CELEX: 62015TJ0734
Apellatsioonkaebus
Avalik teenistus
Ametnikud
Avalik konkurss
Reservnimekirja kandmine
Ametisse nimetava asutuse otsus jätta konkursi edukalt läbinud isik tööle võtmata
Ametisse nimetava asutuse ja konkursikomisjoni vastav pädevus
Konkursile lubamise tingimused
Minimaalne töökogemus
Arvutusmeetod
Töölevõtmise võimaluse kaotamine
Kahju hüvitamise nõue

Euroopa Komisjon palub Euroopa Liidu Kohtu põhikirja I lisa artikli 9 alusel esitatud apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 6. oktoobri 2015. aasta otsus FE
vs
. komisjon (F‑119/14, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”,
EU:F:2015:116
), millega Avaliku Teenistuse Kohus tühistas esiteks 17. detsembri 2013. aasta otsuse, millega komisjon keeldus FEd tööle võtmast, ja mõistis komisjonilt välja 10000 eurot, ning teiseks jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Vaidluse aluseks olevad asjaolud on vaidlustatud kohtuotsuse punktides 8–20 esitatud järgmiselt:
„8
Euroopa Personalivaliku Amet (EPSO) avaldas 8. detsembril 2005 teate avaliku konkursi EPSO/AD/42/05 (edaspidi „konkurss“) kohta selleks, et koostada poola keele jurist-lingvistide reservnimekiri palgaastmega AD 7 vabade ametikohtade täitmiseks Euroopa Liidu institutsioonides, eelkõige Euroopa Ühenduste Kohtus (ELT [2005,] C 310 A, lk 3, edaspidi „konkursiteade“) […]
Konkursiteate jaotise A punktis I „Ametiülesannete laad“ olid täidetavad ametiülesanded kirjeldatud järgmiselt:
–
„Juriidiliste tekstide tõlkimine ja/või toimetamine vähemalt kahest Euroopa Liidu ametlikust keelest poola keelde.
–
Poola keelde tõlgitud ja toimetatud õigusaktide võrdlemine teksti muude keeleversioonidega ning nende keelelise ja juriidilise vastavuse kontroll; koostamise kvaliteedi ja normitehnika põhimõtete järgimise kontroll.
[…]“
Konkursiteate jaotise A punktis II.2 täpsustati lisaks, et katsetele lubamiseks peavad kandidaadid konkursile registreerimise tähtajaks tõendama „vähemalt kaheaastast erialast töökogemust pärast nõutud ülikooliõpinguid […]“.
[FE] esitas konkursile oma kandidatuuri 27. detsembril 2005. Kandideerimisavalduse (edaspidi „kandideerimisavaldus“) rubriigis „Erialane töökogemus“ märkis ta, et tal on olnud erialast töökogemust kuuel korral kogukestusega kolmkümmend üks kuud, millest viisteist kuud töötas ta vabakutselise jurist-lingvistina Euroopa Kohtu jaoks, st alates 15. oktoobrist 2004 kuni kandideerimisavalduse esitamise päevani, ning kolm kuud oli ta praktikal W. advokaadibüroos Brüsselis (Belgia) alates 1. juulist kuni 30. septembrini 2005.
[FE] lubati konkursi katsetele. Oma töö lõpus kandis konkursikomisjon tema nime konkursi reservnimekirja, mille kehtivusaeg – mis esialgu määrati 31. detsembrile 2007 – lükati pärast mitut pikendamist edasi 31. detsembrile 2013, mil see lõplikult aegus.
Õigusküsimuste peadirektoraadi teenistused palusid 22. mai 2013. aasta e‑kirjas [FE‑l] tulla 28. mail 2013 vestlusele tema võimaliku töölevõtmise asjus administraatori töökohale nimetatud peadirektoraadis […].
Juunis 2013 teavitas õigusküsimuste peadirektoraat [FEd], et ta oli valitud administraatori ametikohale ning et tema töölevõtmise taotlus oli edastatud [personalihalduse ja julgeoleku peadirektoraadile (edaspidi „personalihalduse peadirektoraat“)].
Toimiku materjalidest ilmneb, et juunis 2013 olid komisjoni pädevad teenistused lisaks teavitanud [FEd] sellest, et „[k]una komisjon ei osalenud […] konkursi korraldamisel ja nimetatud konkursi tulemusel koostatud reservnimekiri, kuhu [FE] oli kantud, oli nimekiri jurist-lingvistidest ja mitte administraatoritest, tuleb personalihalduse ja julgeoleku eest vastutavalt volinikult taotleda erandit, sest komisjoni poliitika kohaselt neid nimekirju ei kasutata, välja arvatud õigusteenistuse ja teiste [peadirektoraatide] eriülesannete huvides teatavatel tingimustel tehtud märkimisväärsed erandid“.
Õigusküsimuste peadirektoraadi lepinguõiguse üksuse juhi 26. juuli 2013. aasta e‑kirjaga teatati [FE‑le], et personalihalduse peadirektoraat oli andnud „oma nõusoleku erandkorras tema administraatorina töölevõtmiseks jurist-lingvistide reservnimekirjast“, rõhutades siiski, et personalihalduse peadirektoraat võtab temaga ühendust ja et ta ei pea enne nende käest ametliku teate saamist midagi tegema.
Personalihalduse peadirektoraat palus 2013. aasta augusti lõpus [FE‑l] esitada tõendid kandideerimisavaldusele eelnenud varasema erialase töökogemuse kohta, pidades silmas konkursiteates sisaldunud konkursile lubamise tingimust vähemalt kaheaastase erialase töökogemuse kohta.
Ajavahemikul alates augusti lõpust 2013 kuni novembrini 2013 oli [FE‑l] personalihalduse peadirektoraadi esindajatega mitu vestlust ning ta esitas erinevaid dokumente ja selgitusi erialase töökogemuse kohta, millele ta kandideerimisavalduses tugines. Sel ajavahemikul kinnitasid õigusküsimuste peadirektoraadi esindajad korduvalt oma huvi teda tööle võtta.
Ametisse nimetav asutus teavitas 17. detsembri 2013. aasta kirjas [FEd], et tema töölevõtmine õigusküsimuste peadirektoraati ei saa toimuda, kuna ta ei vasta konkursil osalemiseks nõutud erialase töökogemuse tingimusele (edaspidi „vaidlusalune otsus“). Ametisse nimetava asutuse sõnul oli [FE‑l] viimasel konkursile registreerimise kuupäeval üksnes kakskümmend kaks kuud erialast töökogemust konkursiteates nõutud kahe aasta asemel. Selle järelduseni jõudmiseks oli ametisse nimetav asutus võtnud erialasest töökogemusest Euroopa Kohtu „vabakutselise tõlkijana“ arvesse üksnes seitse kuud ja erialasest töökogemusest W. advokaadibüroo praktikandina üksnes kaks kuud, mis ei vasta [FE] poolt kandideerimisavalduses esitatud viieteistkümnele ja kolmele kuule. Vaidlusalune otsus täpsustas veel seda, et mis puudutab „vabakutselise tõlkijana Euroopa Kohtule“ töötamist, siis arvutati [FE] erialase töökogemuse kestus tõlgitud lehekülgede koguarvu, st 721 lk ning päevase tõlkenormi 5 lk alusel, mida komisjon pidas asjakohaseks ja mis on märgatavalt madalam kui Euroopa Kohtus kasutatav päevane tõlkenorm 8 lk.
[FE] esitas 14. märtsil 2014 vaidlusaluse otsuse peale kaebuse. Ametisse nimetav asutus jättis selle kaebuse 14. juuli 2014. aasta otsusega rahuldamata […]“
Menetlus esimeses kohtuastmes ja vaidlustatud kohtuotsus
Hagiavalduses, mis saabus Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 24. oktoobril 2014 ja mis registreeriti numbriga F‑119/14, palus FE esiteks tühistada 17. detsembri 2013. aasta otsuse, millega komisjon keeldus teda tööle võtmast (edaspidi „vaidlusalune otsus“), ja 14. juuli 2014. aasta otsuse, millega jäeti kaebus rahuldamata, ning teiseks kohustada komisjoni maksma 26132,85 eurot, millele lisandub viivitusintress, tegema pensioniskeemi sissemakseid alates septembrist 2013 ja maksma sümboolselt üks euro tekitatud mittevaralise kahju eest. Samuti palus ta mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Avaliku Teenistuse Kohus tühistas vaidlustatud kohtuotsusega esiteks vaidlusaluse otsuse ja mõistis komisjonilt FE kasuks välja 10000 eurot ning teiseks jättis hagi ülejäänud osas rahuldamata. Ta jättis komisjoni kohtukulud tema enda kanda ning mõistis komisjonilt välja FE kohtukulud.
Erinevalt kohtupraktikast, millele komisjon viitas, täheldas Avaliku Teenistuse Kohus sellega seoses eelkõige, et „kuigi konkursiteates nõuti tõesti vähemalt kaheaastast erialast töökogemust tõlkimise või tõenäoliselt pigem õigustõlke valdkonnas, siis [käesoleval juhul] see, kuidas kestuse mõttes võtta arvesse ja arvestada erialase töökogemuse omandamist füüsilisest isikust ettevõtjana, ei olnud siiski sõnaselgelt väljendatud“, ning et „väitega, mille kohaselt vähemalt kaheaastast erialast töökogemust peab konkreetse konkursi puhul käsitama nii, et oma määratluse kohaselt viitab see täistööajaga töötatud erialasele töökogemusele, mida tuleb eelkõige arvutada vastavalt vaidlusaluses otsuses esitatud meetodile […], ei saa nõustuda“ (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 51 ja 56).
Avaliku Teenistuse Kohus otsustas samuti, et „vaidlusalust otsust vastu võttes ületas ametisse nimetav asutus oma pädevust erialast töökogemust puudutava täiendava konkursile lubamise tingimuse täitmise kontrollimise osas, mõjutades seeläbi pädevust, mis selles küsimuses oli konkursiteates jäetud sõnaselgelt konkursikomisjonile, ning mõjutades ka konkursikomisjoni enda õigusi autonoomiale ja sõltumatusele“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 71).
