennen kyseisten toimenpiteiden toteuttamista:
–
pyytänyt 1 kohdassa tarkoitettua jäsenvaltiota toteuttamaan toimenpiteitä, eikä viimeksi mainittu ole niitä toteuttanut tai ne eivät ole olleet riittäviä, ja
–
ilmoittanut [Euroopan] komissiolle ja 1 kohdassa tarkoitetulle jäsenvaltiolle aikomuksestaan toteuttaa tällaisia toimenpiteitä,
sanotun kuitenkaan vaikuttamatta tuomioistuimessa tapahtuvaan käsittelyyn [ja] rikostutkintaan liittyviin toimenpiteisiin. – –”
Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että sellaisen kaupallisen viestinnän käyttö, joka osittain tai kokonaan muodostaa säännellyn ammatin harjoittajan tarjoaman tietoyhteiskunnan palvelun, sallitaan sillä edellytyksellä, että noudatetaan ammatillisia normeja, jotka koskevat erityisesti ammatin riippumattomuutta ja arvokkuutta, ammattikunniaa, ammattisalaisuutta sekä vilpittömyyttä asiakkaita ja muita samaa ammattia harjoittavia kohtaan”.
Direktiivi 2001/83
Direktiivin 2001/83 VII a osastoon, jonka otsikko on ”Etämyynti yleisölle”, sisältyvässä 85 c artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Rajoittamatta kansallista lainsäädäntöä, jossa kielletään reseptilääkkeiden tarjoaminen etämyyntiin yleisölle tietoyhteiskunnan palvelujen avulla, jäsenvaltioiden on varmistettava, että lääkkeitä tarjotaan etämyyntiin yleisölle teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä direktiivissä [98/34] määriteltyjen tietoyhteiskunnan palvelujen avulla seuraavin ehdoin:
a)
Luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä, joka tarjoaa lääkkeitä myyntiin, on lupa tai valtuudet toimittaa lääkkeitä yleisölle, myös etämyyntinä, sen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti, johon kyseinen henkilö on sijoittautunut.
b)
Edellä a alakohdassa tarkoitettu henkilö on ilmoittanut jäsenvaltiolle, johon kyseinen henkilö on sijoittautunut, ainakin seuraavat tiedot:
– –
c)
Lääkkeet ovat määräjäsenvaltion kansallisen lainsäädännön vaatimusten mukaisia 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
d)
Rajoittamatta direktiivissä [2000/31] asetettuja tietojen antamista koskevia vaatimuksia verkkosivustolla, jolla tarjotaan lääkkeitä etämyyntiin, on ainakin
– –
2.   Jäsenvaltiot voivat asettaa kansanterveyden suojelemiseksi ehtoja tietoyhteiskunnan palvelujen avulla etämyyntiin yleisölle tarjottavien lääkkeiden vähittäisjakelulle niiden alueella.
– –
6.   Jäsenvaltioiden on myös toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että muihin kuin 1 kohdassa tarkoitettuihin henkilöihin, jotka tarjoavat lääkkeitä etämyyntinä yleisölle tietoyhteiskunnan palvelujen avulla ja toimivat jäsenvaltioiden alueella, kohdistetaan tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin [2000/31] ja tässä osastossa asetettujen vaatimusten soveltamista.”
Direktiivin 2001/83 VIII osasto, jonka otsikko on ”Lääkemainonta”, ja VIII a osasto, jonka otsikko on ”Tiedottaminen ja mainonta”, sisältävät kyseisen direktiivin 86–88 artiklan ja 88 a–100 artiklan.
Direktiivin 2001/83 88 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on kiellettävä sellaisten lääkkeiden väestölle suunnattu mainonta:
a)
jotka VI osaston mukaisesti ovat saatavissa ainoastaan lääkemääräyksellä.”
Direktiivi 2015/1535
Direktiivi 98/34 kumottiin ja korvattiin 7.10.2015 alkaen teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1535 (
EUVL 2015, L 241, s. 1
).
Direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
b)
’palvelulla’ kaikkia tietoyhteiskunnan palveluja, toisin sanoen kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus.”
Direktiivin 2015/1535 10 artiklan toisen kohdan mukaan viittauksia direktiiviin 98/34 pidetään vastedes viittauksina direktiiviin 2015/1535.
Ranskan lainsäädäntö
Kansanterveyslaki
Kansanterveyslain (code de la santé publique) R. 4235-22 §:ssä säädetään, että ”apteekkien on kiellettyä lähestyä asiakkaita sellaisilla menetelmillä, jotka loukkaavat apteekkarin ammatin arvokkuutta”.
Saman lain R. 4235-64 §:ssä säädetään, että ”apteekki ei millään menetelmällä saa kannustaa potilaita lääkkeiden väärinkäyttöön”.
Lääkejakelussa noudatettavista hyvistä käytännöistä annettu asetus
Kansanterveyslain L. 5121-5 §:ssä tarkoitetuissa apteekeissa, keskinäiseen vakuutusjärjestelmään kuuluvissa apteekeissa ja kaivospelastuspalvelua harjoittavien yhtiöiden apteekeissa tapahtuvassa lääkejakelussa noudatettavista hyvistä käytännöistä 28.11.2016 annetun sosiaali- ja terveysministerin asetuksen (arrêté du 28 novembre 2016 relatif aux bonnes pratiques de dispensation des médicaments dans les pharmacies d’officine, les pharmacies mutualistes et les pharmacies de secours minières, mentionnées à l’article L. 5121-5 du code de la santé publique; JORF 1.12.2016, teksti nro 25; jäljempänä lääkejakelussa noudatettavista hyvistä käytännöistä annettu asetus) liitteessä olevan 7 jakson, jonka otsikko on ”Lääkkeiden sähköiseen kauppaan sovellettavat täydentävät säännöt”, 7.1 kohdassa, jonka otsikko on ”Lääkeneuvonta”, säädetään seuraavaa:
”Lääkkeiden sähköiseen kauppaan tarkoitettu internetsivusto suunnitellaan siten, että lääkkeitä ei voida toimittaa ilman, että asiakkaan ja kyseisen apteekin pitäjän välinen vuorovaikutteinen asiointi on mahdollista ennen tilauksen hyväksymistä. Automatisoitu vastaus potilaan esittämään kysymykseen ei siis riitä potilaan erityiseen tilanteeseen soveltuvan tiedonsaannin ja neuvonnan varmistamiseksi.
