CELEX: 62021CJ0264
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 85/374/EEG
Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister
Artikel 3.1
Begreppet ’tillverkare’
Var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller som godkänt att så sker, utger sig för att vara den som tillverkat den

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 3.1 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (
EGT L 210, 1985, s. 29
; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999 (
EGT L 141, 1999, s. 20
).
Begäran har framställts i ett mål mellan försäkringsbolaget Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia (nedan kallad Fennia) och Koninklijke Philips NV angående ersättning för skador som uppstått till följd av en brand som orsakats av en kaffebryggare.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Fjärde och femte skälen i direktiv 85/374 har följande lydelse:
”Konsumentskyddet kräver att alla tillverkare som varit inblandade i
tillverkningsprocessen bör göras ansvariga om den slutprodukt, den
komponent eller det råmaterial de levererat haft säkerhetsbrister. Av
samma skäl bör ansvaret utsträckas till dem som importerar produkter till gemenskapen och dem som med sitt namn, varumärke eller annat
kännetecken presenterar sig som tillverkare eller som levererar en
produkt vars tillverkare inte kan identifieras.
När flera personer bär ansvar för samma skada kräver konsumentskyddet att den skadelidande kan kräva vem som helst av dem på full ersättning för skadan.”
I artikel 1 i direktivet föreskrivs följande:
”Tillverkaren skall vara ansvarig för skador som orsakas av en defekt i
hans produkt.”
I artikel 3.1 i samma direktiv föreskrivs följande:
”Med
tillverkare
avses den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den.”
I artikel 5 i samma direktiv föreskrivs följande:
”När två eller flera personer som en följd av bestämmelserna i detta
direktiv är ansvariga för samma skada skall de vara solidariskt ansvariga utan att bestämmelser i nationell lagstiftning om regressrätt berörs.”
Finsk rätt
I 5 § första stycket i Produktansvarslagen (694/1990), i den lydelse som är tillämplig på omständigheterna i det nationella målet, genom vilken artikel 3 i direktiv 85/374 har införlivats med finsk rätt, föreskrivs att ersättningsskyldigheten i första hand åvilar den som har tillverkat eller framställt den skadegörande produkten och, i andra hand, den som har marknadsfört den skadegörande produkten som sin egen, om produkten är försedd med hans namn eller varumärke eller något annat särskiljande kännetecken.
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Fennia ersatte en konsument för skador som orsakats av en brand till ett belopp av 58879,10 euro i enlighet med en hemförsäkring. Dagen innan branden hade konsumenten köpt en ny kaffebryggare av märket Philips Saeco Xsmall HD8743/11 av en återförsäljare. Enligt ett skadeprotokoll upprättat av brandkåren ansågs kaffebryggaren ha orsakat branden.
Kaffebryggaren var tillverkad i Rumänien av Saeco International Group SpA, som är ett dotterbolag till Koninklijke Philips. Kännetecknen Philips och Saeco, som är varumärken registrerade av Koninklijke Philips, hade anbringats på kaffebryggaren och på dess förpackning. Dessutom var samma kaffebryggare försedd med CE-märkning, med kännetecknet Saeco, en adress i Italien och anmärkningen ”tillverkad i Rumänien”. Koninklijke Philips äger ett dotterbolag i Finland, Philips Oy, som i detta land marknadsför hushållsapparater med varumärket Philips, däribland den aktuella kaffebryggaren.
Fennia, som tagit över konsumentens rättigheter efter att ha betalat ut försäkringsersättning, väckte talan mot Koninklijke Philips för att erhålla ersättning under åberopande av bolagets skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. Koninklijke Philips yrkade att talan skulle ogillas, eftersom bolaget inte var tillverkare av den aktuella kaffebryggaren.
Tingsrätten (Finland) fann att Koninklijke Philips hade marknadsfört den aktuella kaffebryggaren i Finland under sitt varumärke och att bolaget var ansvarigt för skador till följd av en defekt i varan.
Koninklijke Philips överklagade domen i första instans till Hovrätten (Finland), som fann att det inte hade visats att Koninklijke Philips hade marknadsfört denna kaffebryggare i Finland som sin egen produkt. Hovrätten fann att Koninklijke Philips inte var ansvarigt för den skada som orsakats av den aktuella produkten och ogillade överklagandet.
Fennia överklagade Hovrättens avgörande till Högsta domstolen (Finland), som är hänskjutande domstol. Högsta domstolen beviljade prövningstillstånd med avseende på frågan huruvida Koninklijke Philips är ansvarigt enligt produktansvarslagen för skador som orsakats av en kaffebryggare försedd med bolagets varumärke och tillverkad av dess dotterbolag.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i hur uttrycket ”var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den” i artikel 3.1 i direktiv 85/374 ska förstås. Nämnda domstol vill särskilt få klarhet i huruvida det, förutom anbringandet av varumärket, krävs att ytterligare kriterier är uppfyllda för att varumärkesinnehavaren ska anses ha utgett sig för att vara den som tillverkat den aktuella produkten, eller om vissa omständigheter som utesluter ansvar kan beaktas, såsom att produktens märkning visar att tillverkaren är ett annat företag än varumärkesinnehavaren. Nämnda domstol anser att tillverkaren är ”den person som är bäst lämpad” att undvika liknande skador som dem som orsakas av en produkt.
