CELEX: 62018CJ0764
Řízení o předběžné otázce
Oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací
Místní poplatky za užívání a využívání veřejných pozemků
Směrnice 2002/20/ES
Uplatnění na podniky poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu
Pojmy ‚sítě elektronických komunikací‛ a ‚služba elektronických komunikací‛
Článek 12
Správní poplatky
Článek 13
Poplatky za práva na užívání a za práva na instalování zařízení
Oblast působnosti
Meze výkonu fiskální pravomoci členských států

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 12 a 13 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice) (
Úř. věst. 2002, L 108, s. 21
; Zvl. vyd. 13/29, s. 337), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009 (
Úř. věst. 2009, L 337, s. 37
), (dále jen „autorizační směrnice“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi Ayuntamiento de Pamplona (město Pamplona, Španělsko) a společností Orange España SAU ve věci poplatku za soukromé užívání nebo zvláštní využívání podzemního prostoru a povrchu městského veřejného prostranství, jakož i prostoru nad ním, podniky poskytujícími služby zásobování (dále jen „poplatek za využívání veřejných pozemků“), kterému tato společnost podléhá.
Právní rámec
Unijní právo
Rámcová směrnice
Společný předpisový rámec pro sítě a služby elektronických komunikací, jakož i související zařízení a služby sestává ze směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/21/ES ze dne 7. března 2002 o společném předpisovém rámci pro sítě a služby elektronických komunikací (rámcová směrnice) (
Úř. věst. 2002, L 108, s. 33
; Zvl. vyd. 13/29, s. 349), ve znění směrnice 2009/140 (dále jen „rámcová směrnice“), jakož i čtyř zvláštních směrnic, ke kterým náleží směrnice 2002/20.
Článek 2 rámcové směrnice, nadepsaný „Definice“, v písmenech a) a c) stanoví:
„Pro účely této směrnice se:
a)
‚sítí elektronických komunikací‘ rozumějí přenosové systémy, a popřípadě i spojovací nebo směrovací zařízení a jiné prostředky, včetně neaktivních síťových prvků, které umožňují přenos signálů po vedení, rádiovými, optickými nebo jinými elektromagnetickými prostředky, včetně družicových sítí, pevných (okruhově nebo paketově komutovaných, včetně Internetu) a mobilních pozemních sítí, sítí pro rozvod elektrické energie v rozsahu, v jakém jsou používány pro přenos signálů, sítí pro rozhlasové a televizní vysílání a sítí kabelové televize, bez ohledu na typ přenášené informace;
[…]
c)
‚službou elektronických komunikací‘ rozumí služba obvykle poskytovaná za úplatu, která spočívá zcela nebo převážně v přenosu signálů po sítích elektronických komunikací, včetně telekomunikačních služeb a přenosových služeb v sítích používaných pro rozhlasové vysílání, s výjimkou služeb poskytujících obsah nebo vykonávajících redakční dohled nad obsahem přenášeným prostřednictvím sítí a služeb elektronických komunikací; pojem nezahrnuje služby informační společnosti, jak jsou definovány v článku 1 směrnice [Evropského Parlamentu a Rady] 98/34/ES [ze dne 22. června 1998 o postupu při poskytování informací v oblasti norem a technických předpisů (
Úř. věst. 1998, L 204, s. 37
; Zvl. vyd. 13/20, s. 337)], které nespočívají zcela nebo převážně v přenosu signálů po sítích elektronických komunikací“.
Autorizační směrnice
Článek 1 autorizační směrnice zní:
„1.   Cílem této směrnice je prostřednictvím harmonizace a zjednodušení pravidel a podmínek pro udělování oprávnění zavést vnitřní trh v oblasti sítí a služeb elektronických komunikací, aby se usnadnilo jejich zajišťování a poskytování v celém Společenství.
