CELEX: 62015TJ0020
ELi kaubamärk
Vastulausemenetlus
ELi sõnamärgi PICCOLOMINI taotlus
Varasem ELi sõnamärk PICCOLO
Varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise puudumine
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 42 lõige 2

Vaidluse taust
Menetlusse astuja Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola esitas 16. jaanuaril 2012 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) vastavalt nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrusele (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) Euroopa Liidu kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on sõnamärk PICCOLOMINI.
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassi 33 ning vastavad järgmisele kirjeldusele: „alkoholjoogid (v.a õlu)“.
ELi kaubamärgi taotlus avaldati 20. veebruari 2012. aasta väljaandes
Bulletin des marques communautaires
nr 35/2006.
Hageja Henkell & Co. Sektkellerei KG esitas 14. mail 2012 taotletava kaubamärgi registreerimisele eespool punktis 3 nimetatud klassi 33 kuuluvate kaupade osas määruse nr 207/2009 artikli 41 alusel vastulause.
Vastulause tugines varasemale ELi sõnamärgile PICCOLO, mis on registreeritud 14. augustil 2001 numbri 952770 all.
Varasem kaubamärk tähistab klassidesse 33 ja 42 kuuluvaid kaupu ja teenuseid, mis vastavad järgmisele kirjeldusele:
—
klass 33: „alkoholjoogid (v.a õlu), eelkõige veinid, magusad veinid, vahuveinid, pärliveinid, ürdiveinid ja vermutveinid, piiritusjoogid“;
—
klass 42: „toitlustusteenused; tähtajaline majutus“.
Vastulause esitamise alusena tugineti määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punktile b.
Menetlusse astuja esitas 28. novembril 2012 määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 alusel taotluse, et hageja tõendaks varasema kaubamärgi tegelikku kasutamist.
Hageja kinnitas 19. veebruaril 2013, et ta on kasutanud kaubamärki PICCOLO vahuveinide jaoks kuueteistkümnes Euroopa Liidu liikmesriigis ning kaubamärki PIKKOLO vahuveinide jaoks Saksamaal ja Austrias. Ta lisas, et erinevus elemendi „pikkolo“ ja elemendi „piccolo“ vahel on ortograafiat puudutavas osas väga väike ning asjaomane avalikkus vaevalt märkab seda, kuna neid kahte elementi hääldatakse ühtmoodi. Peale selle esitas ta dokumendid ja muud tõendid varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta.
Vastulausete osakond leidis 17. septembri 2013. aasta otsuses, et hageja on tõendanud varasema kaubamärgi tegelikku kasutamist ning rahuldas vastulause tervikuna.
Menetlusse astuja esitas 18. novembril 2013 EUIPO‑le vastulausete osakonna otsuse peale määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel kaebuse.
EUIPO esimene apellatsioonikoda rahuldas 31. oktoobri 2014. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kaebuse ning tühistas vastulausete osakonna otsuse, kuna hageja ei olnud esitanud varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta piisavaid tõendeid. Lisaks lükkas ta vastulause määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 alusel tagasi.
Sellele järeldusele jõudmiseks, et varasemat kaubamärki ei ole tegelikult kasutatud, võttis apellatsioonikoda arvesse esiteks seda, et kõiki tõendeid kogumis arvestades on mõistlik järeldada, et mõiste „piccolo“ kuulub rahvusvaheliselt kasutatavasse veiniterminoloogiasse ning seetõttu on see keskmisele tarbijale teada. Teiseks rõhutas apellatsioonikoda seda, et tarbijad, kes ei saa mõistest „piccolo“ aru, ei eelda sellega vahuveinide turustamisega seoses kokku puutudes automaatselt, et tegemist on kaubamärgiga. Kolmandaks märkis ta, et tähist PIKKKOLO või PICCOLO kasutatakse ilmselgelt kirjeldamiseks või lühendatud kujul, nimelt sõnana „picc“, ja seda seostatakse üksnes muude kirjeldavate mõistega nagu hageja erinevate kaupade kohta kasutatavad mõisted „trocken“ ja „dry“ või hageja äriühingu nime ühe osaga, nimelt sõnaga „henkell“. Neljandaks leidis apellatsioonikoda, et viimati nimetatud sõna, mis kuulub hageja ärinimesse, on nii pudelietikettidel kui ka pakendil oma paigutuse ja suuruse tõttu kõige domineerivam element. Ta lisas, et kõnealusel sõnal ei ole mingit ilmset tähendust, nii et arvestades seda, kuidas sõna on esitatud, peetakse seda kohe eristavaks tähiseks.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus;
—
mõista kohtukulud välja EUIPO‑lt ja menetlusse astujalt.