Mot denna bakgrund beslutade Högsta domstolen (Finland) att vilandeförklara målet och ställa följande frågor till EU-domstolen:
”1)
Förutsätter begreppet tillverkare i den mening som avses i artikel 3.1 i [direktiv 85/374] att en person som har satt sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller har godkänt att de satts på produkten, även på annat sätt måste utge sig för att vara tillverkare av produkten?
2)
Om den första frågan besvaras jakande: Enligt vilka kriterier ska ett sådant utgivande att vara tillverkare av produkten bedömas? Har det någon betydelse för denna bedömning att produkten har tillverkats av ett dotterbolag till varumärkesinnehavaren och saluförts av ett annat dotterbolag?”
Prövning av tolkningsfrågorna
Huruvida tolkningsfrågorna kan tas upp till prövning
Koninklijke Philips anser i allt väsentligt att tolkningsfrågorna inte kan tas upp till sakprövning, då de saknar relevans för utgången i det nationella målet. Ersättning på grund av skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister kräver nämligen enligt 5 § första stycket i Produktansvarslagen att den skadegörande produkten ska ha marknadsförts av varumärkesinnehavaren och att produkten är försedd med hans varumärke eller något annat särskiljande kännetecken. Att sådan marknadsföring skett har emellertid inte på något sätt styrkts i det nationella målet.
Domstolen erinrar i detta hänseende om att i ett förfarande enligt artikel 267 FEUF, som vilar på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella domstolarna och EU-domstolen, är det enligt fast rättspraxis den nationella domstolen som är ensam behörig att fastställa och bedöma omständigheterna i målet samt tolka och tillämpa den nationella lagstiftningen. Det ankommer också uteslutande på den nationella domstolen, vid vilken tvisten anhängiggjorts och vilken har ansvaret för det rättsliga avgörandet, att mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i målet bedöma såväl nödvändigheten som relevansen av de frågor som ställs till EU-domstolen. EU-domstolen är följaktligen i princip skyldig att meddela ett förhandsavgörande, när de frågor som ställts avser tolkningen av unionsrätten (dom av den 26 maj 2011, Stichting Natuur en Milieu m.fl.,
C‑165/09–C‑167/09
,
EU:C:2011:348
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Eftersom den hänskjutande domstolen är ensam behörig att fastställa och bedöma de faktiska omständigheterna i det mål som den har att avgöra, ska EU-domstolen i princip begränsa sin prövning till de uppgifter som den hänskjutande domstolen har beslutat att lägga fram för den, och således hålla sig till den situation som den hänskjutande domstolen anser vara fastställd och inte vara bunden av påståenden som gjorts av någon av parterna i det nationella målet (dom av den 2 april 2020, Coty Germany,
C‑567/18
,
EU:C:2020:267
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Domstolen får särskilt underlåta att besvara en tolkningsfråga om det är uppenbart att den begärda tolkningen av unionsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten i målet vid den nationella domstolen, eller när frågan är hypotetisk (dom av den 26 maj 2011, Stichting Natuur en Milieu m.fl.,
C‑165/09–C‑167/09
,
EU:C:2011:348
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Så är emellertid inte fallet i förevarande mål.
Såsom framgår av beslutet om hänskjutande och såsom det erinrats om i punkterna 11 och 12 ovan, ansåg tingsrätten att Koninklijke Philips hade marknadsfört kaffebryggaren under sitt varumärke i Finland, medan hovrätten fann att det inte hade visats att Koninklijke Philips hade marknadsfört denna kaffebryggare i Finland som sin egen produkt. Eftersom de behöriga rättsliga instanserna inte är eniga om hur de faktiska omständigheterna ska bedömas enligt nationell rätt och då den hänskjutande domstolen anser att det inte är uteslutet att Koninklijke Philips bär skadeståndsansvar för den aktuella produkten med säkerhetsbrister, framstår det emellertid inte som uppenbart att de frågor som ställts är hypotetiska mot bakgrund av den bedömning som den nationella domstolen ska göra i det nationella målet.
Begäran om förhandsavgörande ska således tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida artikel 3.1 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att begreppet tillverkare i denna bestämmelse innebär ett krav på att den person som har satt sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller som godkänt att så sker, även på något annat sätt ska utge sig för att vara den som tillverkat produkten.
Enligt fast rättspraxis ska vid tolkningen av en unionsbestämmelse inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 17 december 2020, CLCV m.fl. (Manipulationsanordning i dieselmotor),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det första, ska det påpekas att enligt själva ordalydelsen i artikel 3.1 i direktiv 85/374 avses ”med
tillverkare
… den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den”.
Artikel 3.1 i direktiv 85/374 innehåller således ett alternativ, där endast den första delen avser den person som åtminstone delvis är involverad i produktens tillverkningsprocess. Den andra delen av alternativet avser däremot en person som utger sig för att vara tillverkare genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten.