Apteekki tarvitsee potilaasta tiettyjä henkilökohtaisia tietoja varmistaakseen, että tilaus soveltuu potilaan terveydentilaan, ja havaitakseen mahdolliset vasta-aiheet. Tästä syystä apteekki asettaa verkkosivustolle ennen ensimmäisen tilauksen hyväksymistä terveystietolomakkeen, johon merkitään potilaan ikä, paino, pituus, sukupuoli, käynnissä olevat hoidot, aiemmat allergiat, vasta-aiheet ja tarvittaessa raskaus tai imettäminen. Potilaan on vakuutettava, että hänen antamansa tiedot ovat totuudenmukaiset.
Terveystietolomake täytetään ensimmäisen tilauksen yhteydessä tilausta hyväksyttäessä. Jos lomaketta ei ole täytetty, lääkkeitä ei voida toimittaa. Apteekki vahvistaa lomakkeen ennen tilauksen hyväksymistä osoittaakseen, että se on tutustunut potilaan antamiin tietoihin.
Terveystietolomakkeen ajantasaistamista ehdotetaan jokaisen tilauksen yhteydessä.
– –”
Teknisistä määräyksistä annettu asetus
Kansanterveyslain L. 5125-39 §:ssä tarkoitetuista lääkkeiden sähköisessä kaupassa käytettäviin internetsivustoihin sovellettavista teknisistä määräyksistä 28.11.2016 annetun sosiaali- ja terveysministerin asetuksen (arrêté du 28 novembre 2016 relatif aux règles techniques applicables aux sites Internet de commerce électronique de médicaments prévues à l’article L. 5125-39 du code de la santé publique; JORF 1.12.2016, teksti nro 26; jäljempänä teknisistä määräyksistä annettu asetus) liitteessä olevassa 1 jaksossa, jonka otsikko on ”Lääkkeiden sähköisessä kaupassa käytettävien internetsivustojen toiminnot”, säädetään, että ”hakujen maksullinen optimointi hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla on kielletty”.
Pääasian oikeusriita ja ennakkoratkaisukysymys
A on Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka on rekisteröity Alankomaissa apteekkitoiminnan harjoittamista varten. A myy lääkkeitä ja lääkkeenomaisia tuotteita myös verkossa useilla eri internetsivustoilla, joista yksi on suunnattu erityisesti ranskalaisille kuluttajille. Tällä sivustolla myytävillä lääkkeillä on myyntilupa Ranskassa, ja niitä saa ilman lääkemääräystä.
A toteutti lääkkeiden verkkomyyntiä koskevan mainoskampanjan, joka oli suunnattu ranskalaisille kuluttajille. Kampanja toteutettiin jakamalla mainosesitteitä muiden etämyyntiä harjoittavien toimijoiden lähettämien postipakettien mukana (ns. piggyback-menetelmä) ja lähettämällä mainoskirjeitä postitse. A julkaisi mainitulla internetsivustolla myös myynninedistämistarjouksia, joissa luvattiin myöntää lääketilauksen kokonaishinnasta alennus, jos tilaus ylittää tietyn summan, ja hankki maksullisen hakuoptimoinnin hakuohjelmissa.
Daniel B ym. nostivat A:ta vastaan kanteen tribunal de commerce de Paris’ssa (Pariisin kauppatuomioistuin, Ranska) ja vaativat erityisesti korvausta vahingosta, jonka ne katsoivat kärsineensä sen vuoksi, että A oli harjoittanut vilpillistä kilpailua ja saanut perusteetonta etua, koska se oli jättänyt noudattamatta lääkkeiden mainontaan ja myyntiin verkossa sovellettavaa Ranskan lainsäädäntöä.
A katsoo, ettei kyseistä lainsäädäntöä voida soveltaa siihen, koska se on sijoittautunut lainmukaisesti Alankomaihin apteekkitoiminnan harjoittamista varten ja myy tuotteitaan ranskalaisille kuluttajille verkkokaupassa.
Tribunal de commerce de Paris totesi 11.7.2017 antamassaan tuomiossa, että ranskalaisille asiakkaille suunnatun internetsivuston perustamiseen sovellettiin Alankomaiden oikeutta. Se kuitenkin katsoi, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yhtiöihin, jotka myyvät lääkkeitä internetin välityksellä ranskalaisille potilaille, sovellettiin kansanterveyslain R. 4235-22 ja R. 4235-64 §:ää. Jakamalla yli kolme miljoonaa mainoslehtistä apteekkinsa ulkopuolella A oli lähestynyt ranskalaisia asiakkaita kyseisten säännösten vastaisesti apteekkarin ammatin kannalta sopimattomalla tavalla. Tribunal de commerce de Paris päätteli tästä, että koska A oli jättänyt noudattamatta kyseisiä säännöksiä, se oli saanut taloudellista etua muihin markkinatoimijoihin nähden, mitä oli pidettävä vilpillisenä kilpailuna.
A valitti tästä tuomiosta cour d’appel de Paris’hin (Pariisin ylioikeus, Ranska) ja väitti, ettei siihen voida soveltaa kansanterveyslain R. 4235-22 ja R. 4235-64 §:ää. Nämä säännökset ovat direktiivin 2000/31 3 artiklassa ja direktiivin 2001/83 85 c artiklassa tarkoitetun alkuperämaan sääntöjen soveltamista koskevan periaatteen sekä SEUT 34 artiklassa taatun tavaroiden vapaan liikkuvuuden vastaisia rajoituksia, joita ei voida oikeuttaa kansanterveyden suojelemisella.