EUIPO ja menetlusse astuja paluvad Üldkohtul:
—
jätta hagi rahuldamata;
—
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab oma hagi üheainsa väitega, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 42 lõiget 2.
Esiteks tuleb siinkohal meenutada, et määruse nr 207/2009 põhjenduse 10 kohaselt leiab õiguslooja, et varasema kaubamärgi kaitsmine on põhjendatud üksnes juhul, kui kaubamärki tegelikult kasutatakse. Nii peab määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 kohaselt taotleja nõudmisel vastulause esitanud varasema ELi kaubamärgi või artikli lõike 3 alusel ka varasema siseriikliku kaubamärgi omanik tõendama, et varasemat kaubamärki on liidus või liikmesriigis, kus see on kaitstud, viie aasta jooksul enne ELi kaubamärgi taotluse avaldamist tegelikult kasutatud kaupade või teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud ning mis on vastulause aluseks või et mittekasutamine on õigustatud, tingimusel et varasem kaubamärk on selleks kuupäevaks olnud registreeritud vähemalt viis aastat. Selliste tõendite puudumise korral lükatakse vastulause tagasi.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on sellise nõude
ratio legis
, mille kohaselt peab varasemat kaubamärki olema selleks, et selle alusel oleks võimalik esitada ELi kaubamärgi taotlusele vastulause, tegelikult kasutatud, piirata kahe kaubamärgi vahelisi vastuolusid niivõrd, kuivõrd ei esine kaubamärgi tegelikust turufunktsioonist tulenevat mõistlikku majanduslikku põhjust (vt selle kohta kohtuotsused, 8.7.2004, Sunrider vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Espadafor Caba (VITAFRUIT),
T‑203/02
, EKL,
EU:T:2004:225
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 30.11.2009, Esber vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Coloris Global Coloring Concept (COLORIS),
T‑353/07
, ei avaldata,
EU:T:2009:475
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189) eeskirja 22 lõike 3 kohaselt peavad kasutamise kohta esitatud tõenditest ilmnema varasema kaubamärgi kasutamise koht, kestus, ulatus ja olemus kaupade ja teenuste puhul, mille jaoks see on registreeritud ning mis on vastulause aluseks.
Teiseks nähtub kohtupraktikast, et kaubamärgi tegeliku kasutamisega on tegemist juhul, kui kaubamärki kasutatakse vastavalt selle peamisele ülesandele, milleks on kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste päritolu tagamine, eesmärgiga luua või säilitada turg neile kaupadele ja teenustele, ning tegelikuks kasutamiseks ei loeta üksnes sümboolset laadi kasutamist, mille ainus eesmärk on kaubamärgist tulenevate õiguste säilitamine (vt analoogia alusel kohtuotsus, 11.3.2003, Ansul,
C‑40/01
, EKL,
EU:C:2003:145
, punkt
).
Kaubamärgi tegeliku kasutamise hindamine peab põhinema asjakohaste tegurite kogumi, see on nende faktide ja asjaolude igakülgsel hindamisel, mille abil on võimalik kindlaks teha, kas kaubamärgi kaubanduslik kasutamine on tegelik ja milleks on eelkõige kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste jaoks vastavas majandussektoris turuosa säilitamiseks või loomiseks põhjendatuks peetav kasutamine ning nende kaupade või teenuste olemus, turu omadused, kaubamärgi kasutamise ulatus ja sagedus (kohtuotsus, 8.7.2004, VITAFRUIT,
T‑203/02
,
EU:T:2004:225
, punkt
; vt analoogia alusel ka kohtuotsus, 11.3.2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punkt
).