Viimaseks jõudis Avaliku Teenistuse Kohus järeldusele, et „komisjoni analüüs [FE] erialase töökogemuse kohta, eesmärgiga arvutada tõlketeenistustes kasutatava kriteeriumi kohaselt välja lehekülgede arv, mille hageja vabakutselise jurist-lingvistina Euroopa Kohtus tegutsetud ajavahemiku jooksul tõlkis, justkui tegemist oleks komisjoni „tõlkija“ tööga, isegi kui seda pidada usaldusväärseks, ei tugine ühelegi õigusnormile, mis oleks asjakohane ja millele saaks [FE] suhtes vahetult tugineda, ning järelikult kujutab see endast ametisse nimetava asutuse ilmset hindamisviga, mida Avaliku Teenistuse Kohus saab kergesti tuvastada“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 93).
Avaliku Teenistuse Kohus tegi ka otsuse FE kahju hüvitamise nõude kohta, mõistes komisjonilt FE kasuks välja 10000 eurot (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 133).
Menetlus Üldkohtus ja poolte nõuded
Komisjon esitas käesoleva apellatsioonkaebuse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 17. detsembril 2015.
FE esitas vastuse apellatsioonkaebusele 15. märtsil 2016.
Komisjon esitas 4. aprillil 2016 saabunud kirjaga taotluse repliigi esitamiseks.
Apellatsioonikoja president rahuldas viimati nimetatud taotluse 11. aprillil 2016.
Komisjon esitas 23. mail 2016 repliigi vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 201 lõikele 2.
FE esitas 6. juulil 2016 vasturepliigi.
Komisjon teatas 29. juulil 2016 saabunud kirjas Üldkohtule, et ta ei soovi enda ärakuulamist. FE ei esitanud kodukorra artiklis 207 ette nähtud tähtaja jooksul taotlust kohtuistungi toimumiseks.
Komisjon palub Üldkohtul:
–
tühistada vaidlustatud kohtuotsus;
–
jätta esimeses kohtuastmes esitatud FE hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
jätta kummagi poole esimeses kohtuastme kohtukulud nende endi kanda;
–
mõista käesoleva kohtuastme kohtukulud välja FE‑lt.
FE palub Üldkohtul:
–
jätta apellatsioonkaebus rahuldamata;
–
jätta esimese kohtuastmes tehtud kohtuotsus muutmata;
–
mõista mõlema kohtuastme kohtukulud välja komisjonilt.
Apellatsioonkaebus
Komisjon esitab apellatsioonkaebuse põhjenduseks kolm väidet, millest esimene käsitleb mitmeid õigusnormide rikkumisi ja sellise konkursile lubamise tingimuse valesti tõlgendamist, mis puudutab minimaalset töökogemust; teine seda, et rikuti õigusnormi, kui jõuti järeldusele, et ametisse nimetav asutus tegi ilmse hindamisvea, ning kolmas õigusnormi rikkumist ja seda, et mitmel korral rikuti põhjendamiskohustust, kui komisjonilt mõisteti FE kasuks välja 10000 eurot.
Esimene väide, et rikuti mitmeid õigusnorme ja tõlgendati valesti sellist konkursile lubamise tingimust, mis puudutab minimaalset erialast töökogemust
Esimese väitega väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus mitmeid õigusnorme ning et ta moonutas tõendeid, kui ta analüüsis esimeses kohtuastmes FE esitatud esimest väidet, mis puudutas ametisse nimetava asutuse pädevuse puudumist. See väide jaguneb kolme ossa.
Esimene väiteosa, et minimaalse töökogemuse tingimuse tõlgendamisel rikuti õigusnormi
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51–53 ja 56 otsustas Avaliku Teenistuse Kohus järgmist:
„51
[Vastates komisjoni kinnitusele, et kui konkursiteade näeb katsetele lubamise tingimusena ette minimaalse kestusega erialase töökogemuse omandamise, tuleb seda tööperioodi nii konkursikomisjoni kui kandidaatide poolt käsitada nii, et oma määratluse kohaselt viitab see täistööajaga töötatud erialasele töökogemusele,] tuleb esmalt märkida, et komisjoni viidatud kohtuasjades, milles tehti kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), ja kohtumäärused, 14.12.2006, Klopfer vs. komisjon (
F‑118/05
,
EU:F:2006:137
), ja 10.7.2014, Mészáros vs. komisjon (
F‑22/13
,
EU:F:2014:189
), on liidu kohus tõesti järeldanud, et nõutava erialase töökogemuse kestust, isegi kui kõnealuses konkursiteates täpne viide puudub, tuleb käsitada kui täistööajaga töötatud erialase töökogemuse kestust. Sellegipoolest oli eespool nimetatud kohtuasjades küsimus erialases töökogemuses, mida omandati peamiselt töötajana ja mille kestus oli seega töölepinguid või töötõendeid arvestades kergelt tuvastatav. Käesoleval juhul seevastu, kuigi konkursiteates nõuti tõesti vähemalt kaheaastast erialast töökogemust tõlkimise või tõenäoliselt pigem õigustõlke valdkonnas, siis see, kuidas kestuse mõttes võtta arvesse ja arvestada erialase töökogemuse omandamist füüsilisest isikust ettevõtjana, ei olnud siiski sõnaselgelt väljendatud, samas kui seda tüüpi vabakutselise töö kogemus on igati vastav konkursiteates kirjeldatud tööülesannete olemusele.
Järelikult, kui konkursiteates puudub nõutava erialase töökogemuse kestuse arvutamismeetodi kohta sõnaselge viide või selles osas üldse mingi tarvilik viide, siis selle konkursile lubamise tingimuse
ratio juris
– osas, mis puudutab konkreetseid kandidaate, nagu [FE], kes võivad tugineda konkreetsele vabakutselise jurist-lingvisti töökogemusele – ei saa kindlasti olla selline, mis nõuab kandidaatidelt, et täistööajaga töötamisega samaväärse erialase töökogemuse tõendamiseks peavad nad kaheaastase võrdlusperioodi jooksul iga vabakutselise jurist-lingvistina töötatud tööpäeva jooksul olema tõlkinud kindlaksmääratud arvu lehekülgi juriidilisi tekste. Seda tingimust ei ole nimelt konkursiteates ette nähtud, ei sõnaselgelt ega kaudselt, eelkõige muid konkursiteates esinevaid tingimusi arvesse võttes.
Seega, kui konkursiteates puuduvad konkursile pääsemiseks nõutava erialase töökogemuse arvutamiskriteeriumid või -meetodid, tuleb järeldada, et konkursikomisjonil, isegi juhul, kui kõnealune erialane töökogemus peab vastama täistööajaga töötatud ajale, tuli [FE] katsetele lubamise hindamiseks tugineda […] asjaolule, et tegemist pidi olema jurist-lingvisti „erialase“ tegevusega – seega tegevusega, mis ei saa olla oma olemuselt „juhuslik“ ja mis pidi põhiliselt puudutama juriidilisi tekste – püsival kujul, st märkimisväärse aja jooksul kutseala esindaja, kas avalik- või eraõigusliku isiku, teenistuses, kellel kõnealuse lepingu alusel oli õigus juriidilisi tekste nõuda igal ajal ja vajaduse korral siduvateks tähtaegadeks, kuna justnimelt tema erialane või institutsiooniline tegevus nõuab teataval tasemel õigustõlkeid.
[…]
Seega, kuna konkursiteate sõnastuses sellekohaste selgituste puudumist arvesse võttes ei saa konkursile lubamise täiendavale tingimusele omistada muud ulatust kui see, mis eelnevalt kirjas, kuna vastasel juhul rikuks see õiguskindluse põhimõtet […], siis komisjoni väitega, mille kohaselt vähemalt kaheaastast erialast töökogemust peab konkreetse konkursi puhul käsitama nii, et oma määratluse kohaselt viitab see täistööajaga töötatud erialasele töökogemusele, mida tuleb eelkõige arvutada vastavalt vaidlusaluses otsuses esitatud meetodile […], ei saa nõustuda, sest konkursiteates jäeti tegelikult märkimata, et eelkõige vabakutseliste jurist-lingvistidena omandatud erialasele töökogemusele tuginevate kandidaatide puhul peab seda puudutav täistööajaga töö tingimata vastama sellele perioodile, mida arvutatakse vastavalt selle institutsiooni sisestele meetoditele või igal juhul vastavalt konkreetsetele meetoditele.“
Komisjon väidab, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta asus seisukohale, et tingimust, et minimaalne erialane töökogemus tuleb omandada täistööajaga töötamisel, ei saa käesolevas asjas FE‑le kohaldada, kuna seda tingimust ei olnud sõnaselgelt konkursiteatis mainitud. See rikkumine tõi kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamise, kuna sel alusel oli Avaliku Teenistuse Kohtul võimalik leida, et konkursikomisjoni otsus ei olnud õigusvastane (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 68–70 ja 73–80) ning et järelikult ületas ametisse nimetav asutus oma pädevust, kui ta otsustas FE jätta tööle võtmata (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 71), ning tegi seega õigusvastase otsuse (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 82).
FE vaidleb nendele argumentidele vastu ning väidab eelkõige, et Avaliku Teenistuse Kohus ei kaldunud kõrvale kohtupraktikast minimaalse erialase töökogemuse kohta, vaid kohaldas seda, sobitades selle kokku vabakutselisena tehtud töö eripäradega. See ilmneb nimelt vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 53, 54 ja 80. Avaliku Teenistuse Kohus ei nõustunud üksnes viisiga, kuidas ametisse nimetav asutus seda kohtupraktikat käesolevas asjas kohaldas. Nii järgis ta esiteks õiguskindluse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid ning teiseks konkursikomisjoni sõltumatust ja ulatuslikku kaalutlusõigust ja konkursiteatele antud ülesannet. Lisaks täpsustab FE, et käesolevas asjas ei sisalda konkursiteade mingit täpsustust selle kohta, kuidas tuleb hinnata nõutud erialast töökogemust. Ta on arvamusel, et konkursi eesmärki arvestades võib see töökogemus olla omandatud vabakutselisena.