Daniel B ym. vaativat, että cour d’appel de Paris pysyttää tribunal de commerce de Paris’n tuomion siltä osin kuin tämä tuomioistuin sovelsi lääkemyyntiä koskevaan mainontaan Ranskan oikeutta ja katsoi, että A:n toteuttama laajamittainen mainonta oli vilpillistä kilpailua, koska se loukkasi apteekkarin ammatin arvokkuutta ja koska sen sisällöllä kannustettiin lääkkeiden väärinkäyttöön. Muilta osin Daniel B ym. vaativat tämän tuomion muuttamista ja väittävät, että kansanterveyslakia ja lääkejakelussa noudatettavista hyvistä käytännöistä annettua asetusta sovelletaan myös A:n käyttämään maksulliseen hakuoptimointiin. Mainitut asianosaiset väittävät, että kansanterveyslaissa lääkkeiden verkkomyynnin mainostamiselle asetetut rajoitukset voidaan oikeuttaa tavoitteella suojata apteekkarin ammatin arvokkuutta ja ammattikunniaa. Nämä rajoitukset ovat tähän tavoitteeseen – joka itsessään liittyy kansanterveyden suojeluun – nähden oikeasuhteisia.
Tässä tilanteessa cour d’appel de Paris päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”– – Sallitaanko unionin lainsäädännössä ja erityisesti
–
[SEUT] 34 artiklassa,
–
direktiivin [2001/83] 85 c artiklassa ja
–
direktiivin [2000/31] 3 artiklassa säädetyssä sisämarkkinoita koskevassa ehdossa
se, että [Euroopan] unionin jäsenvaltio säätää, että sen alueella sovelletaan apteekkareihin, jotka ovat toisen unionin jäsenvaltion kansalaisia, erityissääntöjä, jotka koskevat
–
[kansanterveyslain] voimassa olevan R. 4235-22 §:n mukaista kieltoa lähestyä asiakkaita sellaisilla menetelmillä ja keinoilla, jotka ovat ammattikunnan arvokkuuden vastaisia?
–
[kansanterveyslain] voimassa olevan R. 4235-64 §:n mukaista kieltoa kannustaa potilaita lääkkeiden väärinkäyttöön?
–
[lääkejakelussa noudatettavista hyvistä käytännöistä annetun asetuksen ja teknisistä määräyksistä annetun asetuksen mukaista] velvollisuutta noudattaa jäsenvaltion viranomaisten määrittelemiä lääkejakelussa noudatettavia hyviä toimintatapoja eli sääntöjä, joissa edellytetään myös terveystietolomakkeen sisällyttämistä lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn ja kielletään maksullisen hakuoptimoinnin käyttäminen?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Johdanto
Kuten esitetyn kysymyksen sanamuodosta ilmenee, se koskee lähinnä sitä, onko sellainen kansallinen lainsäädäntö, jota vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen palvelun tarjoajaan, joka tarjoaa ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelua, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi nyt käsiteltävässä asiassa on otettava huomioon pääasiallisesti direktiivin 2000/31 säännökset.
Ensinnäkin kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan, kun niitä luetaan yhdessä, direktiivin tavoitteena on edistää sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa varmistamalla tietoyhteiskunnan palvelujen vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä lähentämällä tarpeen mukaan tiettyjä mainittuihin palveluihin sovellettavia kansallisia säännöksiä.
Kyseisen direktiivin 2 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, määritellään ”tietoyhteiskunnan palvelut” niin, että niillä tarkoitetaan ”kaikkia etäpalveluina sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettavia palveluja, joista tavallisesti maksetaan korvaus”, ja kuten direktiivin 2000/31 johdanto-osan 18 perustelukappaleesta ilmenee, näihin palveluihin kuuluu suuri määrä verkossa toteutettavia taloudellisia toimia, kuten muun muassa tavaroiden verkkomyynti.
Kun kyse on lääkkeiden verkkomyyntipalvelusta, on todettava, että tällaista myyntiä ei ole mainittu niiden toimien joukossa, joihin direktiiviä 2000/31 ei sen 1 artiklan 5 kohdan nojalla sovelleta (ks. analogisesti tuomio 2.12.2010, Ker‑Optika,
C‑108/09
,
EU:C:2010:725
,
kohta). Direktiivin 2001/83 85 c artiklassa, joka koskee tietoyhteiskunnan palveluiden avulla tapahtuvaa lääkkeiden etämyyntiä yleisölle, puolestaan viitataan muun muassa direktiivin 2000/31 säännöksiin, eikä siinä kielletä sellaisten lääkkeiden etämyyntiä, jotka eivät edellytä lääkemääräystä ja jotka yksin ovat pääasian kohteena.
Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lääkkeiden verkkomyyntipalvelu voi olla direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettu tietoyhteiskunnan palvelu ja että se voi näin ollen kuulua kyseisen direktiivin soveltamisalaan siltä osin kuin on kyse tähän palveluun sovellettavista vaatimuksista, jotka kuuluvat mainitun direktiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettuun ”yhteensovitettuun alaan”.
Direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat toteuttaa yhteensovitettuun alaan kuuluvan tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta toimenpiteitä, joilla poiketaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteesta, jos tämän säännöksen a ja b alakohtaan sisältyvät kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
ja
kohta). Mainitun direktiivin 3 artiklan 4 kohdan tulkitseminen siten, että jäsenvaltioiden olisi sallittua oikeuttaa primaarioikeuteen vedoten vaatimus, joka ei täytä mainitussa säännöksessä asetettuja edellytyksiä, poistaisi mainitulta säännökseltä kaiken tehokkaan vaikutuksen, koska se lopulta vaarantaisi mainitulla säännöksellä toteutetun yhdenmukaistamisen tällä alalla (ks. analogisesti tuomio 16.6.2015, Rina Services ym.,
C‑593/13
,
EU:C:2015:399
,
kohta). Näin ollen pääasiassa kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä ei ole syytä arvioida primaarioikeuden, erityisesti SEUT 34 artiklan, valossa.