Kaubamärgi tegelikku kasutamist ei saa tõendada tõenäosuse või oletustega, vaid see peab tuginema konkreetsetele ja objektiivsetele tõenditele kaubamärgi tegeliku ja piisava kasutamise kohta asjaomasel turul (kohtuotsused, 12.12.2002, Kabushiki Kaisha Fernandes vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Harrison (HIWATT),
T‑39/01
, EKL,
EU:T:2002:316
, punkt
, ja 6.10.2004, Vitakraft-Werke Wührmann vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Krafft (VITAKRAFT),
T‑356/02
, EKL,
EU:T:2004:292
, punkt
).
Selle analüüsimisel, kas apellatsioonikoda järeldas vaidlustatud otsuse punktides 21 ja 51 õigesti, et hageja ei ole varasema kaubamärgi määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 tähenduses tegeliku kasutamise kohta piisavaid tõendeid esitanud, tuleb arvestada eelnimetatud kaalutlustega.
Kõigepealt tuleb nentida, et kuna ELi kaubamärgi taotlus avaldati 20. veebruaril 2012, kestis määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikes 2 viidatud 5‑aastane ajavahemik 20. veebruarist 2007 kuni 19. veebruarini 2012 (edaspidi „asjaomane ajavahemik”).
Hageja põhjendab ainsat väidet sellega, et vastupidi apellatsioonikoja järeldusele tõendavad EUIPO menetluse käigus esitatud tõendid varasema kaubamärgi tegelikku kasutamist.
Esiteks väidab hageja sisuliselt, et apellatsioonikoja hinnang, mille kohaselt mõistet „piccolo“ tajutakse üksnes kirjeldavana, toob
de facto
kaasa varasema kaubamärgi tühistamise. Teiseks leiab ta, et apellatsioonikoda tegutses õigusvastaselt, kui uuris varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendite hindamisel kaubamärgi eristusvõimet ning järeldas, et eristusvõime puudub. Kolmandaks põhineb tema arvates apellatsioonikoja hinnang, mille kohaselt varasemal kaubamärgil puudub eristusvõime, üksnes dokumentidel, mille kuupäev on asjaomasest ajavahemikust hilisem ja mille on menetlusse astuja esitanud koos vastulausete osakonna otsuse peale esitatud kaebuse põhjendustega. Tema sõnul ei tõenda seega ükski tõend varasema kaubamärgi eristusvõime puudumist asjaomasel ajavahemikul. Neljandaks väidab ta lõpuks, et isegi juhul, kui Üldkohus sedastab, et apellatsioonikoda oli pädev leidma, et varasem kaubamärk on eristusvõimeline, näitab Üldkohtu läbiviidav vaidlustatud otsuse õiguspärasuse kontroll selgelt, et vastupidi apellatsioonikoja järeldusele on kõnealust kaubamärki kasutatud kaubamärgina ning mitte üksnes kirjeldamiseks.
EUIPO ja menetlusse astuja vaidlustavad hageja argumentide põhjendatuse. Nad leiavad, et hageja poolt menetluse käigus esitatud või tema osutatud tõendite üksikasjalik uurimine kinnitab, et apellatsioonikoda järeldas õigeseti, et varasema kaubamärgi tegelik kasutamine ei ole tõendatud.
Üldkohus peab otstarbekaks analüüsida enne kolme esimese argumendi kontrollimist hageja neljandat argumenti, mis sisuliselt puudutab varasema kaubamärgi kasutamise olemust.
Neljandas argumendis väidab hageja, et vastupidi apellatsioonikoja järeldustele on varasemat kaubamärki kasutatud kaubamärgina ja mitte üksnes kirjeldamiseks (vt eespool punkt 27).