Sellega seoses tuleb esiteks meeles pidada, et konkursiteate eesmärk on teavitada huvitatud isikuid nii täpselt kui võimalik tingimustest, mis on nõutavad asjasse puutuva ametikoha täitmiseks, et huvitatud isikutel oleks võimalik hinnata, kas neil on mõtet kandideerimistaotlus esitada. Ametisse nimetaval asutusel on ulatuslik kaalutlusõigus selleks, et määrata kindlaks täidetava ametikoha jaoks nõutud võimete kriteeriumid ning vastavalt nendele kriteeriumidele ja teenistuse huvides konkursi korraldamise tingimused ja kord (vt kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teiseks võib konkursiteade õiguspäraselt piirduda ainult Euroopa Liidu ametnike personalieeskirjade (edaspidi „personalieeskirjad“) artikli 5 lõike 1 üldise sõnastuse kordamisega ja jätta seega konkursikomisjonile vastutuse üksikjuhtumite kaupa hinnata, kas diplomid ja kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid ning erialane töökogemus, millele iga kandidaat tugineb, vastavad personalieeskirjades ja vastavalt konkursiteates nõutud tasemele selles teates märgitud kategooria ametikoha täitmiseks (vt kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas täpsustati konkursiteate jaotise A punktis II.2, et katsetele lubamiseks peavad kandidaadid konkursile registreerimise tähtajaks tõendama „vähemalt kaheaastast erialast töökogemust pärast nõutud ülikooliõpinguid […]“. Lisaks tuleb märkida, et konkursiteates ei ole täpsustatud ei erialase töökogemuse olemust ega valdkonda, milles see peab olema omandatud. Samuti nagu nähtub esimese kohtuastme toimikust, ei olnud konkursiteates ega konkursiteates viidatud kandideerimisjuhendis (
ELT 2005, C 327 A, lk 3
) mingit muud täpsustust, kuidas erinevad kogemused peavad olema omandatud.
Sellega seoses täpsustas Üldkohus 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsuse Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) punktis 70, et juhul kui konkursiteate tingimus on sõnastatud nii üldiselt, nagu see on käesoleval juhul, on konkursikomisjonil ulatuslik kaalutlusõigus, et määrata kindlaks kriteeriumid, kuidas kohaldada konkursile lubamise tingimusi, mille hulka kuulub erialase töökogemuse kestus.
Üldkohus täpsustas siiski 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsuse Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) punktides 71 ja 72, et kui konkursiteatega nõutakse, et kutsetegevus oleks minimaalse kestusega, nõutakse sellega tingimata kutsetegevuse tegelikku teostamist nimetatud ajavahemiku jooksul, mida ei saa seega mõista nii, et viidatakse täistööajaga töötamisele nimetatud minimaalse ajavahemiku jooksul või osalise tööajaga töötamisele ajavahemikul, mis tööaja poolest vastab täistööajaga töötamise ajavahemikule. Seega võib konkursikomisjon väliskandidaatide konkursile lubamiseks arvestada ja võtta arvesse erialase töökogemuse jagatud ja osalise tööajaga töötatud ajavahemikke, tingimusel et need ajavahemikud kokku moodustavad nõutud minimaalse täistööajaga ajavahemiku.
Peale selle asus Üldkohus seisukohale, et asjaoludel, mis andsid alust 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsuseks Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
), ei saa järeldada, et kuna konkursikomisjon kohaldas täistööajaga töötamise kriteeriumi, läks ta vastuollu konkursiteate sõnastusega või kehtestas täiendavaid tingimusi, mis läksid kaugemale konkursiteates nõutud konkursile lubamise tingimustest (kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punkt
).
Eeltoodust tuleneb, et käesolevas asjas nõuti konkursiteatega üksnes seda, et kutsetegevus oleks toimunud minimaalse kaheaastase ajavahemiku jooksul, kusjuures seda tingimust tuleb mõista nii, et viidatakse täistööajaga töötamisele kahe aasta jooksul või ühe või mitme ajavahemiku jooksul osalise tööajaga töötamisele või vabakutselisena töötamisele, mis tööaja poolest vastab täistööajaga töötatud kaheaastasele ajavahemikule.
See tõlgendus on kooskõlas kohtupraktikaga, millele Avaliku Teenistuse Kohus osundas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51, ning see on ainus tõlgendus, mis võimaldab tagada töölevõtmise menetluse ühetaolise kohaldamise kõikidele konkursi kandidaatidele, kuna vastavalt sellele, kas töötati täistööajaga, neljandiktööajaga või üks päev nädalas kolme aasta jooksul, võib nõutud töötamise ajavahemik märkimisväärses ulatuses erineda, tuues nõutud töökogemuse kestuse suhtes antud juhul kaasa kandidaatide ebavõrdsuse (kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punktid
ja
).
Avaliku Teenistuse Kohus täpsustas aga vaidlustatud kohtuotsuse punktides 51 ja 52 kindlasti, et antud juhul „see, kuidas kestuse mõttes võtta arvesse ja arvestada erialase töökogemuse omandamist füüsilisest isikust ettevõtjana, ei olnud siiski sõnaselgelt väljendatud“, ning et nõutud erialase töökogemusega seotud konkursile lubamise tingimuse
ratio juris
FE puhul „ei saa kindlasti olla selline, mis nõuab kandidaatidelt, et täistööajaga töötamisega samaväärse erialase töökogemuse tõendamiseks peavad nad kaheaastase võrdlusperioodi jooksul iga […] töötatud tööpäeva jooksul olema tõlkinud kindlaksmääratud arvu lehekülgi juriidilisi tekste“.
Kuigi Avaliku Teenistuse Kohus tõi vaidlustatud kohtuotsuse punktis 53 pelga hüpoteesina esile nõude, et kõnealune erialane töökogemus peab vastama täistööajaga töötatud ajale, asus ta sama kohtuotsuse punktis 56 seisukohale, et „komisjoni väitega, mille kohaselt vähemalt kaheaastast erialast töökogemust peab konkreetse konkursi puhul käsitama nii, et oma määratluse kohaselt viitab see täistööajaga töötatud erialasele töökogemusele, […] ei saa nõustuda“.
Sellega seoses tuleb samuti märkida, et Avaliku Teenistuse Kohtu järeldused vaidlustatud kohtuotsuse punktis 51 põhinevad eelkõige nii 31. jaanuari 2006. aasta kohtuotsuse Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) kui ka konkursiteate ekslikul tõlgendusel. Esiteks ilmneb nimetatud kohtuotsusest, et hageja ei omandanud vaidlusalust erialast töökogemust töötajana ning töökogemuse kestus ei olnud seega töölepinguid või tööandja töötõendeid arvestades kergelt tuvastatav, vaid tegemist oli sihtasutuse nõukogu esimehe tööga, mida tehti vabatahtlikult osalise tööajaga ning millel ei olnud ajalisi või töötunde puudutavaid piiranguid, vaid seda tehti paralleelselt teise tööga, mida ei saanud omakorda arvesse võtta (vt selle kohta kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punktid
–
,
,
ja
). Nii täpsustas Avaliku Teenistuse Kohus ekslikult, et käesolev asi erineb asjaoludest, mis andsid alust nimetatud kohtuotsuse tegemiseks, selle poolest, et „see, kuidas kestuse mõttes võtta arvesse ja arvestada erialase töökogemuse omandamist füüsilisest isikust ettevõtjana, ei olnud […] sõnaselgelt väljendatud, samas kui seda tüüpi vabakutselise töö kogemus on igati vastav konkursiteates kirjeldatud tööülesannete olemusele“. Nimelt ei olnud ka kõnealuses kohtuasjas antud konkursikomisjonile konkursiteates täpseid juhiseid, kuidas tõlgendada varasema erialase töökogemuse minimaalse kestuse tingimust või kuidas võtta arvesse igasugust töökogemust, mis ei olnud omandatud töötajana või täistööajaga töötamisel (kohtuotsus, 31.1.2006, Giulietti vs. komisjon,
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
, punktid
ja
).
Teiseks tõdes Avaliku Teenistuse Kohus ekslikult, et käesolevas asjas nõuti konkursiteates minimaalset kaheaastast erialast töökogemust „tõlkimise või tõenäoliselt pigem õigustõlke valdkonnas“. Konkursiteates nähti nimelt üksnes ette, et kandidaadid peavad tõendama „vähemalt kaheaastast erialast töökogemust pärast nõutud ülikooliõpinguid […]“, kusjuures omandatud töökogemuse valdkonda ei olnud märgitud.
Eeltoodust tuleneb, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56, et kuna konkursiteates puuduvad sellekohased selgitused, ei pidanud konkursikomisjon minimaalse kaheaastase erialase töökogemuse tingimust käsitama nii, et viidatakse täistööajaga töötamisele.
Ainuüksi selline õigusnormi rikkumine ei saa siiski käesolevas asjas tuua kaasa vaidlustatud kohtuotsuse tühistamist. Et teha kindlaks, kas vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada, tuleb kontrollida, kas Avaliku Teenistuse Kohtu hinnangu muutis seejärel konkreetselt õigusvastaseks ekslik eeldus, mille Avaliku Teenistuse Kohus esitas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56.
Esimese väite teine osa, et Avaliku Teenistuse Kohus on konkursikomisjoni ja ametisse nimetava asutuse suhete piiritlemisel rikkunud õigusnormi
Komisjon seab kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktid 38 ja 71, milles Avaliku Teenistuse Kohus otsustas sisuliselt, et tehes töölevõtmise etapis otsuse jätta FE reservnimekirjast välja põhjustel, mida konkursiteates ei esinenud, ületas ametisse nimetav asutus oma pädevuse piire, kui ta kontrollis, kas on järgitud täiendavat konkursile lubamise tingimust erialase töökogemuse kohta.