Tutkittavaksi ottaminen
Ranskan hallitus väittää yhtäältä, että ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee direktiivin 2000/31 säännösten tulkintaa. Se väittää, ettei yksityinen voi vedota direktiivin säännöksiin toista yksityistä vastaan luonteeltaan horisontaalisessa oikeusriidassa estääkseen näiden säännösten vastaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisen. Tämä esitettyyn kysymykseen liittyvä näkökohta on siten luonteeltaan hypoteettinen.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko sen unionin tuomioistuimelle esittämällä kysymyksellä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
kohta ja tuomio 7.2.2018, American Express,
C‑304/16
,
EU:C:2018:66
,
kohta).
Unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ainoastaan silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden säännösten ja määräysten tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym.,
C‑62/14
,
EU:C:2015:400
,
kohta ja tuomio 7.2.2018, American Express,
C‑304/16
,
EU:C:2018:66
,
kohta).
On tosin todettava, että siltä osin kuin kyse on yksityisten välisestä oikeusriidasta, unionin tuomioistuin on katsonut vakiintuneesti, että direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tällaista henkilöä vastaan. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut toistuvasti, että direktiivistä jäsenvaltioille seuraava velvoite saavuttaa direktiivissä säädetty tulos sekä niiden velvoite toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tämän velvoitteen täyttämisen varmistamiseksi, sitovat kaikkia jäsenvaltioiden viranomaisia, myös tuomioistuimia niiden toimivallan rajoissa (tuomio 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista oikeutta, joiden tulkitseminen on niiden tehtävä, niiden on otettava huomioon kaikki kansallisen oikeuden säännöt ja sovellettava siinä hyväksyttyjä tulkintamenetelmiä voidakseen tulkita sitä mahdollisimman pitkälle kyseessä olevan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin (tuomio 19.4.2016, DI,
C‑441/14
,
EU:C:2016:278
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen ei ole ilmeistä, että siltä osin kuin esitetty kysymys koskee direktiiviä 2000/31, se nostaa esiin luonteeltaan hypoteettisen ongelman.
A väittää toisaalta, ettei Ranskan tasavalta ole noudattanut direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisesta luetelmakohdasta johtuvaa velvollisuutta ilmoittaa pääasian kohteena olevista rajoittavista toimenpiteistä.
Tältä osin on todettava, että kun kansallisella lainsäädännöllä, jossa säädetään tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajalle asetetuista eri kielloista tai velvoitteista, rajoitetaan näin palvelujen tarjoamisen vapautta, asianomaisen jäsenvaltion on mainitun säännöksen mukaisesti ilmoitettava etukäteen aikomuksestaan toteuttaa kyseiset rajoittavat toimenpiteet komissiolle ja sille jäsenvaltiolle, jonka alueelle kyseessä oleva palvelujen tarjoaja on sijoittautunut (tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on lisäksi jo todennut, että tällainen ilmoitusvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, jolla voidaan perustella sitä, ettei ilmoittamatta jätettyihin toimenpiteisiin, joilla rajoitetaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta, voida vedota yksityisiä vastaan (tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland,
C‑390/18
,
EU:C:2019:1112
,
kohta).
Kuten tämän tuomion 37 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Tätä olettamaa ei voida kumota pelkästään sillä, että yksi pääasian asianosaisista riitauttaa tietyn tosiseikan, jonka paikkansapitävyyden selvittäminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen eikä unionin tuomioistuimen tehtävä (ks. vastaavasti tuomio 5.12.2006, Cipolla ym.,
C‑94/04 ja C‑202/04
,
EU:C:2006:758
,
kohta ja tuomio 14.4.2016, Polkomtel,
C‑397/14
,
EU:C:2016:256
,
kohta).
Edellä esitetystä seuraa, että ennakkoratkaisukysymys voidaan ottaa tutkittavaksi.
Asiakysymys
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 28–34 kohdassa esitetyt täsmennykset ja jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaisemiseksi, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys on ymmärrettävä siten, että sillä pyritään lähinnä selvittämään, onko direktiiviä 2000/31 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa
–
kielletään tällaisia lääkkeitä myyviä apteekkeja lähestymästä asiakkaitaan tietyillä menetelmillä ja keinoilla, erityisesti jakamalla laajamittaisesti mainoskirjeitä tai ‑lehtisiä muualla kuin apteekkiliikkeessään
–
kielletään näitä apteekkeja tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan
–
velvoitetaan kyseiset apteekit sisällyttämään terveystietolomake lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn
–
kielletään apteekkeja käyttämästä maksullisia hakuoptimointeja hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla.
Kysymyksen ensimmäinen osa
Kysymyksensä ensimmäisellä osalla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko direktiiviä 2000/31 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään lähestymästä asiakkaitaan tietyillä menetelmillä ja keinoilla, erityisesti jakamalla laajamittaisesti mainoskirjeitä ja ‑lehtisiä muualla kuin apteekkiliikkeessään.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että pääasiassa kyseessä oleva palvelun tarjoaja toteutti verkkomyyntipalveluaan koskevan monimuotoisen ja laajan mainoskampanjan sekä fyysisillä alustoilla – kuten mainoskirjeillä ja ‑lehtisillä – että internetsivustollaan.
Esitetyn kysymyksen ensimmäiseen osaan vastattaessa on heti alkuun todettava, että lääkemainontaa koskevia direktiivin 2001/83 VIII osastoa ja VIII a osastoa ei ole tarpeen ottaa huomioon.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa todennut, direktiivin 2001/83 86–100 artiklalla, joista mainitut osastot koostuvat, säännellään mainoksen sisältöä ja tiettyjen lääkkeiden mainontaa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, mutta niillä ei säännellä lääkkeiden verkkomyyntipalveluja koskevaa mainontaa.
Siten on ensiksi tutkittava, kuuluuko tämän tuomion 48 kohdassa kuvaillun kaltainen mainostaminen direktiivin 2000/31 soveltamisalaan ja riippuuko tämä siitä, toteutetaanko tätä toimintaa fyysisellä vai sähköisellä alustalla.