2.   Tato směrnice se vztahuje na oprávnění pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací.“
Článek 2 odst. 2 autorizační směrnice stanoví:
„Použije se rovněž tato definice:
‚obecným oprávněním‘ se rozumí právní rámec zřízený členským státem v souladu s touto směrnicí, který zaručuje práva na zajišťování sítí nebo poskytování služeb elektronických komunikací a který stanoví zvláštní povinnosti pro tuto oblast, které se mohou vztahovat na všechny nebo na určité druhy sítí a služeb elektronických komunikací.“
Článek 12 autorizační směrnice, nadepsaný „Správní poplatky“, zní následovně:
„1.   Jakékoli správní poplatky ukládané podnikům, které poskytují službu nebo zajišťují síť podle obecného oprávnění, nebo kterým bylo uděleno právo na užívání:
a)
souhrnně pokrývají jen ty správní náklady, které vzniknou při řízení, kontrole a prosazování systému obecného oprávnění, práv na užívání a zvláštních povinností uvedených v čl. 6 odst. 2, které mohou zahrnovat náklady na mezinárodní spolupráci, harmonizaci a normalizaci, analýzu trhu, sledování plnění a na další kontrolu trhu, jakož i na regulační činnost zahrnující přípravu a prosazování sekundárního práva a správních rozhodnutí, jako jsou rozhodnutí o přístupu a propojení, a
b)
jsou ukládány jednotlivým podnikům objektivním, průhledným a přiměřeným způsobem, který minimalizuje dodatečné správní náklady a související poplatky.
2.   Pokud vnitrostátní regulační orgány ukládají správní poplatky, zveřejní každoročně přehled svých správních nákladů a celkovou částku vybraných poplatků. Podle rozdílu mezi celkovou částkou poplatků a správními náklady budou provedeny odpovídající úpravy.“
Článek 13 autorizační směrnice, nadepsaný „Poplatky za práva na užívání a za práva na instalování zařízení“, stanoví:
„Členské státy mohou povolit příslušnému orgánu ukládat poplatky za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním tak, aby odrážely potřebu zajistit optimální využití těchto zdrojů. Členské státy zajistí, aby takové poplatky byly objektivně odůvodněné, průhledné, nediskriminační a přiměřené z hlediska jejich zamýšleného účelu, a vezmou v úvahu cíle uvedené v článku 8 [rámcové směrnice].“
Španělské právo
Článek 2 první pododstavec Ordenanza Fiscal n
o
22 del Ayuntamiento de Pamplona, reguladora de las tasas por aprovechamientos especiales del suelo, vuelo y subsuelo del dominio público local por las empresas explotadoras de servicios de suministros (vyhláška o poplatcích města Pamplona č. 22, kterou se upravuje poplatek za zvláštní využívání podzemního prostoru a povrchu městských veřejných pozemků, jakož i prostoru nad nimi, podniky poskytujícími služby zásobování) ze dne 28. listopadu 2013 (BO Navarra č. 240, ze dne 16. prosince 2013, s. 12766) (dále jen „vyhláška o poplatcích č. 22/2014“).
„Skutečností vedoucí ke vzniku poplatku je soukromé užívání nebo zvláštní využívání podzemního prostoru a povrchu městských veřejných pozemků, jakož i prostoru nad nimi prostřednictvím vedení, potrubí a tunelů pro vedení elektrické energie, vody, plynu nebo jakýchkoliv jiných kapalin, pevných telefonních linek, mobilních telefonních linek a jiných služeb elektronické komunikace, včetně nosných sloupů vedení, kabelů, podpěr, spojovacích, distribučních nebo záznamových skříní, transformátorů, kolejí, vah, antén, prodejních automatů a jiných podobných zařízení spojených s poskytováním služeb.“
Článek 4 bod 3 vyhlášky o poplatcích č. 22/2014 stanoví:
„Mobilní telefonní operátoři, kteří nejsou vlastníky sítí, prostřednictvím kterých tuto službu poskytují, i když jsou nositeli práv na užívání a připojení k těmto sítím nebo práva na jejich propojení, nemají povinnost platit poplatek.