Käesoleval juhul tuleb rõhutada, et apellatsioonikoda märkis varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise kontrollimisel kõigepealt, et EUIPO menetluse pooled ei leia üksmeelt küsimuses, kas varasemat kaubamärki on kasutatud pigem teatavat pudeli suurust kirjeldava tähisena kui kaubamärgina vastavalt selle peamisele ülesandele, milleks on tagada nende kaupade ja teenuste päritolu, mille jaoks kaubamärk on registreeritud. Seejärel märkis ta ühelt poolt, et see küsimus erineb küsimusest, kas varasema kaubamägi saab registreerida vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 7 lõikele 1, ning et teiselt poolt saab viimati nimetatud küsimust uurida üksnes kehtetuks tunnistamise menetluses, mis algatatakse tühistamisosakonnas määruse artikli 52 lõike 1 punkti a alusel. Lõpuks märkis apellatsioonikoda 16. mai 2013. aasta kohtuotsusele Reber vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Klusmeier (Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM) (
T‑530/10
, ei avaldata,
EU:T:2013:250
) tuginedes, et määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikes 2 ette nähtud tegeliku kasutamise nõuet arvestades oli ta pädev tuvastama, kas varasema kaubamärgi konkreetne kasutamine oli oma olemuselt kirjeldav.
Lisaks tuleb märkida, et nagu on märgitud vaidlustatud otsuse punktis 8 ning nagu tuleneb ka varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise tõendamiseks esitatud, Üldkohtule saadetud EUIPO menetlustoimikusse kuuluvate dokumentide analüüsist, on hageja EUIPO menetluse käigus esitanud järgmised tõendid:
—
turundusjuhi 13. veebruari 2013. aasta vande all antud seletus, milles viidatakse teatavate vahuveini pudelite fotodele ning milles tuuakse välja andmed märgetega „piccolo“ või „pikkolo“ varustatud vahuveinipudelite käibe kohta liidu eri liikmesriikides aastatel 2007–2011;
—
vahuveinipudelite fotod;
—
väljavõtted 1. aprillist 2007 alates ja järgmistel aastatel kasutatud tootekirjeldustest ja hinnakirjadest, mis on koostatud saksa keeles ja millele on lisatud osaline tõlge ning milles on näiteks esitatud selliste pudelite valik, mis on varustatud märkega „pikkolo“ ning mille mahutavus on 0,2 liitrit;
—
väljavõte alates 1. aprillist 2008 ja alates 1. aprillist 2009 ekspordil kasutatud hinnakirjadest, mis on koostatud inglise keeles ning milles on esitatud selliste pudelite valik, mis on varustatud märkega „piccolo“ ja mille mahutavus on 0,2 liitrit;
—
mitu arvet, mis puudutavad ajavahemikku 2007–2012 ja mis on adresseeritud Kreekas, Itaalias ja Soomes asuvatele äriühingutele ning milles osutatakse muu seas pudelite „HENKELL TRO. DRY SEC PICC.“ mahutavusega 0,2 liitrit tarnimisele;
—
väljavõte teatavast turundusbrošüürist.
Apellatsioonikoda järeldas pärast eespool punktis 32 osutatud dokumentide ja menetlusse astuja esitatud dokumentide analüüsimist vaidlustatud otsuse punktis 51, et varasemat kaubamärki ei ole tegelikult kasutatud kooskõlas selle peamise ülesandega, milleks on tagada nende kaupade ja teenuste päritolu identsus, mille jaoks kaubamärk on registreeritud.
Üldkohus leiab, et eespool punktis 32 esitatud dokumentide uurimise põhjal võib õiguspäraselt sellise järelduse teha.
Siinkohal tuleb kõigepealt märkida, et apellatsioonikoda ei seadnud kahtluse alla varasema kaubamärgi kasutamise kestust ega ulatust ning pooled ei ole sellele vastu vaielnud.
Mis puutub kasutamise kohta, siis vaidleb hageja vastu apellatsioonikoja järeldusele, mille kohaselt ta turustab kõnealuseid kaupu üksnes Saksamaal, Kreekas, Itaalias ja Soomes. Ta väidab, et on müünud liidu 20 liikmesriigis kaupu tähisega PICCOLO ning kahes liikmesriigis tähisega PIKKOLO, nagu turundusjuhi 13. veebruari 2013. aasta vande all antud seletus seda tõendab.