Komisjon väidab sellega seoses, et ametisse nimetava asutuse poolt vaidlusaluse otsuse vastuvõtmist ei saa lugeda konkursikomisjoni pädevusse sekkumiseks, kuna otsus oli vajalik, et parandada konkursikomisjoni poolt toime pandud õigusvastasus, kusjuures ametisse nimetavale asutusele ei saa konkursikomisjoni õigusvastased otsused olla siduvad.
FE väidab vastu, et komisjon tugineb ekslikule tõlgendusele vaidlustatud kohtuotsusest, milles Avaliku Teenistuse Kohus leidis õiguspäraselt esiteks, et ei ole mingit põhjust eelistada ühe või teise institutsiooni, näiteks komisjoni arvutusmeetodit, ning teiseks, et töökogemusele antud hinnangust oli see hinnang, mille andis konkursikomisjon, usutavam ametisse nimetav asutuse antud hinnangust. Igal juhul ei põhjenda selle väiteosa raames komisjoni esitatud argumendid kuidagi tema järeldust, et Avaliku Teenistuse Kohus leidis ekslikult, et ametisse nimetav asutuse ületas oma pädevust. Nimelt järeldus, mille kohaselt ametisse nimetav asutus ületas oma pädevust, kui ta võttis vastu vaidlusaluse otsuse, on vältimatu ja vajalik tagajärg sellele, et konkursikomisjon ei teinud ühtegi ilmset hindamisviga.
Sellega seoses tuleneb esimese väite esimese osa analüüsist esiteks, et minimaalse erialase töökogemuse tingimust tuleb käesolevas asjas mõista kui erialast töökogemust, mis omandati täistööajaga töötades, ning et teiseks on konkursikomisjonil ulatuslik kaalutlusõigus selleks, et teha kindlaks, kas kandidaadid sellele tingimusele vastavad.
Avaliku Teenistuse Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 66, et ametisse nimetaval asutusel ei ole „pädevus[t] seaduslikult
a posteriori
kõrvaldada konkursikomisjoni koostatud reservnimekirjast konkursi edukalt läbinud isik, kes ei vasta konkursile lubamise tingimusele, mida ei olnud konkursiteates, mille ta ise oli koostanud, ja mida ei leidu ka personalieeskirjade sätetes ega mis tahes muus õiguslikus tekstis, millele kandidaatide suhtes saab tugineda“.
Eelkõige täheldas Avaliku Teenistuse Kohus, et rikkumine, mida ametisse nimetav asutus tahab FE‑le ette heita, ei tulene „mitte konkursikomisjoni ilmsest hindamisveast ühe konkreetse konkursile lubamise tingimuse hindamisel, mis sisaldub konkursiteates või personalieeskirjade sätetes, vaid see tuleneb ametisse nimetava asutuse enda tehtud veast, kui ta jättis konkursiteatesse kirja panemata lisaklausli, et katsetele pääsemiseks nõutav vähemalt kaheaastane töökogemus peab olema kahe aasta jooksul täistööajaga omandatud erialane töökogemus ning seda tuleb arvutada vastavalt eelnevalt selgelt määratletud erikriteeriumidele, mille järgimata jätmine toob kaasa konkursi katsetele mittelubamise“. Ta leidis seega, et ametisse nimetava asutuse käesolevas asjas tehtud otsus tuleneb „konkursiteate
ex post
korrigeerimi[sest] töölevõtmise käigus“ (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 67).
Seda järeldust kinnitab vaidlustatud kohtuotsuse punkt 68, milles Avaliku Teenistuse Kohus täpsustas sisuliselt, et selleks, et käesolevas asjas kõnealust kriteeriumi saaks käsitada kui kahe aasta jooksul täistööajaga omandatud erialast töökogemust, „mis teeks sellest õiguslikult siduva meetodi nii konkursikomisjoni kui ka kandidaatide jaoks ning mille eiramine kandidaatide poolt tooks kaasa nende kõrvaldamise konkursilt“, oleks ametisse nimetav asutus pidanud seda märkima konkursiteates.
Selle järelduse põhjal leidis Avaliku Teenistuse Kohus esiteks, et konkursikomisjoni ja ametisse nimetava asutuse vastavate otsuste puhul on tegemist erinevusega selle meetodi, mille kohaselt konkursikomisjon hindas konkursiteates ette nähtud minimaalset erialast töökogemust, ja meetodi vahel, mida ametisse nimetav asutus kasutas täisaja arvutamiseks vastavalt konkreetsetele kriteeriumidele, ning teiseks ei ole neil asjaoludel komisjon esitanud tõendit konkursikomisjoni ilmse tegevusetuse kohta, et teha kindlaks, kas erialast töökogemust puudutav konkursile lubamise tingimus on FE puhul täidetud (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 68–70).
Avaliku Teenistuse Kohus järeldas seega, et vaidlusalust otsust vastu võttes ületas ametisse nimetav asutus oma pädevust erialast töökogemust puudutava täiendava konkursile lubamise tingimuse täitmise kontrollimise osas, mõjutades seeläbi pädevust, mis selles küsimuses oli konkursiteates jäetud sõnaselgelt konkursikomisjonile, ning mõjutades ka konkursikomisjoni enda õigusi autonoomiale ja sõltumatusele (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 71).
Nagu käesoleva väite esimese osa raames aga otsustati, sai käesolevas asjas konkursile lubamise tingimusele vähemalt kaheaastase erialase töökogemuse kohta, mida käsitati nii, et see viitab täistööajaga töötatud erialasele töökogemusele, tugineda ilma, et seda oleks konkursiteates täpsustatud.
Sellest tuleneb, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 71 rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi.
Seetõttu tuleb esimese väite teise osaga nõustuda.
Esimese väite kolmas osa, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta määratles konkursikomisjoni ilmse hindamisvea tingimusi; moonutas toimiku dokumente ning rikkus õigusnormi, kui ta leidis, et erialase töökogemuse arvutamise meetodi kohaldamine, nagu komisjon seda tegi, on õigusvastane
Komisjon seab kahtluse alla vaidlustatud kohtuotsuse punktid 57–82, mis puudutavad nimetatud järjekorras vähemalt kaheaastase erialase töökogemuse kestuse arvutamise meetodit, ametisse nimetava asutuse pädevust jätta FE välja konkursi edukalt läbinud isikute reservnimekirjast ning konkursikomisjoni võimalikku ilmset viga FE erialase töökogemuse hindamisel. Komisjon on arvamusel, et Avaliku Teenistuse Kohus leidis ekslikult, et konkursikomisjoni otsuse puhul lubada FE‑l konkursil osaleda ei ole tuvastatud ilmset viga.
Vaidlustatud kohtuotsuse punktis 70 leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjon ei ole esitanud tõendit „konkursikomisjoni niisuguse ilmse tegevusetuse kohta [võtta arvesse konkursile lubamise tingimust erialase töökogemuse kohta], või igal juhul tõendit [FE] lubamise kohta konkursi katsetele, mille üle konkursikomisjon otsustas meelevaldselt võrreldes konkursiteate sõnastusega“, ning et „miski ei saa kinnitada, et konkursikomisjon ei uurinud neid [FE esitatud] dokumente, näiteks [vaidlustatud] kohtuotsuse punktides 53 ja 55 osutatud kriteeriumi alusel“.
Esimese osaväitega väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus nii õigusnormi. Selle asemel, et uurida, kas komisjoni esitatud argumendid võisid muuta konkursikomisjoni otsuse ebausutavaks, tegi ta kindlaks kriteeriumid, mis tema arvates võimaldasid asuda seisukohale, et konkursikomisjon täitis oma kohustust arvestada FE erialase töökogemusega. Lisaks nõudis Avaliku Teenistuse Kohus ekslikult tõendit selle kohta, et konkursikomisjon ilmselgelt ei arvestanud erialast töökogemust või lubas konkursile ilmselgelt alusetult.
FE arvates on see osaväide vastuvõetamatu, kuna kritiseeritakse faktilisi järeldusi. Sisuliselt ta väidab, et ametisse nimetav asutus pidi esitama tõendi, et konkursikomisjoni otsuses on tehtud ilmne viga, kuna otsuse puhul on põhimõtteliselt olemas õiguspärasuse eeldus, mis põhjendab samuti ametisse nimetava asutuse piiratud kontrolli. Tema arvates analüüsis Avaliku Teenistuse Kohus just seda ilmset viga eelkõige vaidlustatud kohtuotsuse punktides 72–82 ning tegi seda sama kohtuotsuse punktides 53 ja 55 kindlaks tehtud asjaolusid arvestades, tuginedes konkursiteatele. Lõpuks toob FE esile komisjoni argumentide vastuolulisuse.
Tuleb märkida, et käesoleva osaväitega ei vaidlusta komisjon faktilisi järeldusi, mille Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuses tegi ja mis puudutasid ilmset hindamisviga, vaid Avaliku Teenistuse Kohtu järeldusi konkursikomisjoni kohustuste ja komisjoni tõendamiskoormise kohta. Nende järeldustega tõstatatakse õigusküsimusi, mis alluvad apellatsioonikohtu kontrollile.
Nagu leiti käesoleva väite esimese väiteosa raames ja sarnaselt sellega, mida Avaliku Teenistuse Kohus meenutas vaidlustatud kohtuotsuse punktis 80, on konkursikomisjonil ulatuslik kaalutlusõigus selle hindamisel, kas vabakutseline muutuva tööajaga töö ja täistööajaga töö on tööaja mõttes samaväärsed.