Det framgår således av den klara och otvetydiga ordalydelsen i denna bestämmelse, att det inte är nödvändigt att den person som utger sig för att vara tillverkare också deltar i produktens tillverkningsprocess, för att denne ska anses vara tillverkare i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
Det framgår dessutom av domstolens praxis att den personkrets mot vilken den skadelidande har rätt att väcka talan enligt det system för ansvar som föreskrivs i direktiv 85/374 definieras i artiklarna 1 och 3 häri. Eftersom direktivet eftersträvar en fullständig harmonisering i de frågor som däri behandlas ska den personkrets som fastställs i nämnda artiklar anses uttömmande reglerad (dom av den 10 januari 2006, Skov och Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, punkterna
och
).
Fastställandet av den personkrets mot vilken ansvar kan göras gällande kan således inte vara beroende av att det fastställs ytterligare kriterier som inte följer av ordalydelsen i artiklarna 1 och 3 i direktiv 85/374.
Eftersom det andra alternativet enligt definitionen i artikel 3.1 i direktiv 85/374 inte innehåller något ytterligare kriterium, framgår det av bestämmelsens ordalydelse att det är det förhållandet att ett kännetecken sätts på produkten av den person som kännetecknet identifierar eller av en person som getts tillstånd att göra detta som ger vederbörande ställning som ”tillverkare” i den mening som avses i nämnda bestämmelse.
För det andra, vad gäller det sammanhang som artikel 3.1 i direktiv 85/374 ingår i och det mål som eftersträvas med direktivet, framgår det av fjärde och femte skälen i direktivet samt av artikel 5 i samma direktiv att unionslagstiftaren har velat ge begreppet tillverkare en vid tolkning i syfte att skydda konsumenten.
Enligt fjärde skälet i direktiv 85/374 kräver konsumentskyddet att den som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara tillverkare ska kunna hållas ansvarig på samma sätt som den verklige tillverkaren. Det framgår dessutom såväl av artikel 5 som av femte skälet i direktivet, att ansvaret för den person som utger sig för att vara tillverkare är detsamma som för den verklige tillverkaren och att konsumenten fritt kan välja att kräva vem som helst av dem på full ersättning för skadan, eftersom de är solidariskt ansvariga.
Det framgår således att syftet med artikel 3.1 i direktiv 85/374 är att underlätta uppgiften att avgöra vem som är den verkliga tillverkaren av den aktuella produkten med säkerhetsbrister. Det framgår av motiveringen till artikel 2 i kommissionens förslag till direktiv av den 9 september 1976, som ligger till grund för direktiv 85/374 och som utan ändringar i sak har blivit artikel 3 i direktivet, att unionslagstiftaren ansåg att konsumentskyddet inte skulle vara tillräckligt om återförsäljaren kunde ”hänvisa” konsumenten till tillverkaren, vilken kan vara okänd för konsumenten.
Det ska dessutom påpekas att den person som utger sig för att vara tillverkare genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten härigenom ger intryck av att vara involverad i tillverkningsprocessen eller att ta ansvar för den. Användningen av dessa beteckningar innebär således att denna person använder sitt renommé för att göra varan mer attraktiv i konsumenternas ögon, vilket i gengäld motiverar att vederbörandes ansvar kan göras gällande med stöd av denna användning.
I den mån flera personer kan anses som tillverkare och konsumenten kan kräva vem som helst av dem på ersättning för skada, är det, såsom den tjeckiska regeringen med fog har påpekat och i motsats till vad den hänskjutande domstolen anfört, inte relevant att söka efter en enda ansvarig person – eller ”den person som är bäst lämpad” – mot vilken konsumenten ska göra gällande sina rättigheter.
Av detta följer att det inte kan krävas att den som satt sitt
namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller som. godkänt att så sker, även på något annat sätt ska utge sig för att vara tillverkare av produkten för att anses vara en ”tillverkare” i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 85/374.
I motsats till vad Koninklijke Philips har hävdat, måste det således konstateras att en ansvarsfördelning mellan bolaget och Saeco International Group i det nationella målet inte medför några verkningar för konsumenten som just ska befrias från uppgiften att fastställa vem som är den verkliga tillverkaren för att veta mot vem skadeståndsyrkandet ska riktas.
Mot bakgrund av det ovan anförda, ska den första frågan besvaras på följande sätt. Artikel 3.1 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att begreppet tillverkare i denna bestämmelse inte innebär ett krav på att den person som har satt sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller som godkänt att så sker, även på något annat sätt ska utge sig för att vara den som tillverkat produkten.
Den andra frågan
Med hänsyn till svaret på den första frågan saknas anledning att besvara den andra frågan.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

Artikel 3.1 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999, ska tolkas så, att begreppet tillverkare i denna bestämmelse, inte innebär ett krav på att den person som har satt sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten, eller som godkänt att så sker, även på något annat sätt ska utge sig för att vara den som tillverkat produkten.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: finska.