V ostatních případech poskytování služeb zásobování jsou plátci poplatku jak vlastníci využívaných sítí nebo infrastruktur, tak i nositelé práva na užívání a připojení k těmto sítím nebo infrastrukturám nebo práva na jejich propojení.“
Článek 5 bod 1 vyhlášky o poplatcích č. 22/2014 stanoví, že základ ročního poplatku se stanoví na základě hrubých příjmů plynoucích z ročního obratu dosaženého osobami povinnými k poplatku na území města a že kritéria pro určení tohoto základu se nepoužijí na „mobilní operátory“.
V souladu s článkem 6 této vyhlášky o poplatcích je sazba poplatku stanovena na 1,5 % hrubých příjmů za využívání fakturovaných operátory.
Článek 24 Real Decreto Legislativo 2/2004, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley Reguladora de las Haciendas Locales (královské legislativní nařízení 2/2004, kterým se schvaluje přepracované znění zákona o místních rozpočtech) ze dne 5. března 2004 (BOE č. 59 ze dne 9. března 2004, s. 10284) a čl. 105 odst. 1 třetího pododstavce Ley Foral 2/1995 de Haciendas Locales de Navarra (zákon č. 2/1995 o místním rozpočtu autonomního společenství Navarra) ze dne 10. března 1995 (BO Navarra č. 36, ze dne 20. března 1995), stanoví, že pokud jde o poplatky za soukromé užívání nebo zvláštní využívání povrchu obecních veřejných komunikací a prostoru nacházejícího se pod nimi a nad nimi, které jsou povinné odvádět podniky poskytující služby, jež se dotýkají všech nebo významné části obyvatel, představuje výše těchto poplatků 1,5 % hrubých příjmů plynoucích z ročního obratu uvedených podniků, kterého dosáhly na území každé obce.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Orange España předložila městu Pamplona „přiznání“ k poplatku za využívání veřejných pozemků, stanovenému vyhláškou o poplatcích č. 22/2014, za druhé čtvrtletí roku 2014 z důvodu činnosti, kterou vykonává v oblasti služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu na území tohoto města.
Vzhledem k tomu, že společnost Orange España měla nicméně za to, že uvedený poplatek je v rozporu s unijními právními předpisy upravujícími odvětví telekomunikací, zejména s autorizační směrnicí, jak je vykládána Soudním dvorem, požádala město Pamplona o opravu „přiznání“ k poplatku a vrácení přeplatku.
Na podporu své žádosti o opravu společnost Orange España nejprve tvrdila, že není vlastníkem sítí, které využívá na území města Pamplona, ale je jejich uživatelkou na základě práva na propojení. Dále upřesnila, že služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu spadají do oblasti působnosti autorizační směrnice, jak je vykládána Soudním dvorem, pokud jde o ukládání poplatků podnikům, které vykonávají svou činnost v odvětví mobilních telefonních služeb. Konečně tvrdila, že uložení poplatku, jehož výše je stanovena výhradně na základě pevného procentního podílu hrubých příjmů podniku, je v rozporu s články 12 a 13 této směrnice.
Město Pamplona tuto žádost zamítlo, přičemž mělo za to, výše splatného poplatku není stižena vadou spočívající v nesprávném skutkovém zjištění nebo nesprávným právním posouzením. Společnost Orange España podala proti tomuto rozhodnutí žalobu k Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
1 de Pamplona (provinciální správní soud č. 1 v Pamploně, Španělsko). Tato žaloba byla zamítnuta rozsudkem ze dne 4. prosince 2015 s odůvodněním, že společnost Orange España je vlastníkem sítí infrastruktur, a proto nemůže být osvobozena od placení poplatku, a dále že výše poplatku byla stanovena v souladu s čl. 105 odst. 1 třetím pododstavcem zákona č. 2/1995.
Společnost Orange España podala proti tomuto rozsudku odvolání k Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Vrchní soud autonomního společenství Navarra, Španělsko). Tento soud potvrdil, že společnost Orange España je jakožto vlastník sítí a infrastruktur užívající městské veřejné pozemky, povinna uhradit dotčený poplatek. Částečně však žalobě vyhověl, když rozhodl, že metoda stanovení výše tohoto poplatku je v rozporu s články 12 a 13 autorizační směrnice, a že společnost Orange España má proto nárok na opravu svého „přiznání“ k poplatku. Uvedený soud měl za to, že výši uvedeného poplatku je třeba stanovit s ohledem na zásady objektivity a proporcionality uvedené v těchto článcích, a nikoli v závislosti na hrubých příjmech nebo obratu podniku, neboť částka dosažená v tomto případě překračuje meze toho, co je nezbytné k zajištění optimálního využití omezených zdrojů.