Selles osas tuleb meenutada, et dokumendi tõendsusliku väärtuse hindamiseks peab kõigepealt kontrollima selles esitatud andmete tõepärasust. Seejuures tuleb arvesse võtta dokumendi päritolu, koostamise asjaolusid, dokumendi adressaati ja seda, kas dokumendi sisu arvestades näib see mõistlik ja usaldusväärne. Käesoleval juhul on vande all antud seletuse andnud hageja turundusjuht ning seetõttu ei ole see sama usaldusväärne ja usutav kui seletus, mis pärineb kolmandalt isikult või asjaomasest äriühingust sõltumatult isikult. Vande all antud seletus üksi ei ole piisav ning selle puhul on tegemist kaudse tõendiga, mida peavad muud tõendid toetama (vt selle kohta kohtuotsus, 16.5.2013, Wolfgang Amadeus Mozart PREMIUM,
T‑530/10
,
EU:T:2013:250
, punkt
).
Nagu EUIPO ja menetlusse astuja õigesti märgivad, ei toeta aga vande all antud seletusele lisatud tõendid selles sisalduvat teavet. Vastupidi, hageja esitatud arvetest nähtub selgesti, et neis on viidatud üksnes nelja liikmesriigi territooriumile. Seetõttu ei teinud apellatsioonikoda viga, kui ta leidis vaidlustatud otsuse punktis 37, et hageja esitatud tõendite põhjal ilmneb, et ta ei turustanud oma vahuveini kogu liidus, vaid üksnes Saksamaal, Kreekas, Itaalias ja Soomes.
Lõpuks, mis puutub vaidlustatud otsuses esitatud analüüsi selle kohta, milline on varasema kaubamärgi kasutamise olemus, mida konkreetselt ja peamiselt on hageja vaidlustanud (vt eespool punkt 27), siis leidis apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktides 39–51 sisuliselt, et sõltumata küsimusest, kas tarbijad saavad mõiste „piccolo“ tähendusest aru, ei võimalda see, kuidas varasemat kaubamärki on hageja vahuveinide pudelitel ning tootekirjeldustel ja arvetel kasutatud, järeldada, et seda kaubamärki on kasutatud kaubamärgina.
Hageja vaidleb sellele analüüsile vastu, väites eelkõige, et eriti oluliseks tuleb pidada seda, kuidas varasemat kaubamärki kasutatakse kaupadel, kuna seda kaubamärki esitatakse tarbijatele just sel viisil, samas kui tootekirjeldused, hinnakirjad ja arved on suunatud üksnes äriringkonnale, mitte tarbijatele. Tema sõnul nähtub kaupade esitusest selgesti, et kõnealust kaubamärki on kasutatud kaubamärgina, mitte kirjeldamiseks. Ta lisab, et asjaomases sektoris on tavapärane tuua väljapaistval viisil välja üksnes kaubamärke. Seetõttu viitab kõnealuse kaubamärgi väljapaistval viisil allakriipsutatud kujul esitamine, mis tõmbab tähelepanu, hageja kavatsusele kasutada seda mõistet kaubamärgina, mitte vastava pudeli suurust kirjeldava tähisena, mis pealegi vastab sellele, kuidas tarbija mõiste kasutamist tajub.
Tuleb nentida, et hageja argumentidega ei saa nõustuda.
Sõltumata küsimusest, kas mõiste „piccolo“ on tehniline termin, mida kasutatakse veiniettevõtete sektoris, või on selle kasutamine laialt levinud ka vahuveinide turustamisel keskmisele veinitarbijale, tuleb igal juhul leida, et see, kuidas varasemat kaubamärki tootel endal, nimelt vahuveinipudelitel kasutatakse, ei võimalda järeldada, et kõnealust kaubamärki on kasutatud kaubamärgina, see tähendab vastavalt selle peamisele ülesandele tähistada asjaomase kauba kaubanduslikku päritolu. Kaubamärgi tegelikku kasutamist saab nentida vaid juhul, kui kaubamärki kasutatakse eesmärgiga tagada kaubamärgiga kaitstud kaupade või teenuste päritolu (kohtuotsus, 16.6.2015, Polytetra vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – EI du Pont de Nemours (POLYTETRAFLON),
T‑660/11
, EKL,
EU:T:2015:387
, punkt
).
Vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole mõiste „piccolo“ esitatud kaubal või pakendil väljapaistval viisil, mis tõmbaks nii tarbija tähelepanu. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktides 42–45 õigesti rõhutas, on nii kaubal kui pakendil selgesti ülekaalukalt domineeriv hoopis sõna „henkell“.
Mis puutub kaupa, siis nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 43 märkis, on sõna „henkell“ kujutatud üleval pudelikaela etiketil ning selle toob esile taustaks olev vimpel. Nimetatud sõna all on kujutatud teatav graafiline sümbol ning viimase all omakorda paiknevad mõisted „piccolo“ või „pikkolo“. Mõiste „piccolo“ või „pikkolo“ all aga paikneb märge „dry sec“, mis on kirjutatud palju väiksema tähesuurusega. Pudelikaelal esitatud graafiline sümbol on kujutatud ka pudeli põhietiketil. See paikneb ülalpool sõna „henkell“, mis on kirjutatud suurte rasvases kirjas tähtedega, ning selle all on palju väiksemas kirjas mõiste „trocken“.
Mis puutub pakendisse, siis on mõiste „piccolo“ või „pikkolo“ kujutis seal sarnane kujutisega vastaval kaubal. Pakendil on esitatud graafiline sümbol, mille all paikneb sõna „henkell“, mis on kirjutatud suurte rasvases kirjas tähtedega, ning viimase all on palju väiksemas kirjas mõiste „trocken“. Mõiste „piccolo“ või „pikkolo“ on esitatud pakendi allosas sama suures kirjas tähtedega kui on esitatud mõiste „trocken“ ning sellele on lisatud muid sõnu veel väiksemas kirjas.
Nagu apellatsioonikoda ja menetlusse astuja on õigesti märkinud, on nii kaubal kui ka pakendil oma suuruse ja paiknemise poolest selgesti domineeriv sõna „henkell“. Mõiste „piccolo“ või „pikkolo“ kuulub tervikpilti üksnes teisejärgulise ning täiendava elemendina.
Seetõttu tajutakse nii, nagu EUIPO ja menetlusse astuja õigesti märgivad, pudelil ja pakendil vastava kauba kaubandusliku päritolu tähisena pigem sõna „henkell“, samas kui mõistel „piccolo“ või „pikkolo“ on üksnes pudeli suurust kirjeldav ülesanne.
Lisaks toetavad seda järeldust täielikult tootekirjeldused, hinnakirjad ja arved, mille hageja on EUIPO menetluse käigus esitanud. Nimelt on – nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 40 märkis ning nagu EUIPO ja menetlusse astuja väidavad – ilmselge, et mõistet „pikkolo“ või „piccolo“ on selgesti kasutatud pudeli suuruse kirjeldamiseks. Mõistet on seostatud ainult muude hageja erinevaid kaupu kirjeldavate mõistega nagu „trocken“ ja „dry“ ning süstemaatiliselt on seda seostatud pudelite mahutavusega 0,2 liitrit, sama moodi nagu mõistet „magnum“ või väljendit „double magnum“ on kasutatud pudelite mahutavusega 1,5 liitrit või 3 liitrit tähistamiseks.
Mis puutub konkreetselt arvetesse, siis sisaldavad need märget „henkell trocken dry sec picc“ või märget „henkell tro. dry sec picc“, millele järgneb märge veinipudeli suuruse kohta, see tähendab märge „200 ml“ koos teatavatel juhtudel märgetega alkoholiprotsendi kohta, näiteks märge „11,5% vol.“. On aga selge, et selliseid märkeid, mida pealegi kasutatakse lühendatud kujul, ei saa tajuda kauba kaubandusliku päritolu tähistena. Nagu EUIPO rõhutab, tuleb asjaolu, et lühendatud mõistet „picc“, mis alati esineb pärast väljendeid „trocken dry sec“ või „tro dry sec“, mis mõlemad kirjeldavad vahuveini magususe astet erinevates keeltes, tõlgendada nii, et mõiste „piccolo“ on ise kirjeldav, mitte nii, et see on muu kaubandusliku päritolu tähis lisaks ärinime osale „henkell“.