Direktiivin 2000/31 3 artiklan 1 kohdasta ilmenee tältä osin, että kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että sen alueelle sijoittautuneen palvelun tarjoajan tarjoamien tietoyhteiskunnan palvelujen osalta noudatetaan kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavia, tämän direktiivin 2 artiklan h alakohdassa tarkoitettua ”yhteensovitettua alaa” koskevia kansallisia säännöksiä.
Viimeksi mainitun säännöksen mukaan ”yhteensovitettu ala” kattaa ainoastaan sähköisesti tarjottaviin palveluihin sovellettavat vaatimukset ja erityisesti verkossa suoritettavaa mainontaa koskevat vaatimukset, kuten saman direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleesta ilmenee.
Pääasiassa kyseessä oleva mainonta on kuitenkin toteutettu osittain fyysisillä alustoilla.
On silti tuotava esiin, että tällaisella mainonnalla pyritään kokonaisuudessaan ja riippumatta siitä, millä menetelmällä se konkreettisesti toteutetaan, houkuttelemaan potentiaalisia kuluttajia apteekin internetsivustolle ja edistämään apteekin tuotteiden verkkomyyntiä.
Tällainen palvelun tarjoajan toteuttama mainonta on siten liitännäinen ja erottamaton osa lääkkeiden verkkomyyntipalvelua, jonka edistäminen on mainonnan taloudellisena tarkoituksena.
Olisi siten keinotekoista katsoa, että verkossa toteutettu mainonnan osa kuuluu ”yhteensovitettuun alaan”, mutta jättää fyysisillä alustoilla toteutettu mainonnan osa tämän alan ulkopuolelle.
Tätä tulkintaa tukee lisäksi direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan i alakohta, jossa säädetään, että ”yhteensovitettu ala” käsittää tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajan toiminnan harjoittamiseen liittyvät vaatimukset, kuten palvelun tarjoajan käyttäytymistä koskevat taikka palvelun laatuun tai sisältöön liittyvät vaatimukset, ”joihin kuuluvat myös mainontaa – – koskevat vaatimukset”.
Edellä esitetystä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen mainonta on liitännäinen ja erottamaton osa verkkomyyntipalvelua ja kuuluu näin ollen kokonaisuudessaan direktiivissä 2000/31 tarkoitettuun ”yhteensovitettuun alaan”, riippumatta siitä, toteutetaanko se fyysisellä vai sähköisellä alustalla.
Tässä tilanteessa on muistutettava toiseksi, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio ei voi – kun kyse on tästä toiminnasta – direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdan mukaan lähtökohtaisesti rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen vapaata liikkuvuutta.
Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion asettama kielto on omiaan rajoittamaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen apteekin mahdollisuutta tehdä itseään tunnetuksi potentiaalisten asiakkaidensa keskuudessa ensin mainitussa jäsenvaltiossa ja edistää heille tarjoamaansa tuotteiden verkkomyyntipalvelua.
Tällaisen kiellon on näin olleen katsottava rajoittavan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta.
Kolmanneksi on todettava, että direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat toteuttaa tietyn tietoyhteiskunnan palvelun osalta toimenpiteitä, joilla poiketaan kyseisen artiklan 2 kohdasta, edellyttäen ensinnäkin, että nämä toimenpiteet ovat tarpeellisia yleisen järjestyksen, kansanterveyden suojelun, yleisen turvallisuuden tai kuluttajansuojan takaamiseksi, että ne kohdistuvat tiettyyn tietoyhteiskunnan palveluun, joka vahingoittaa näiden tavoitteiden saavuttamista tai joka vakavalla tavalla saattaa vaarantaa niiden saavuttamisen, ja että ne ovat oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin.
Direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdassa säädettyjen tarpeellisuutta ja oikeasuhteisuutta koskevien edellytysten osalta on – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 122 kohdassa todennut – otettava huomioon SEUT 34 ja SEUT 56 artiklaa koskeva oikeuskäytäntö sen arvioimiseksi, onko kyseessä oleva kansallinen säännöstö yhteensopiva unionin oikeuden kanssa, koska nämä edellytykset ovat suurelta osin päällekkäisiä niiden edellytysten kanssa, joiden noudattaminen on asetettu edellytykseksi kaikille kyseisissä EUT-sopimuksen artikloissa taattujen perusvapauksien rajoituksille.
Ranskan hallitus väittää tältä osin, että säännös, jolla apteekkeja, jotka myyvät ilman lääkemääräystä saatavia lääkkeitä verkossa, kielletään lähestymästä asiakkaitaan pääasiassa kyseessä olevien kaltaisilla laajamittaisesti ja intensiivisesti käytetyillä menetelmillä ja keinoilla, voidaan oikeuttaa apteekkarin ammatin arvokkuuden suojaamisella.
Kun otetaan huomioon se luottamuksellinen suhde, jonka pitäisi vallita terveydenhuollon ammattihenkilön ja hänen potilaansa välillä, on katsottava, että säännellyn ammatin arvokkuuden suojelu, johon myös direktiivin 2000/31 8 artiklan 1 kohdassa viitataan, on omiaan muodostamaan kansanterveyden suojeluun liittyvän yleisen edun mukaisen pakottavan syyn, joka voi oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittamisen (ks. vastaavasti tuomio 4.5.2017, Vanderborght,
C‑339/15
,
EU:C:2017:335
,
ja
kohta).
Unionin tuomioistuin on tältä osin jo katsonut erityisesti, että mainosten intensiivinen käyttö tai hyökkäävien myynninedistämisviestien valinta on omiaan vahingoittamaan terveyden suojelua ja loukkaamaan terveydenhuollon ammattihenkilön ammatin arvokkuutta (ks. analogisesti tuomio 4.5.2017, Vanderborght,
C‑339/15
,
EU:C:2017:335
,
kohta).
Koska pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla on siten direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdassa ja lisäksi direktiivin 2001/83 85 c artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kansanterveyden suojelemista koskeva tavoite, seuraavaksi on arvioitava, voidaanko kyseisellä kiellolla taata tämän tavoitteen toteutuminen.