Město Pamplona podalo kasační opravný prostředek k Tribunal Supremo (Nejvyšší soud, Španělsko), v němž tvrdí, že Tribunal Superior de Justicia de Navarra (Vrchní soud autonomního společenství Navarra) pominul judikaturu Soudního dvora, která se vztahuje na mobilní telefonní operátory, vycházející z rozsudku ze dne 12. července 2012, Vodafone España a France Telecom España (
C‑55/11, C‑57/11 a C‑58/11
,
EU:C:2012:446
), tím, že ji rozšířil na operátory poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu. Společnost Orange España na svou obranu tvrdí, že autorizační směrnice nerozlišuje mezi operátory mobilních telefonních služeb a operátory služeb pevné telefonní sítě. Výklad článku 13 této směrnice provedený Soudním dvorem v tomto rozsudku lze tedy použít na každou situaci, ve které jsou poskytovatelům služeb elektronických komunikací ukládány poplatky za možnost používat rádiové frekvence nebo čísla nebo instalovat zařízení. Společnost Orange España vedle toho zdůrazňuje, že Soudní dvůr se v uvedeném rozsudku nevyjádřil k metodě výpočtu výše takového poplatku.
Za těchto podmínek se Tribunal Supremo (Nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Vztahuje se autorizační směrnice, jak je vykládána Soudním dvorem v souvislosti s podniky, které vykonávají činnost v odvětví mobilních telekomunikací, a konkrétně meze výkonu fiskální pravomoci členských států, které vyplývají z článků 12 a 13 uvedené směrnice, na podniky poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu?
2)
V případě kladné odpovědi na předchozí otázku (a použití uvedené směrnice na poskytovatele služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu), umožňují články 12 a 13 autorizační směrnice členským státům uložit poplatek, jehož výše je stanovena výlučně na základě ročních hrubých příjmů dosažených podnikem – vlastníkem instalovaných zařízení – v souvislosti s poskytováním služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu na příslušném území?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda autorizační směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahuje na podniky poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu.
Z článku 1 odst. 2 autorizační směrnice vyplývá, že se vztahuje na „oprávnění pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací“.
Článek 2 odst. 1 autorizační směrnice stanoví, že pro účely této směrnice se použijí „definice uvedené v článku 2 [rámcové směrnice]“.
Za účelem určení oblasti působnosti autorizační směrnice je proto třeba odkázat na definice pojmů „sítě elektronických komunikací“ a „služby elektronických komunikací“ obsažené v rámcové směrnici.
Článek 2 písm. a) rámcové směrnice definuje „síť elektronických komunikací“ jako „přenosové systémy, a popřípadě i spojovací nebo směrovací zařízení a jiné prostředky, včetně neaktivních síťových prvků, které umožňují přenos signálů po vedení, rádiovými, optickými nebo jinými elektromagnetickými prostředky, včetně družicových sítí, pevných (okruhově nebo paketově komutovaných, včetně Internetu) a mobilních pozemních sítí, sítí pro rozvod elektrické energie v rozsahu, v jakém jsou používány pro přenos signálů, sítí pro rozhlasové a televizní vysílání a sítí kabelové televize, bez ohledu na typ přenášené informace“.
Podle čl. 2 písm. c) rámcové směrnice se „službou elektronických komunikací“ rozumí „služba obvykle poskytovaná za úplatu, která spočívá zcela nebo převážně v přenosu signálů po sítích elektronických komunikací, včetně telekomunikačních služeb a přenosových služeb v sítích používaných pro rozhlasové vysílání“.