Kuigi väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole ametisse nimetav asutus pädev tühistama või muutma konkursikomisjoni otsust, peab ta oma ülesandeid täites hoiduma siiski õigusvastaste otsuste tegemisest. Ta ei peaks seega olema seotud konkursikomisjoni otsustega, mille õigusvastasus võib tagajärjena kaasa tuua ka tema enda otsuste õigusvastasuse. Seepärast peab ametisse nimetav asutus enne isiku ametnikuks nimetamist kontrollima, kas viimase puhul on täidetud selleks nõutavad tingimused. Kui konkursikomisjon lubab ekslikult kandidaadil konkureerida ning kannab ta seejärel reservnimekirja, peab ametisse nimetav asutus keelduma kandidaadi ametisse nimetamisest põhistatud otsusega, mis võimaldab liidu kohtul hinnata selle põhjendatust (vt kohtuotsus, 15.9.2005, Luxem vs. komisjon,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Arvestades aga konkursikomisjoni ulatuslikku kaalutlusõigust selle kindlakstegemisel, kas kandidaatide varasem erialane töökogemus võimaldab neil täita konkursile lubamise tingimusi, peab ametisse nimetav asutus piirduma konkursikomisjoni otsuste õiguspärasust kontrollides sellega, et ta teeb kindlaks, kas konkursikomisjon ei ole oma kaalutlusõigust kasutades teinud ilmset viga.
Viimati nimetatud küsimusega seoses on otsustatud, et vea võib lugeda ilmseks ainult juhul, kui see on hõlpsalt märgatav neid kriteeriume järgides, millega seadusandja on soovinud administratsiooni ulatusliku kaalutlusõiguse kasutamise piiritleda. Selleks, et tõendada, et faktiliste asjaolude hindamisel on tehtud ilmne viga, mis põhjendaks otsuse tühistamist, on järelikult vaja näidata, et vaidlusaluses otsuses sisalduvad hinnangud ei ole usutavad. Teisisõnu ei ole ilmse veaga tegemist juhul, kui kahtluse alla seatud hinnangut saab pidada õigeks või paikapidavaks (vt kohtuotsus, 23.10.2012, Eklund vs. komisjon,
F‑57/11
,
EU:F:2012:145
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tuleneb eeltoodud kaalutlustest, et ametisse nimetaval asutusel oli enne FE ametisse nimetamist ühelt poolt kohustus kontrollida konkursikomisjoni otsust, millega FE konkursile lubati, ning teiselt poolt pidi ta ametisse nimetamisest keelduma, kui ta leidis, et konkursikomisjoni otsuses on tehtud ilmne hindamisviga.
Käesolevas asjas otsustas konkursikomisjon FE konkursile lubada. Isegi kui seda otsust ei olnud põhjendatud, tuleb sellest tuletada, et konkursikomisjoni arvates oli kandidaat tõendanud, et ta täidab konkursile lubamise tingimust seoses varasema minimaalse erialase töökogemusega.
Selle raames ning vastupidi sellele, mida Avaliku Teenistuse Kohus otsustas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 69 ja 70, ei pea ametisse nimetav asutus konkreetselt tõendama, et konkursikomisjon ei analüüsinud üldse, kas FE vastab minimaalse erialase töökogemuse tingimusele, vaid tema kohustus on hoopis teha kindlaks, kas konkursikomisjon võttis arvesse asjaolu, et oluline osa sellest töökogemusest omandati vabakutselisena, ning kas ta ilmset hindamisviga tegemata arvestas selle töökogemusega täistööajaga töötamise seisukohalt.
Sellega seoses tuleb märkida, et konkursikomisjoni hinnangu kohta teabe puudumine ei saa takistada ametisse nimetavat asutust asumast seisukohale, et konkursikomisjoni otsuses lubada FE konkursile võib olla tehtud ilmne hindamisviga.
Järelikult ei saa Avaliku Teenistuse Kohus ilma õigusnormi rikkumata järeldada, et ametisse nimetaval asutusel on pädevus teha vaidlusalune otsus üksnes siis, kui on ilmne, et konkursikomisjon ei võtnud arvesse konkursile lubamise tingimust erialase töökogemuse kohta ning ei arvutanud töökogemuse kestust, või juhul, kui konkursikomisjon otsustas FE konkursi katsetele lubada konkursiteate sõnastust arvestades ilmselgelt alusetult.
Teiseks, mis puudutab vaidlustatud kohtuotsuse punkte 53 ja 55, millele Avaliku Teenistuse Kohus viitab sama kohtuotsuse punktis 70, otsustas Avaliku Teenistuse Kohus, et selleks et konkursikomisjon hindaks FE katsetele lubamist, võis ta tugineda „asjaolule, et tegemist pidi olema jurist-lingvisti „erialase“ tegevusega – seega tegevusega, mis ei saa olla oma olemuselt „juhuslik“ ja mis pidi põhiliselt puudutama juriidilisi tekste – püsival kujul, st märkimisväärse aja jooksul kutseala esindaja, kas avalik- või eraõigusliku isiku, teenistuses, kellel kõnealuse lepingu alusel oli õigus juriidilisi tekste nõuda igal ajal ja vajaduse korral siduvateks tähtaegadeks, kuna justnimelt tema erialane või institutsiooniline tegevus nõuab teataval tasemel õigustõlkeid“, ning et „konkursikomisjoni ülesanne [oli] erinevalt hinnata, milline on erialase töökogemuse olemus juhul, kui see on omandatud „vabakutselise tõlkija“ või „vabakutselise jurist-lingvisti“ tegevuses, täpsemalt siis, kui see teine tegevus toimus mõne liidu institutsiooni huvides, kes nagu Euroopa Kohus ei nõua oma teenuseosutajatelt, et tõlgitaks eranditult juriidilisi sisuga tekste“.
Sarnaselt komisjoni väidetuga ei saa need konkursile lubamise kriteeriumid olla asjakohased selleks, et hinnata käesolevas asjas tingimust varasema minimaalse erialase töökogemuse kestuse kohta. Nimelt peavad esiteks konkursiteate kohaselt kandidaadid tõendama minimaalset erialase töökogemuse kestust, mitte töökogemust juriidiliste tekstide tõlkimise valdkonnas (vt samuti eespool punkt 34). Lisaks ei ole konkursiteates antud mingeid juhiseid nõutud minimaalse erialase töökogemuse olemuse kohta või selle kohta, milline on selle seos täidetavate ülesannetega, nagu Avaliku Teenistuse Kohus ise vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 meenutas. Teiseks võttis Avaliku Teenistuse Kohus neid kriteeriume kindlaks määrates seisukoha jurist-lingvisti tegevuse erijoonte ja kohustuste kohta ning selle kohta, mille poolest erinevad „vabakutselise tõlkija“ ja „vabakutselise jurist-lingvisti“ tegevus, ilma et need järeldused tugineksid toimiku osistele.
Järelikult rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi, kui ta määras vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53 ja 55 kriteeriumid kindlaks selleks, kuidas hinnata asjaomast konkursile lubamise tingimust, kusjuures need kriteeriumid ei selgu esimeses kohtuastmes poolte esitatud toimikust.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et vaidlustatud kohtuotsuse punktides 73–82 kohaldas Avaliku Teenistuse Kohus pealegi kriteeriume, mille ta oli kindlaks teinud kohtuotsuse punktides 53 ja 55, kui ta analüüsis „konkursikomisjoni võimalikku toime pandud ilmset viga [FE] erialase töökogemuse kestuse hindamisel“ ning seda ilma, et ta oleks põhjendatult vastanud komisjoni sellekohastele argumentidele, mis on kokku võetud vaidlustatud kohtuotsuse punktis 76. Selle analüüsi tulemusel järeldas Avaliku Teenistuse Kohus, et komisjon ei ole esitanud tõendeid ka selle kohta, et konkursikomisjon tegi FE erialase töökogemuse kestuse arvutamisel ilmse hindamisvea (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 81).
Kuna Avaliku Teenistuse Kohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53, 55 ja 56 õigusnorme, nagu need rikkumised on kindlaks tehtud esimese väite esimese väiteosa ja esimese väite kolmanda väiteosa käesoleva osaväite analüüsimise raames, on ta seega rikkunud õigusnormi siis, kui ta oma hinnangu põhjal sama kohtuotsuse punktides 75–81 otsustas, et komisjon ei olnud esitanud tõendeid ka selle kohta, et konkursikomisjon tegi FE erialase töökogemuse kestuse arvutamisel ilmse hindamisvea. Nimelt ei võimalda põhjendused, millele Avaliku Teenistuse Kohus tugineb, jõuda põhjendatult sellele järeldusele.
Teise osaväitega väidab komisjon, et Avaliku Teenistuse Kohus moonutas toimiku tõendeid, kuna nende alusel ei saanud vaidlustatud kohtuotsuse punktides 61 ja 77 otsustada, et miski ei võimalda leida, et konkursikomisjon ei võtnud arvesse FE tegevuse vabakutselist olemust.
Sarnaselt sellele, mida väidab FE, tuleb see osaväide tagasi lükata. Nimelt ei esita komisjon ühtegi tõendit konkursikomisjoni võimaliku arvutuse kohta seoses FE erialase töökogemusega, mis võimaldaks tõdeda, et konkursikomisjon tegelikult seda kogemust täistööajaga töötamise seisukohalt ei arvestanud – ametisse nimetava asutuse kasutatud meetodist võimalik et erineva meetodiga – ega hinnanud seda töökogemust teiste kriteeriumide alusel, nagu need, mille on Avaliku Teenistuse Kohus toonud esile vaidlustatud kohtuotsuse punktides 53–55.
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt loetakse esimeses kohtuastmes faktiliste asjaolude hindamine õigusküsimuseks, mida Üldkohus peab sellisena kontrollima, ainult asjades, kus esimeses kohtuastmes esitatud tõendeid on moonutatud. Selline moonutamine peab ilmselgelt nähtuma toimikus olevatest tõenditest, ilma et oleks vaja asjaolusid ja tõendeid uuesti hinnata (vt kohtuotsus, 4.7.2014, Kimman vs. komisjon,
T‑644/11 P
,
EU:T:2014:613
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Kuigi komisjon viitab toimiku moonutamisele, soovib ta tegelikkuses saavutada faktiliste asjaolude uuesti hindamist, mis aga ei kuulu apellatsioonikohtu pädevusse.