Lainsäädännöllä, jolla pääasiassa kyseessä olevan kaltaista palvelun tarjoajaa kielletään toteuttamasta laajamittaista ja intensiivistä mainoskampanjaa myös fyysisillä ja sähköisillä alustoilla ja muualla kuin apteekkiliikkeessään, voidaan saavuttaa apteekkarin ammatin arvokkuuden suojelemista ja viime kädessä kansanterveyden suojelemista koskeva tavoite.
Kuten Espanjan hallitus perustellusti väittää, tällaiseen käytäntöön liittyy vaara siitä, että lääkkeet rinnastetaan tavanomaisiin kulutustavaroihin, kuten tavaroihin, joita käytetty piggyback-menetelmä koskee. Lisäksi mainosesitteiden laajamittainen jakelu välittää apteekkarin ammatista kaupallisen ja myyntihenkisen kuvan, joka on omiaan heikentämään yleisön käsitystä tästä ammatista.
Arvioitaessa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kiellon tarpeellisuutta, on otettava huomioon se, että ihmisten terveyden ja hengen suojaaminen on EUT-sopimuksessa suojelluista oikeushyvistä ja intresseistä tärkein ja että jäsenvaltioiden asiana on päättää siitä tasosta, jolla ne aikovat suojella kansanterveyttä, ja siitä tavasta, jolla kyseinen taso on saavutettava. Koska tämä taso voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioille on tältä osin myönnettävä harkintavaltaa (tuomio 18.9.2019, VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
,
kohta).
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, että tästä harkintavallasta huolimatta rajoitus, joka johtuu sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamisesta, jossa kielletään yleisesti ja ehdottomasti kaikki mainonnan muodot, joita terveydenhuollon ammattihenkilöt käyttävät edistääkseen hoitotoimintaansa, ylittää sen, mikä on tarpeen kansanterveyden ja säännellyn ammatin arvokkuuden suojelemiseksi (ks. vastaavasti tuomio 4.5.2017, Vanderborght,
C‑339/15
,
EU:C:2017:335
,
ja
kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tämä oikeuskäytäntö huomioon ottaen tarkistettava, johtaako pääasiassa kyseessä oleva kielto siihen, ettei pääasiassa kyseessä oleva palvelun tarjoaja voi toteuttaa lainkaan mainontaa muualla kuin apteekkiliikkeessään mainonnan alustasta tai sen laajuudesta riippumatta. Jos näin olisi, kyseisellä kiellolla ylitettäisiin se, mikä on tarpeen tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitetyn kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään lähestymästä asiakkaitaan tietyillä menetelmillä ja keinoilla, erityisesti jakamalla laajamittaisesti mainoskirjeitä ja ‑lehtisiä muualla kuin apteekkiliikkeessään, edellyttäen kuitenkin, että tämä ei johda siihen, että kyseessä oleva palvelun tarjoaja ei voi toteuttaa lainkaan mainontaa muualla kuin apteekkiliikkeessään mainonnan alustasta tai laajuudesta riippumatta.
Kysymyksen toinen osa
Kysymyksensä toisella osalla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko direktiiviä 2000/31 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa kielletään näitä apteekkeja tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion asettama kielto on nyt käsiteltävässä asiassa omiaan rajoittamaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen apteekin mahdollisuutta houkutella ensin mainitussa jäsenvaltiossa asuvia kiinnostuneita henkilöitä ja tehdä siellä tarjoamastaan verkkomyyntipalvelusta entistä houkuttelevamman.
Tästä seuraa, että tällaisen kiellon on katsottava rajoittavan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Näin ollen on tutkittava kyseisen direktiivin 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti, pyritäänkö kyseisellä kiellolla tässä säännöksessä tarkoitettuun tavoitteeseen, voidaanko sillä taata tämä tavoite ja ylittääkö se sen, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Ranskan hallitus toteaa ensinnäkin, että pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla pyritään estämään lääkkeiden liiallinen tai epäasianmukainen käyttö.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että tällaisella tavoitteella edistetään kansanterveyden suojelun korkean tason saavuttamista (ks. vastaavasti tuomio 19.5.2009, Apothekerkammer des Saarlandes ym.,
C‑171/07 ja C‑172/07
,
EU:C:2009:316
,
–
kohta).
Koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset myynninedistämistarjoukset ovat omiaan kannustamaan asianomaisia henkilöitä ostamaan ja mahdollisesti käyttämään liikaa lääkkeitä, on katsottava, että tällaisten tarjousten kieltämisellä voidaan taata kansanterveyden suojelemisen tavoitteen toteutuminen.
A toteaa tämän kiellon tarpeellisuudesta, että sen vuoksi kaikkien hinnanalennusten katsotaan tosiasiassa olevan omiaan kannustamaan lääkkeiden väärinkäyttöön, koska siinä ei vahvisteta mitään kynnystä, jonka ylittävän myynninedistämistarjouksen on katsottava johtavan liialliseen käyttöön. Mainittu kielto koskee A:n mukaan lisäksi myös lääkkeenomaisia tuotteita, jotka eivät ole varsinaisia lääkkeitä.
Koska unionin tuomioistuimella ei ole tältä osin riittäviä tietoja siitä, onko myynninedistämistarjousten kiellon soveltamiselle mahdollisesti olemassa täsmällisempiä edellytyksiä, ja erityisesti siitä, koskeeko tämä kielto vain lääkkeiden vai myös lääkkeenomaisten tuotteiden myynninedistämistä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, miten kyseistä kieltoa konkreettisesti sovelletaan ja ylitetäänkö tällaisella soveltamisella mahdollisesti se, mikä on tarpeen kansanterveyden suojelemiseksi.
Edellä esitetystä seuraa, että ennakkoratkaisukysymyksen toiseen osaan on vastattava, että direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan, edellyttäen kuitenkin, että tämä kielto on rajattu riittävän tarkasti ja kohdistettu erityisesti vain lääkkeisiin eikä pelkkiin lääkkeenomaisiin tuotteisiin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
Kysymyksen kolmas osa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksensä kolmannessa osassa lähinnä, onko direktiiviä 2000/31 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyvien apteekkien edellytetään sisällyttävän terveystietolomake lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn.
Nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä potilaan apteekin internetsivustolla tekemän ensimmäisen lääketilauksen hyväksymisen edellytykseksi on asetettu se, että hän täyttää ensin verkossa terveystietolomakkeen.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 2000/31 2 artiklan h alakohdan i alakohdan mukaan ”yhteensovitettu ala” kattaa tietoyhteiskunnan palvelun toiminnan harjoittamista koskevat vaatimukset, kuten muun muassa palvelun sisältöä koskevat vaatimukset, joihin kuuluu myös sopimuksia koskevat vaatimukset.
Koska pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä rajataan edellytyksiä, joiden täyttyessä ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntiä koskeva sopimus voidaan tehdä, sekä tapaa, jolla apteekin myynti- ja neuvontatoimintaa on toteutettava verkossa, sen on katsottava kuuluvan direktiivissä 2000/31 tarkoitettuun ”yhteensovitettuun alaan”.
On siten sovellettava direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio ei lähtökohtaisesti voi rajoittaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien tietoyhteiskunnan palvelujen vapaata liikkuvuutta.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen toimenpide on kuitenkin selvästi omiaan vähentämään potilaiden halukkuutta ostaa lääkkeitä verkossa, ja siksi se on tällainen rajoitus.
Näin ollen on tutkittava kyseisen direktiivin 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti, pyritäänkö tällaisella toimenpiteellä tässä säännöksessä tarkoitettuun tavoitteeseen, voidaanko sillä taata tämä tavoite ja ylitetäänkö sillä se, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Kyseistä toimenpidettä perustellessaan Ranskan hallitus vetoaa ensinnäkin tavoitteeseen taata potilaalle henkilökohtainen neuvonta, jotta häntä voidaan suojella lääkkeiden epäasianmukaiselta käytöltä.
Tästä unionin tuomioistuin on jo todennut, että tällainen kansanterveyden suojelemiseen liittyvä tavoite on hyväksyttävä (ks. vastaavasti tuomio 11.12.2003, Deutscher Apothekerverband,
C‑322/01
,
EU:C:2003:664
,
kohta).
Ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden käyttäminen ei tosin lähtökohtaisesti aiheuta vastaavaa vaaraa kuin lääkemääräystä edellyttävien lääkkeiden käyttö (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2020, ratiopharm,
C‑786/18
,
EU:C:2020:459
,
kohta). Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että myös ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden käyttöön liittyy tiettyjä riskejä.
Pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä pyritään siis direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun kansanterveyden suojelemiseen.
Ranskan hallitus väittää, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen terveystietolomake on välttämätön, koska kyseessä oleva apteekin pitäjä ei ota potilasta vastaan apteekissa eikä voi siten keskustella hänen kanssaan henkilökohtaisesti. Apteekin pitäjä ei näin ollen voi antaa hänelle neuvontaa omasta aloitteestaan. Näin ollen on katsottava, että terveystietolomake tekee mahdolliseksi sen, että apteekin pitäjä kykenee tutustumaan asianomaiseen potilaaseen paremmin ja mahdollisia vasta-aiheita havaitessaan varmistamaan hänelle asianmukaisimman mahdollisen lääkkeiden jakelun.
Näiden seikkojen perusteella voidaan todella katsoa, että pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä voidaan suojella potilaan terveyttä.
Tällaisen toimenpiteen tarpeellisuuden osalta A väittää, että lääkkeiden jakeluun liittyvistä hyvistä käytännöistä annetulla asetuksella varmistetaan jo se, että potilaat voivat saada henkilökohtaista neuvontaa, koska siinä edellytetään verkkoapteekkien antavan potilaille mahdollisuuden etänä tapahtuvaan interaktiiviseen tietojenvaihtoon apteekkarin kanssa. A huomauttaa lisäksi, että asianomaisen henkilön hänen internetsivustoltaan tilaamien lääkkeiden määriä valvotaan tapauskohtaisesti useiden tekijöiden perusteella, joihin kuuluu muun muassa asianomaisen henkilön tilaushistoria. Nämä tarkistukset ovat riittäviä, jotta lääkkeiden epäasianmukaista käyttöä koskeva riski voidaan välttää. Pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä ylitetään näin ollen se, mikä on tarpeen.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, että niiden internetin interaktiivisten elementtien lisääminen, joita asiakkaan on käytettävä ennen kuin hän voi ostaa lääkkeitä, on hyväksyttävä toimenpide, jolla rajoitetaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta vähemmän kuin lääkkeiden verkkokaupan kieltämisellä ja jolla voidaan saavuttaa yhtä tehokkaasti tavoite vähentää verkossa ostettujen lääkkeiden väärinkäytön vaaraa (ks. vastaavasti tuomio 11.12.2003, Deutscher Apothekerverband,
C‑322/01
,
EU:C:2003:664
,
–
kohta).
Kun otetaan huomioon tämä oikeuskäytäntö ja tämän tuomion 71 kohdassa mieleen palautettu jäsenvaltioille annettu harkintavalta, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamisen takaamiseksi.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 148 kohdassa todennut, potilaan mahdollisuus kysyä apteekista neuvoa ennen tilauksen tekemistä ei – edes yhdistettynä asianomaisen henkilön ostamien lääkkeiden määrien valvontaan – ole yhtä tehokas keino kuin se, että valvonta toteutetaan keräämällä potilaalta tiedot etukäteen.
Tästä seuraa, että ennakkoratkaisukysymyksen kolmanteen osaan on vastattava, että direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyvien apteekkien edellytetään sisällyttävän terveystietolomake lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn.
Kysymyksen neljäs osa
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksensä neljännellä osalla lähinnä, onko direktiiviä 2000/31 tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyviä apteekkeja kielletään käyttämästä maksullista hakuoptimointia hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla.
Tällainen lainsäädäntö on omiaan rajoittamaan apteekin käytettävissä olevia mahdollisuuksia tehdä itsensä tunnetuksi toisessa jäsenvaltiossa asuvien potentiaalisten asiakkaiden keskuudessa ja edistää heille tarjoamaansa verkkomyyntipalvelua.