V projednávaném případě se ve věci v původním řízení jedná o poskytování služeb přístupu k internetu a pevné telefonní sítě prostřednictvím kabelových sítí a jiných technických zařízení.
Z výše uvedených ustanovení vyplývá, že tato směrnice pro účely definice pojmu „služby elektronických komunikací“ nerozlišuje mezi službami pevné telefonní sítě a mobilními telefonními službami. Jak konstatoval generální advokát v bodě 26 svého stanoviska, bod 10 odůvodnění rámcové směrnice uvádí, aniž by se rozlišovalo mezi službami pevné telefonní sítě a mobilními telefonními službami, že „tato směrnice se vztahuje na hlasové telefonní služby a služby přenosu elektronické pošty“.
Pokud jde o přístup k internetu, čl. 2 písm. a) rámcové směrnice na něj výslovně odkazuje a jak rovněž konstatoval generální advokát v bodě 27 svého stanoviska, bod 10 odůvodnění této směrnice upřesňuje, že „přístup k internetu“ je službou elektronických komunikací.
Je tedy třeba konstatovat, že „službami elektronických komunikací“ ve smyslu rámcové směrnice jsou služby, které spočívají v přenosu signálů po sítích elektronických komunikací bez ohledu na to, zda jsou tyto sítě fixní nebo mobilní, a že zahrnují služby pevné telefonní sítě nebo mobilní telefonní služby, jakož i služby přístupu k internetu. Vzhledem k tomu, že oblast působnosti autorizační směrnice je vymezena v závislosti na definicích uvedených v rámcové směrnici, z výše uvedeného vyplývá, že autorizační směrnice se vztahuje na oprávnění k zajišťování sítí a poskytování služeb přístupu k internetu a služeb pevné telefonní sítě.
V důsledku toho je třeba na první otázku odpovědět tak, že autorizační směrnice musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahuje také na podniky poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu.
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu je, zda v případě kladné odpovědi na první otázku musí být články 12 a 13 autorizační směrnice vykládány v tom smyslu, že brání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá podnikům, jež vlastní infrastruktury nebo sítě nezbytné pro elektronické komunikace a které tyto podniky využívají k poskytování služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu, poplatek, jehož výše je stanovena výlučně na základě ročních hrubých příjmů dosažených těmito podniky na území dotyčného členského státu.
Podle čl. 1 odst. 2 autorizační směrnice se tato směrnice vztahuje na oprávnění pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací (viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
Autorizační směrnice stanoví nejen pravidla týkající se řízení o udělení obecných oprávnění nebo práv na užívání rádiových frekvencí nebo čísel a obsahu uvedených oprávnění, ale rovněž pravidla týkající se povahy či rozsahu peněžních poplatků souvisejících s uvedenými řízeními, které členské státy mohou ukládat podnikům v odvětví služeb elektronických komunikací (rozsudky ze dne 4. září 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
; ze dne 6. října 2015, Base Company,
C‑346/13
,
EU:C:2015:649
, bod
, jakož i ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
Jak vyplývá z ustálené judikatury Soudního dvora, členské státy nemohou v rámci autorizační směrnice uložit jiné poplatky za zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, než jsou poplatky, které stanoví tato směrnice (rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho plyne, že k tomu, aby byla ustanovení autorizační směrnice použitelná na takový poplatek, jako je poplatek ve věci v původním řízení, musí být vznik poplatkové povinnosti vázán na řízení o udělení obecného oprávnění, které podle čl. 2 odst. 2 písm. a) této směrnice zaručuje práva pro zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací (rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatura).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že správní poplatky, které mohou podle článku 12 autorizační směrnice uložit členské státy podnikům, které zajišťují síť nebo poskytují službu elektronických komunikací podle obecného oprávnění nebo kterým bylo uděleno právo na užívání, z nichž jsou financovány činnosti vnitrostátního regulačního orgánu, musejí být určeny výhradně k pokrytí celkových administrativních nákladů, které vznikají při činnostech uvedených v čl. 12 odst. 1 písm. a) této směrnice (rozsudek ze dne 30. ledna 2018, X a Visser,
C‑360/15 a C‑31/16
,
EU:C:2018:44
, bod
).