Kolmanda väiteosa kolmas osaväide puudutab õigusnormi rikkumist, kui Avaliku Teenistuse Kohus järeldas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 57–61, et konkursikomisjonil ei ole kohustust kohaldada tööpäevas tõlgitavate lehekülgede ümberarvutamise kriteeriumi, nagu seda kohaldas ametisse nimetav asutus. Komisjoni arvates oli tegevus, millele FE tugines, tegelikult tõlketegevus.
FE arvates on see väiteosa vastuvõetamatu. Ta väidab sisuliselt, et kui konkursiteates ja kandideerimisjuhendis puuduvad täpsed eeskirjad, võis konkursikomisjon kohaldada erialase töökogemuse kestuse kriteeriume, mida ta ise oli selleks kehtestanud.
See osaväide tuleb tagasi lükata. Nagu eespool punktis 35 otsustati, rikkus Avaliku Teenistuse Kohus õigusnormi, kui ta vaidlustatud kohtuotsuse punktis 56 leidis, et konkursikomisjon ei olnud erialast töökogemust kohustatud arvutama täistööajaga töö seisukohalt.
Siiski tuleb täpsustada, et nii määratletud konkursile lubamise tingimuse puhul on konkursikomisjonil vabadus kohaldada kõiki arvutusmeetodeid, mis võimaldasid tal arvestada FE asjaomase erialase töökogemuse ajavahemikuga täistööajaga töö seisukohalt. Järelikult ei saa nõustuda komisjoni argumendiga, et tööpäevas tõlgitavate lehekülgede ümberarvutamise kriteerium on kohustuslik.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb esiteks nõustuda esimese väite esimese ja teise väiteosaga ning esimese väite kolmanda väiteosa esimese osaväitega ning teiseks jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata esimese väite kolmanda väiteosa teine osaväide ja põhjendamatuse tõttu lükata tagasi esimese väite kolmanda väiteosa kolmas osaväide.
Eespool punktides 35, 47, 62, 65 ja 67 tuvastatud õigusnormi rikkumised ei võimalda siiski vaidlustatud kohtuotsust tühistada osas, milles Avaliku Teenistuse Kohus nõustus samuti teise võimalusena FE poolt esimeses kohtuastmes esitatud teise väitega, asudes seisukohale, et ametisse nimetav asutus tegi ilmse hindamisvea (vaidlustatud kohtuotsuse punktid 83–94).
Teine väide, et järelduse puhul, et ametisse nimetav asutus on teinud ilmse hindamisvea, on rikutud õigusnormi
Vaidlustatud kohtuotsuse punktides 91–93, milles Avaliku Teenistuse Kohus tegi otsuse teise väite kohta, mis eelkõige puudutas ametisse nimetava asutuse ilmset hindamisviga, asus Avaliku Teenistuse Kohus seisukohale, et seda meetodit, mida ametisse nimetav asutus kohaldas erialase töökogemuse kestuse arvutamisele, “ei olnud [sätestatud] komisjoni asepresidendi 25. mai 2004. aasta teatises […] SEK(2004) 638 tõlkealaste vajaduste kohta […] kohustusliku valikukriteeriumina konkreetselt jurist-lingvistide töölevõtmiseks korraldatud konkursi katsetele lubamiseks“, „ei ol[nud] konkursiteates“ ja „samuti ei olnud see avaldatud konkursikomisjonile ja asjaomastele kandidaatidele kättesaadaval või igal juhul teadaoleval moel“, see meetod „ei vasta[nud] nendele kriteeriumidele, mida kasutavad teiste institutsioonide teenistused, kellel on õigus tutvuda konkursi reservnimekirjaga, et vajaduse korral jurist-lingviste tööle võtta“, ning see ei olnud seega „liidu institutsioonide[le] ühi[n]e“. Nende kaalutluste põhjal järeldas Avaliku Teenistuse Kohus, et ametisse nimetav asutus „[ei saanud] kasutada üksnes komisjonisisest ja järelikult mitte institutsioonidevahelist arvutusmeetodit, mis seega ei ole käesoleval juhul jurist-lingvistide töölevõtmisega seoses asjakohane ega ole institutsiooniväliste isikute suhtes siduv“.
Nii leidis Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et komisjoni analüüs, „isegi kui seda pidada usaldusväärseks, ei tugine ühelegi õigusnormile, mis oleks asjakohane ja millele saaks [FE] suhtes vahetult tugineda, ning järelikult kujutab see endast ametisse nimetava asutuse ilmset hindamisviga, mida Avaliku Teenistuse Kohus saab kergesti tuvastada“, ning ta nõustus Avaliku Teenistuse Kohtus FE esitatud teise väitega.
Komisjon on arvamusel, et see, kui konkursiteates ei ole ühte erialase töökogemuse arvestamise meetodit ette nähtud, ei takista selle kohaldamist konkursikomisjoni poolt. Lisaks võib erialast töökogemust puudutava tingimuse võimaliku järgimata jätmise probleemi tõstatada kuni töölevõtmise hetkeni. Pealegi, kui ei kohaldata töökogemuse arvestamise kriteeriume, siis see on ilmselgelt vastuolus kandidaatide võrdse kohtlemise nõudega, Lõpuks tuleb märkida, et Avaliku Teenistuse Kohus räägib endale vastu ning seega rikub põhjendamiskohustust, kui võtta arvesse vaidlustatud kohtuotsuse punkti 93, milles Avaliku Teenistuse Kohus tõdes, et komisjoni ümberarvutamise kriteeriumide kohaldamist võib lugeda „usaldusväärseks“, mis ilmset hindamisviga puudutava kohtupraktika tähenduses välistab ilmse hindamisvea.
FE vaidleb sellele vastu ja väidab, et kui asjakohastes sätetes puudub ümberarvutamise meetod, võisid komisjoni talitused neid meetodeid kohaldada meelevaldselt ja läbipaistmatult, samas kui need sätted on konkursikomisjonile siduvad. Peale selle on see, kas ümberarvutamise eeskiri on institutsioonisisene või institutsioonidevaheline, asjakohatu vaidlustatud kohtuotsuse põhjenduste hindamiseks, kuna see põhineb sellel, et nimetatud eeskirjale saab tugineda. Lõpuks on viide FE erialase töökogemuse analüüsi „usaldusväärsusele“ retooriline näide, mis viitab selle oletuse puhtale hüpoteetilisusele, ning FE poolt esimeses kohtuastmes esitatud hagi teise väite raames esitatud teised argumendid on täiendavad.
Tuleb märkida, et Avaliku Teenistuse Kohtu järeldus, et ametisse nimetav asutus tegi ilmse hindamisvea, selle tuvastamisel, et ametisse nimetava asutuse kasutatud arvutusmeetod, see tähendab erialase töökogemuse kestuse ümberarvutamine vastavalt viiele tõlkeleheküljele tööpäevas (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 90), ei tugine esiteks ühelgi teadaoleval õigusnormil ning teiseks ei olnud see ühine kõikidele liidu institutsioonidele. Nimelt oli Avaliku Teenistuse Kohtu jaoks selle meetodi kohaldamise puhul tegemist ilmse hindamisveaga, kuna eelkõige oli see üksnes komisjonisisene ning sellisena ei olnud see selliste komisjoniväliste isikute suhtes nagu FE asjakohane ega siduv (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 92).
Seevastu vaidlustatud kohtuotsuse punktides 86 ja 94 ei otsustanud Avaliku Teenistuse Kohus selle üle, kas ametisse nimetava asutuse hinnangut FE erialasele töökogemusele võib pidada usaldusväärseks (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 93), eelistades piirduda analüüsi tegemise järeldusega, et ametisse nimetava asutuse kasutatud arvutusmeetodile ei saanud FE suhtes tugineda. Sellise järeldusega ei teinud Avaliku Teenistuse Kohus tegelikult otsust ilmse hindamisvea osaväite kohta, vaid pigem õiguskindluse põhimõtte väidetavat rikkumist puudutava osaväite kohta.
Esiteks tuleb märkida, nagu nähtub nimelt eespool punktis 57 viidatud kohtupraktikast, et selleks, et tõendada, et faktiliste asjaolude hindamisel on tehtud ilmne viga, mille tõttu on põhjendatud otsuse tühistamine, on vaja näidata, et vaidlusaluses otsuses sisalduvad hinnangud ei ole usutavad.
Kuna Avaliku Teenistuse Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 93, et ametisse nimetav asutus tegi ilmse hindamisvea, ilma et ta oleks teinud otsust selle kohta, kas ametisse nimetava asutuse analüüs FE erialase töökogemuse kohta oli usaldusväärne või mitte, rikkus ta põhjendamiskohustust, nagu see on ette nähtud Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 36.
Teiseks, mis puudutab õiguskindluse põhimõtet, siis tuleb märkida, nagu seda tegi Avaliku Teenistuse Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 42, et konkursiteade kaotaks oma mõtte, milleks on kandidaatide teavitamine tingimustest, millele nad peavad kandideerimiseks vastama, kui administratsioon võib konkursi edukalt läbinud isiku reservnimekirjast kõrvaldada, tuginedes põhjendusele, mida ei esine sõnaselgelt ei nimetatud teates ega personalieeskirjades või mida ei ole avaldatud (vt selle kohta, mis puudutab vabade töökohtade teateid, kohtuotsused, 14.4.2011, Šimonis vs. komisjon,
F‑113/07
,
EU:F:2011:44
, punkt
, ja 15.10.2014, Moschonaki vs. komisjon,
F‑55/10
RENV,
EU:F:2014:235
, punkt
).
Siiski kui see nõue takistab seda, et konkursi kandidaadi suhtes tuginetakse konkursile lubamise tingimusele, mis ei esine nimelt konkursiteates, siis seda tingimust ei saa tõlgendada nii, et see paneb ametisse nimetavale asutusele kohustuse täpsustada konkursiteates samuti ühe või mitu erinevad võimalikud arvutusmeetodid, et kohaldada neid konkursile lubamise tingimusi. Pealegi tuleb märkida, et selline tõlgendus muudab peaaegu olematuks ulatusliku kaalutlusõiguse, mis konkursikomisjonil on nendes konkursiteadetes ette nähtud kriteeriumidele vastamise hindamisel.