Seega tuleb nentida, et hageja poolt vastulausete osakonnas ja apellatsioonikojas esitatud tõendid isegi igakülgselt hinnatuna ei tõenda õiguslikult piisavalt varasema kaubamärgi tegelikku kasutamist asjaomasel ajavahemikul. Tuleb lisada, et nagu hageja neljanda argumendi analüüsi kohta esitatud kaalutlustest nähtub, on apellatsioonikoja poolt läbiviidud varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise uurimine kooskõlas kohaldatavate eeskirjade ja kohtupraktikaga. Tuleb eelkõige nentida, et apellatsioonikoda ei ole mitte kuidagi rikkunud hageja osutatud põhimõtteid, mis tulenevad muu seas24. mai 2012. aasta kohtuotsusest Formula One Licensing vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (
C‑196/11 P
,
EU:C:2012:314
). Samuti tuleb märkida, et selle argumendi analüüsist nähtuvalt ei teinud apellatsioonikoda sugugi otsust küsimuses, kas on absoluutseid põhjusi, millega varasema kaubamärgi registreerimine või kehtivus on vastuolus, vaid piirdus selle hindamisega, kas varasemat kaubamärki oli tegelikult kasutatud vastavalt selle peamisele ülesandele.
Sellest tuleneb, et määruse nr 207/2009 artikli 42 lõike 2 rikkumist varasema kaubamärgi puhul ei ole alust tuvastada.
Peale selle tuleb lisada, et nimetatud järeldust ei sea kahtluse alla hagiavalduse lisad A.8–A.12, mille hulka kuuluvad vastavalt Saksamaal alates aastast 1935 kasutatud erinevate tooteesituste kogumik; kauba taha kinnitatud etiketi kujutis; uuring teatava Saksa selvehalliketi kaupade kohta; ajaloolised pildid, reklaamid ja CD-ROM, mis sisaldab aastatest 1957–1964 pärinevaid televisioonireklaame, ning lõpuks Saksa tarbijate seas 1991. aasta oktoobris läbi viidud uuring.
Hagiavalduse lisasid A.8–A.12, mille hageja on esitanud esimest korda Üldkohtu menetluses, ei saa arvesse võtta ning need tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata. Üldkohtule esitatud hagi eesmärk on nimelt EUIPO apellatsioonikodade otsuste õiguspärasuse kontrollimine määruse nr 207/2009 artikli 65 tähenduses, mistõttu ei ole Üldkohtu ülesanne faktilisi asjaolusid esimest korda selles kohtus esitatud dokumente silmas pidades uuesti analüüsida. Seega tuleb nimetatud dokumendid tähelepanuta jätta, ilma et nende tõenduslikku jõudu oleks tarvis kontrollida (vt selle kohta kohtuotsus, 24.11.2005, Sadas vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE),
T‑346/04
, EKL,
EU:T:2005:420
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Igal juhul tuleb rõhutada, et isegi kui hagiavalduse lisad A.8–A.12 ei oleks vastuvõetamatud, on ilmne, et need kas ei puuduta asjaomast ajavahemikku või puudutavad muid kaubamärke kui see, mis on kõne all käesolevas asjas, mistõttu neid ei ole võimalik käeolevas kohtuasjas arvesse võtta.
Mis lõpuks puutub Wiesbadeni esimese astme kohtu 10. aprilli 1972. aasta kohtuotsusesse, mis on esitatud hagiavalduse lisas A.13 ning millele hageja kohtuistungil tugines, siis tuleb meenutada, et miski ei takista pooli ega Üldkohut ennast liidu õiguse tõlgendamisel kasutamast liidu, siseriiklike ja rahvusvaheliste kohtute praktikat. Mainitud võimalust tugineda liikmesriigi kohtupraktikale ei puuduta kohtupraktika, mille kohaselt on Üldkohtusse esitatud hagi eesmärk apellatsioonikoja otsuse õiguspärasuse kontroll, milles arvestatakse selle kojale poolte esitatud tõendeid, kuna tegemist ei ole etteheitega apellatsioonikojale, et viimane ei ole võtnud arvesse liikmesriigi kohtuotsuses olevaid faktilisi asjaolusid, vaid kohtuotsustele tuginetakse apellatsioonikoja poolt määruse nr 207/2009 mõne sätte rikkumisel põhineva väite toetuseks (vt selle kohta kohtuotsus, 12.7.2006, Vitakraft-Werke Wührmann vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT),
T‑277/04
, EKL,
EU:T:2006:202
, punktid
ja
).