Näin ollen on katsottava, että mainitulla lainsäädännöllä rajoitetaan tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen vapautta tavalla, jolla poiketaan direktiivin 2000/31 3 artiklan 2 kohdasta ilmenevästä periaatteellisesta kiellosta.
Näin ollen on tutkittava kyseisen direktiivin 3 artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaisesti, pyritäänkö pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla tässä säännöksessä tarkoitettuun tavoitteeseen, voidaanko sillä taata tämä tavoite ja ylitetäänkö sillä se, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Kuten Ranskan hallitus unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa totesi, se perustelee maksullisen hakuoptimoinnin käyttöä hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla koskevaa kieltoa vaaralla siitä, että sen käytöllä on vaikutusta apteekkien tasapainoiseen jakautumiseen koko Ranskan alueella, koska tällainen hakuoptimointi on omiaan keskittämään lääkekauppaa suuriin apteekkeihin.
Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä jo todennut, että tavoite varmistaa väestön turvallinen ja laadukas lääkehuolto valtion alueella voi oikeuttaa jäsenvaltioiden välisen kaupan rajoituksen siltä osin kuin tällä tavoitteella edistetään ihmisten terveyden ja elämän suojelemista (ks. vastaavasti tuomio 18.9.2019, VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla pyritään näin ollen direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun kansanterveyden suojelemista koskevaan tavoitteeseen, on arvioitava, voidaanko sillä taata tämän tavoitteen saavuttaminen ja ylitetäänkö sillä se, mikä on tarpeen sen saavuttamiseksi.
Unionin tuomioistuin on jo katsonut olevan tärkeää, että kun on epävarmaa, kohdistuuko henkilöiden terveyteen riskejä tai ovatko tällaiset riskit merkittäviä, jäsenvaltion on voitava toteuttaa suojatoimia joutumatta odottamaan, että näiden riskien todellisuus on täysin osoitettu. Lisäksi jäsenvaltio voi toteuttaa toimet, joilla vähennetään mahdollisimman paljon kansanterveyteen kohdistuvaa riskiä, mukaan lukien erityisesti riski, joka kohdistuu väestön varmaan ja laadukkaaseen lääkehuoltoon (tuomio 18.9.2019, VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä huolimatta jäsenvaltioiden tehtävänä on kussakin yksittäistapauksessa esittää todisteet siitä, että niiden toteuttama toimenpide, jolla poiketaan perusvapaudesta, on tarkoitukseensa soveltuva ja tarpeellinen (ks. vastaavasti tuomio 18.9.2019, VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin todettava, ettei Ranskan hallitus ole esittänyt erityisiä todisteita tämän tuomion 107 kohdassa mainitun yleisluontoisen väitteensä tueksi. Tällainen väite ei näin ollen voi täyttää edellisessä kohdassa mainittua näytön esittämistä koskevaa vaatimusta.
Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia objektiivisesti sitä, voidaanko sille mahdollisesti esitettävien todisteiden perusteella perustellusti katsoa, että valitut keinot soveltuvat tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseen, ja sitä, onko ne mahdollista saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä (ks. analogisesti tuomio 18.9.2019, VIPA,
C‑222/18
,
EU:C:2019:751
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tästä seuraa, että esitetyn kysymyksen neljänteen osaan on vastattava, että direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyviä apteekkeja kielletään käyttämästä maksullista hakuoptimointia hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla, ellei ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa osoiteta asianmukaisesti, että tällaisella lainsäädännöllä voidaan taata kansanterveyden suojelemista koskevan tavoitteen saavuttaminen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että:
–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään lähestymästä asiakkaitaan tietyillä menetelmillä ja keinoilla, erityisesti jakamalla laajamittaisesti mainoskirjeitä ja ‑lehtisiä muualla kuin apteekkiliikkeessään, edellyttäen, että tämä ei johda siihen, että kyseessä oleva palvelun tarjoaja ei voi toteuttaa lainkaan mainontaa muualla kuin apteekkiliikkeessään mainonnan alustasta tai sen laajuudesta riippumatta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava
–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan, edellyttäen kuitenkin, että tämä kielto on rajattu riittävän tarkasti ja kohdistettu erityisesti vain lääkkeisiin eikä lääkkeenomaisiin tuotteisiin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava
–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyvien apteekkien edellytetään sisällyttävän terveystietolomake lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn
–
se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyviä apteekkeja kielletään käyttämästä maksullista hakuoptimointia hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla, ellei ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa osoiteta asianmukaisesti, että tällaisella lainsäädännöllä voidaan taata kansanterveyden suojelemista koskevan tavoitteen saavuttaminen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) on tulkittava siten, että:

–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään lähestymästä asiakkaitaan tietyillä menetelmillä ja keinoilla, erityisesti jakamalla laajamittaisesti mainoskirjeitä ja ‑lehtisiä muualla kuin apteekkiliikkeessään, edellyttäen kuitenkin, että tämä ei johda siihen, että kyseessä oleva palvelun tarjoaja ei voi toteuttaa lainkaan mainontaa muualla kuin apteekkiliikkeessään mainonnan alustasta tai sen laajuudesta riippumatta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava
–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa apteekkeja kielletään tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan, edellyttäen kuitenkin, että tämä kielto on rajattu riittävän tarkasti ja kohdistettu erityisesti vain lääkkeisiin eikä lääkkeenomaisiin tuotteisiin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava
–
se ei ole esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyvien apteekkien edellytetään sisällyttävän terveystietolomake lääkkeiden verkossa tapahtuvaan tilaamismenettelyyn
–
se on esteenä sille, että ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelun vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tämän palvelun tarjoajaan kansallista lainsäädäntöä, jossa tällaisia lääkkeitä myyviä apteekkeja kielletään käyttämästä maksullista hakuoptimointia hakuohjelmissa tai hintavertailusivustoilla, ellei ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa osoiteta asianmukaisesti, että tällaisella lainsäädännöllä voidaan taata kansanterveyden suojelemista koskevan tavoitteen saavuttaminen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.