Seega ei saa järeldada, et kuna ametisse nimetav asutus võttis vastu vaidlusaluse otsuse, rikkus ta õiguskindluse põhimõtet.
FE väidab vasturepliigis, et erinevalt käesolevast asjast sisaldas 31. jaanuari 2006. aasta kohtuasjas Giulietti vs. komisjon (
T‑293/03
,
EU:T:2006:37
) kõnealune konkursiteade sõnaselget ja üksikasjalikku kirjeldust nõutud erialase töökogemuse olemuse kohta ning nende ametikohtade kohta, kus seda võis omandada. Lisaks kinnitati nimetatud kohtuotsuses, et konkursikomisjonil, kel on ulatuslik kaalutlusõigus, lasub vastutus hinnata, kas kandidaadid tingimustele vastavad. Sellise konkursikomisjoni otsuseid, kellele ametisse nimetav asutus ei andnud mingeid juhiseid oma kaalutlusõiguse kasutamiseks, ei saa ametisse nimetav asutus tagasiulatuvalt kahtluse alla seada, tuginedes kriteeriumidele, mis ei ole konkursikomisjonile kuidagi siduvad.
Nende argumentidega ei saa nõustuda. Nimelt puudutab käesolev väide selle arvutusmeetodi asjakohasust ja kohaldatavust, mida ametisse nimetav asutus käesoleval juhul kasutas, mitte konkursikomisjoni kaalutlusõigust, mida ta teostab konkursiteates ette nähtud konkursile lubamise tingimuste raames.
Eeltoodut arvestades tuleb teha järeldus, et Avaliku Teenistuse Kohus rikkus õigusnormi, kui ta otsustas, et ametisse nimetava asutuse kasutatud arvutusmeetod ei ole käesolevas asjas asjakohane ega kohaldatav, ning et seda kohaldades tegi ametisse nimetav asutus ilmse hindamisvea.
Seega tuleb teise väitega nõustuda.
Vaidlustatud kohtuotsuse osaline tühistamine
Kuna esimese väite esimene väiteosa, teine väiteosa ning kolmanda väiteosa esimene osaväide ning teine väide tunnistati põhjendatuks, tuleneb sellest, et vaidlustatud kohtuotsus tuleb tühistada osas, milles vaidlusalune otsus tühistatakse põhjendusel, et ametisse nimetaval asutusel ei olnud pädevust seda vastu võtta ning et ta tegi ilmse hindamisvea.
Neil asjaoludel ei ole õiguslikku alust Avaliku Teenistuse Kohtu otsusel mõista komisjonilt FE kasuks välja hüvitis, mis tugineb järeldusele, et Avaliku Teenistuse Kohtus esitatud esimese väite analüüsist tuleneb, et vaidlusalune otsus on õigusvastane (vt vaidlustatud kohtuotsuse punkt 121).
Sellest tuleneb, ilma, et oleks vaja analüüsida kolmandat väidet, et vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punktid 1 ja 2 tuleb tühistada.
Seevastu ei tule tühistada vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkti 3, millega Avaliku Teenistuse Kohus jättis FE hagi ülejäänud osas rahuldamata, kuna seda otsust ei mõjuta see, et esimese väite esimene väiteosa, teine väiteosa ning kolmanda väiteosa esimene osaväide ning teine väide tunnistati põhjendatuks.
Arvestades vaidlustatud kohtuotsuse osalist tühistamist, tuleb Avaliku Teenistuse Kohtu otsus kohtukulude kohta ja järelikult vaidlustatud kohtuotsuse resolutsiooni punkt 4 samuti tühistada.
Esimeses kohtuastmes esitatud hagi
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. juuli 2016. aasta määruse (EL, Euratom) 2016/1192 Euroopa Liidu ja tema teenistujate vaheliste vaidluste esimeses kohtuastmes lahendamise pädevuse Üldkohtule üleandmise kohta (
ELT 2016, L 200, lk 137
) artiklis 4 on sätestatud, et kui Üldkohus tühistab Avaliku Teenistuse Kohtu otsuse, ent leiab, et kohtuasja menetlusstaadium ei võimalda otsust teha, suunab ta kohtuasja kojale, mis ei lahendanud apellatsioonkaebust. Käesoleval juhul on see nii.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et arvestades asjaolu, et vaidlustatud kohtuotsus tühistati üksnes osas, milles selles on tehtud eespool punktides 35, 47, 62, 65, 67 ja 90 tuvastatud vead, mis puudutavad esimeses kohtuastmes esitatud esimeses ja teises väites toodud seisukohti, mis puudutavad ametisse nimetava asutuse pädevuse puudumist, ilmset hindamisviga ja õiguskindluse põhimõtte rikkumist, on Avaliku Teenistuse Kohtu teised hinnangud lõplikud.
Nimelt tuleb tõdeda, et käesoleva apellatsioonkaebuse raames ei ole sõnaselgelt vaidlustatud Avaliku Teenistuse Kohtu järeldust, mis sisaldub vaidlustatud kohtuotsuse punktis 105 ja mille kohaselt ei ole vormiliselt kaebuse rahuldamata jätmise otsuse vastu suunatud FE tühistamisnõuetel iseseisvat sisu ning järelikult tuleb neid pidada vormiliselt vaidlusaluse otsuse vastu suunatuks, nagu seda on täpsustatud kaebuse rahuldamata jätmise otsuses. Sama käib selle kohta, mis puudutab Avaliku Teenistuse Kohtu hinnangut, mis sisaldub vaidlustatud kohtuotsuse punktides 101–109 ja millega Avaliku Teenistuse Kohus lükkas tagasi esimeses kohtuastmes esitatud kolmanda väite, mis puudutas hea halduse põhimõtte, hoolitsemiskohustuse ja mõistliku aja põhimõtte rikkumist.
Järelikult tuleb Üldkohtul teha lõplik otsus hagi kohta, mille FE esialgu Avaliku Teenistuse Kohtusse esitas, tehes otsuse teise väite osaväidete ja neljanda väite kohta, mida Avaliku Teenistuse Kohus ei analüüsinud.
Sellega seoses tuleneb esiteks käesolevas apellatsioonkaebuses esitatud esimese väite analüüsist, et käesolevas asjas tuleb konkursile lubamise tingimust varasema erialase töökogemuse kohta käsitada nii, et viidatakse täistööajaga töötamise ajavahemikule, ning et enne FE töölevõtmist on ametisse nimetaval asutusel kohustus kontrollida, kas ta vastab selleks nõutud tingimustele.
Lisaks ei saa asjaolu, et varasema erialase töökogemuse arvutusmeetodit ei olnud konkursiteates ette nähtud, tõlgendada nii, et see vabastab konkursikomisjoni igasugusest kohustusest arvestada selle kogemuse kestusega täistööajaga töötamise seisukohalt.
Neil asjaoludel võis ametisse nimetav asutus enne FE töölevõtmist tema toimikut uurides märgata, et vabakutselise jurist-lingvisti tegevus, millele ta tugines, moodustab peaaegu poole tema erialasest töökogemusest (kokku 31 kuust 15 kuud) ning peaaegu kaks kolmandikku nõutud 24‑kuulisest minimaalsest ajavahemikust, et sel ajavahemikul tõlkis FE kokku 721 lehekülge ja et osaliselt samal ajal selle tegevusega ta õppis (vt vaidlustatud kohtuotsuse punktid 11, 19, 78 ja 79). Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et ametisse nimetav asutus võis õigustatult kontrollida FE varasema erialase töökogemuse kestust.
Teiseks, mis puudutab esimeses kohtuastmes teise võimalusena FE esitatud teist väidet, ja esiteks seoses ametisse nimetava asutuse väidetava ilmse hindamisveaga, tuleb täheldada, et arvutusmeetodit, mis seisneb tehtud töö mõõtmisel tõlgitud lehekülgede arvu põhjal, kasutatakse tõlkimise valdkonnas väga laiulatuslikult ning seda nii institutsioonide kui ka erasektori poolt tõenäoliselt seetõttu, et seda peetakse kõige objektiivsemaks. Nimelt kasutab seda samuti Euroopa Liidu Kohus, sealhulgas nii jurist-lingvistide puhul kui ka vabakutseliste tõlketeenuste eest tasumiseks. Pealegi tuleb märkida, et FE esitatud Euroopa Liidu Kohtu tellimislehtedel mainiti tehtava ülesandena „dokumendi tõlkimist“, selleks ette nähtud tähtaega, asjaomase dokumendi lehekülgede arvu, hinda lehekülje eest ning maksmisele kuuluvat koguhinda. Lisaks ei tuvastanud Avaliku Teenistuse Kohus kuidagi, et FE esitas selleks, et tõendada oma kogemust „vabakutselise jurist-lingvistina“, tõendeid, mis näitasid, et sel alusel täitis ta Euroopa Liidu Kohtu jaoks muid ülesandeid kui juriidilise sisuga dokumentide tõlkimine.
Pealegi ei saa iseenesest ilmselgelt ekslikuks pidada asjaolu, et ametisse nimetav asutus kasutas kriteeriumi päevas tõlgitud lehekülgede arvu kohta vastavalt komisjoni talituste kasutatud määrale, see tähendab viis lehekülge tööpäevas.