Käesoleval juhul tuleb nentida, et hageja ei tugine Wiesbadeni esimese astme kohtu otsusele, et tuua näide teatava õigusnormi tõlgenduse kohta, vaid selleks, et selgitada faktilist asjaolu, nimelt teha kindlaks seda, kas hageja on kasutanud mõistet „piccolo“ kaubamärgina. Seetõttu on tegemist tõendiga varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise kohta, mille hageja oleks pidanud esitama EUIPOs. Peale selle tuleb märkida, et sarnaselt hagiavalduse lisadega A.8–A.12 ei käsitle ka Wiesbadeni esimese astme kohtu otsus varasema kaubamärgi tegelikku kasutamist ning ei puuduta asjaomast ajavahemikku.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb hageja neljas argument põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Mis puutub kolme esimesse argumenti varasema kaubamärgi väidetava
de facto
tühistamise kohta ja väidetavasse apellatsioonikoja hinnangusse varasema kaubamärgi eristusvõime kohta (vt eespool punkt 27), siis tuleb need tagasi lükata. Vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei teinud apellatsioonikoda otsust küsimuses, kas on absoluutseid põhjusi, millega varasema kaubamärgi registreerimine või kehtivus on vastuolus, vaid piirdus selle hindamisega, kas varasemat kaubamärki on selle peamisele ülesandele vastavalt tegelikult kasutatud (vt punkt 50 eespool).
Apellatsioonikoda piirdus üksnes selle tuvastamisega, et esitatud tõendid näitavad, et hageja on varasemat kaubamärki kasutanud kirjeldavana, nimelt teatava suurusega pudeli kirjeldamiseks. Nagu EUIPO ja menetlusse astuja on oma kirjalikes seisukohtades ja kohtuistungil märkinud, ei ole apellatsioonikoda vastulausemenetluse raames üldse uurinud kaubamärgi eristusvõimet kui sellist, vaid üksnes tähise tajumist vastavalt selle tähise määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikest 2 tähenduses kaubamärgina kasutamise konkreetsetele tingimustele, nagu ta on kohustatud seda iga varasema kaubamärgi tegeliku kasutamise hindamisel tegema. Mis puutub argumenti, mille kohaselt apellatsioonikoja poolt tuvastatud eristusvõime puudumine põhineb üksnes menetlusse astuja esitatud dokumentidel, mille kuupäev on asjaomasest ajavahemikust hilisem (vt eespool punkt 27), siis tuleb see põhjendamatuse tõttu tagasi lükata, kuna esiteks ei ole apellatsioonikoda sugugi tuvastanud varasema kaubamärgi eristusvõime puudumist, ning teiseks seda argumenti ei toeta faktid. Nimelt nähtub – vastupidi sellele, mida hageja kohtuistungil Üldkohtu küsimusele vastates väitis – eelkõige vaidlustatud otsuse punktidest 21 ja 39–44 selgesti, et apellatsioonikoda tugines järeldades, et varasemat kaubamärki ei ole tegelikult kasutatud, põhiliselt hageja esitatud tõenditele, mille kuupäev ei ole asjaomasest ajavahemikust hilisem.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb hageja esitatud ainus väide põhjendamatuse tõttu tagasi lükata ning seetõttu jätta hagi rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, tuleb kohtukulud vastavalt EUIPO ja menetlusse astuja nõudele välja mõista hagejalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (üheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Henkell & Co. Sektkellerei KG kohtkulud tema enda kanda ning mõista temal välja Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) ja Ciacci Piccolomini d’Aragona di Bianchini Società Agricola kohtukulud.

Berardis
Czúcz
Popescu
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 14. aprillil 2015 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.