Sellega seoses tuleb märkida, et konkursikomisjoni ja ametisse nimetava asutuse otsus käesolevas asjas ei ole sama ulatusega. Kui esimene nendest otsustest viib selleni, et kandidaat lubatakse konkursile või mitte, siis ametisse nimetava asutuse otsus piirdub konkursi edukalt läbinud isiku võimaliku töölevõtmisega kindlaksmääratud institutsiooni. Sellega seoses tuleb meenutada – vastupidi sellele, mis näib selguvat vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 62–72, milles Avaliku Teenistuse Kohus analüüsis „ametisse nimetava asutuse pädevust kõrvaldada FE konkursi edukalt läbinud isikute reservnimekirjast“ –, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, mis tugineb konkursikomisjoni sõltumatusele, ei ole ametisse nimetaval asutusel pädevust tühistada või muuta konkursikomisjoni tehtud otsust (kohtuotsused, 20.2.1992, parlament vs. Hanning,
C‑345/90 P
,
EU:C:1992:79
, punkt
, ja 15.9.2005, Luxem vs. komisjon,
T‑306/04
,
EU:T:2005:326
, punktid
ja
). FE soovis aga olla tööle võetud komisjoni ning kuna puudub üldiselt kohaldatav institutsioonidevaheline meetod või juhised selle kohta, milline peab olema konkursikomisjoni usutav arvutus, kohaldas komisjoni ametisse nimetav asutus õigesti komisjonisiseselt üldiselt tõlkimise valdkonnas kasutatavat meetodit.
Lisaks mis puudutab Avaliku Teenistuse Kohtu täpsustust, mille kohaselt käesolevas asjas on konkreetselt tegemist juriidiliste tekstide tõlkimisega ning õigustekstide keelelise ja juriidilise vastavuse kontrolliga (vaidlustatud kohtuotsuse punkt 90), tuleb märkida, et FE ei esitanud tõendeid, mis näitavad, et meetodi järgi, millega kohaldatakse päevas tõlgitud lehekülgede teistsugust määra, mida nimelt kasutatakse Euroopa Liidu Kohtus, oleks ta võinud vastata vähemalt kaheaastase erialase töökogemuse tingimusele.
Sellest tuleb järeldada, et ametisse nimetava asutuse kasutatud arvutusmeetod ei olnud ebamõistlik ning FE ei ole tõendanud, et muud arvutusmeetodit kasutades oleks ametisse nimetav asutus võinud jõuda teistsuguse otsuseni. Järelikult ei saa selle arvutusmeetodi kohaldamist lugeda ilmselgelt ekslikuks.
Lõpuks jäävad edutuks argumendid, mille kohaselt ametisse nimetav asutus tegi ilmse hindamisvea, kui ta tõdes, et FE läbitud katseaeg W advokaadibüroos Brüsselis kestis kaks, mitte kolm kuud. Isegi kui asuda seisukohale, et ametisse nimetav asutus tegi tegelikult sellise vea, ei muuda see järeldus tema otsust, et FE ei vasta asjaomasele konkursile lubamise tingimusele.
Teiseks tuleb tagasi lükata samuti väiteosa, mille FE esimeses kohtuastmes esitas ja mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist. Nimelt ei ole FE tõendanud, et olukord, milles ta on, erineb nende tõlkide olukorrast, kes töötavad teistes institutsioonides või tõlgivad muudesse keeltesse kui poola keel.
Kolmandaks väitis FE esimeses kohtuastmes samuti, et kohaldades põhimõtet, et tema erialane töökogemus peab vastama täistööajaga töötamisele, rikkus ametisse nimetav asutus konkursiteadet. Lisaks ei ole konkursiteates ette nähtud ühtegi nõuet kandidaatide soorituse või tulemuslikkuse kohta ega selliseid eeskirju, nagu ametisse nimetav asutus kohaldas. Nende argumentidega ei saa nõustuda põhjustel, mis on esitatud eelkõige käesoleva kohtuotsuse punktides 29 ja 86.
Kolmandaks, mis puudutab esimeses kohtuastmes esitatud neljandat väidet selle kohta, et konkursiteates esinev konkursile lubamise tingimus erialase töökogemuse kohta on õigusvastane, siis FE väitis õigusvastasuse väidet esitades, et see konkursile lubamise tingimus on vastuolus võrdse kohtlemise põhimõttega, kuivõrd teistes jurist-lingvistide töölevõtmise konkursiteadetes ei ole ühtki seda tüüpi tingimust ette nähtud.
Komisjon palub jätta neljas väide esimese võimalusena vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata ja teise võimalusena põhjendamatuse tõttu lükata tagasi.
Avaliku Teenistuse Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 112, et kuna esimese tühistamisväitega ametisse nimetava asutuse pädevuse puudumise kohta nõustuti, siis puudub vajadus neljandat väidet analüüsida. Ta täpsustas lisaks, et „kuna konkursiteates esinevate ametisse nimetava asutuse ja konkursikomisjoni vahelise pädevuse jaotust puudutavate tingimuste osas on tuvastatud, et ametisse nimetav asutus oli seotud konkursikomisjoni otsusega lubada [FE] konkursile erialase töökogemuse tingimuse alusel, kuivõrd see otsus ei olnud ilmselgelt väär, siis selle konkursile lubamise tingimuse võimalik õigusvastasus ei põhjustanud täiendavat isiklikku kahju, mida [FE‑le] tuleks hüvitada“.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt võib töölevõtmise menetluse raames, mis on tervest reast järjestikustest otsustest koosnev keerukas haldustoiming, konkursi kandidaat varasema akti peale esitatud hagis väita, et need varasemad aktid, mis on temaga tihedalt seotud, ei ole nõuetekohased (vt kohtuotsus, 11.8.1995, komisjon vs. Noonan,
C‑448/93 P
,
EU:C:1995:264
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ning eeskätt võib ta tugineda konkursiteate õigusvastasusele, mida kohaldades asjaomane akt tehti (vt selle kohta kohtuotsused, 16.9.1993, Noonan vs. komisjon,
T‑60/92
,
EU:T:1993:74
, punkt
, ja 5.12.2012, BA vs. komisjon,
F‑29/11
,
EU:F:2012:172
, punkt
).
Võrdse kohtlemise põhimõtet, mis on kohaldatav liidu avalikku teenistust reguleerivatele õigusnormidele, on rikutud, kui kahte isikute rühma, kelle faktiline ja õiguslik olukord üksteisest oluliselt ei erine, koheldakse erinevalt, ilma et see oleks objektiivselt põhjendatud. Seadusandja on kohustatud eeskätt liidu avaliku teenistuse valdkonnas kohaldatavate õigusnormide vastuvõtmisel järgima võrdse kohtlemise üldpõhimõtet (vt kohtuotsus 13.10.2015, komisjon vs. Verile ja Gjergji,
T‑104/14 P
,
EU:T:2015:776
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses tuleb meeles pidada, et ametisse nimetaval asutusel on ulatuslik kaalutlusõigus, et määrata kindlaks konkursile lubamise tingimusi vastavalt teenistuse huvidele (vt selle kohta kohtuotsus, 15.11.2001, Van Huffel vs. komisjon,
T‑142/00
,
EU:T:2001:268
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Järelikult ei saa võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist asjaomases konkursiteates tuletada üksnes sellest, et teatud teiste konkurssidega, mille eesmärk on võtta tööle jurist-lingviste ja mis pealegi on korraldatud pärast asjaomast konkurssi, ei nähtud ette sama tingimust minimaalse erialase töökogemuse kohta, mis on käesolevas asjas vaidluse all.
Lisaks ei ole FE tõendanud, et eelkõige teenistuse huvides olid asjaomase konkursi kandidaadid samas õiguslikus ja faktilises olukorras kui viidatud teiste, jurist-lingvistide töölevõtmiseks mõeldud konkursside kandidaadid.
Sellest tuleneb, et asjaomane konkursiteade ei ole võrdse kohtlemise põhimõttega vastuolus.
Neljandaks, mis puudutab kahju hüvitamise nõuet, tuleb meenutada, et tühistamisnõude rahuldamata jätmine – siis, kui kahju, mida hageja väidab end olevat kandnud, tekkis otsuse tõttu, mis palutakse tühistada – toob põhimõtteliselt kaasa kahju hüvitamise nõude rahuldamata jätmise, kuna viimane on tühistamisnõudega otseselt seotud (vt kohtuotsus, 11.12.2013, Andres jt vs. EKP,
F‑15/10
,
EU:F:2013:194
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tuleb märkida, et kahju, millele FE tugineb, tuleneb ametisse nimetava asutuse vaidlusaluse otsuse väidetavast õigusvastasusest ning et tühistamisnõuded jäeti rahuldamata. Järelikult tuleb FE kahju hüvitamise nõue jätta rahuldamata.
Eeltoodust järeldub, et esimeses kohtuastmes esitatud hagi tuleb tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 211 lõikes 2 on sätestatud, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Üldkohus teeb ise kohtuasjas otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise. Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1, mida kodukorra artikli 211 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste lahendamisel, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Pealegi nähtub kodukorra artikli 211 lõikest 3, et institutsioonide esitatud apellatsioonkaebuste korral jäävad institutsioonide kulud nende endi kanda, ilma et see piiraks sama kodukorra artikli 135 lõike 2 kohaldamist.
Käesolevas asjas tuleb komisjoni ja FE kohtukulud apellatsioonimenetluses jätta nende endi kanda. Mis puudutab menetlust esimeses kohtuastmes, siis kuna FE nõuded jäeti täielikult rahuldamata ning komisjon nõudis kohtukulude väljamõistmist, siis tuleb kohtukulud FE‑lt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (apellatsioonikoda),
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Avaliku Teenistuse Kohtu (esimene koda) 6. oktoobri 2015. aasta otsuse FE
vs
. komisjon (F‑119/14) resolutsiooni punktid 1, 2 ja 4.

2.
Jätta FE poolt Avaliku Teenistuse Kohtule esitatud hagi kohtuasjas F‑119/14 rahuldamata.

3.
Jätta poolte apellatsioonimenetluse kohtukulud nende endi kanda.

4.
Mõista FE‑lt välja Avaliku Teenistuse Kohtus toimunud menetluse kohtukulud, sealhulgas Euroopa Komisjoni kohtukulud.

Jaeger
PrekFrimodt
Nielsen
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. septembril 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.