Mimoto Soudní dvůr již uvedl, že se článek 13 autorizační směrnice nevztahuje na všechny poplatky stanovené pro infrastrukturu umožňující zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací (rozsudky ze dne 4. září 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
, jakož i ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatura).
Tento článek se totiž týká pravidel ukládání poplatků za práva na užívání rádiových frekvencí nebo čísel nebo za práva na instalování zařízení na veřejném nebo soukromém majetku, přes něj nebo pod ním (rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci čl. 2 první pododstavec vyhlášky o poplatcích č. 22/2014 stanoví, že „[s]kutečností vedoucí ke vzniku poplatku je soukromé užívání nebo zvláštní využívání podzemního prostoru a povrchu městských veřejných pozemků, jakož i prostoru nad nimi, prostřednictvím vedení, potrubí a tunelů pro vedení elektrické energie, vody, plynu a jakékoliv jiné kapaliny, pevných telefonních linek, mobilních telefonních linek a jiných služeb elektronické komunikace […]“. Kromě toho podle čl. 4 bodu 3 této vyhlášky platí, že jak vlastníci využívaných sítí nebo infrastruktur, tak nositelé práva na užívání a přístup k těmto sítím a infrastrukturám nebo práva na jejich propojení, podléhají, s výjimkou mobilních telefonních operátorů, uvedenému poplatku.
Pokud jde o výklad článku 12 autorizační směrnice, ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, jakož i z odpovědí účastníků řízení na otázku položenou Soudním dvorem na jednání vyplývá, že poplatek za využívání veřejných pozemků nespadá do oblasti působnosti tohoto článku, jelikož nemá sloužit k pokrytí celkových správních nákladů na činnosti vnitrostátního regulačního orgánu. Uvedený poplatek nemůže být proto kvalifikován jako „správní poplatek“ ve smyslu uvedeného článku.
V důsledku toho článek 12 autorizační směrnice nebrání vnitrostátní právní úpravě, která takový poplatek stanoví.
Z judikatury Soudního dvora k článku 13 autorizační směrnice vyplývá, že výrazy „zařízení“ a „instalování“ použité v článku 13 autorizační směrnice odkazují na fyzickou infrastrukturu, která umožňuje zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací, a na její fyzické umístění na dotčeném veřejném nebo soukromém majetku (rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
a citovaná judikatura).
Jak však bylo uvedeno v bodě 38 tohoto rozsudku, článek 13 autorizační směrnice se nevztahuje na všechny poplatky stanovené pro infrastrukturu umožňující zajišťování sítí a poskytování služeb elektronických komunikací (rozsudek ze dne 4. září 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
).
Z bodu 40 tohoto rozsudku přitom vyplývá, že skutečnost zakládající poplatkovou povinnost za využívání veřejných pozemků spočívá v soukromém užívání nebo zvláštním využívání podzemního prostoru a povrchu městských veřejných pozemků, jakož i prostoru nad nimi, prostřednictvím různých infrastruktur; poplatníky tohoto poplatku jsou tedy provozovatelé sítí nebo poskytovatelé služeb dodávky elektrické energie, vody, plynu nebo jakékoliv jiné kapaliny, služeb pevné telefonní sítě, mobilních telefonních služeb a jiných služeb elektronických komunikací, kteří tyto infrastruktury užívají nebo využívají.
Článek 4 bod 3 vyhlášky o poplatcích č. 22/2014 vedle toho stanoví, že uvedenému poplatku podléhají nejen nositelé práva na užívání a přístup k používaným sítím nebo infrastrukturám nebo práva na jejich propojení, ale rovněž jejich vlastníci, tedy i ti, kteří tyto sítě nebo tyto infrastruktury osobně neprovozují.
Z toho vyplývá, že oblast působnosti poplatku za využívání veřejných pozemků není omezena pouze na operátory zajišťující sítě nebo poskytující služby elektronických komunikací nebo na operátory, kteří mají práva stanovená v článku 13 autorizační směrnice, což však musí ověřit předkládající soud (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 4. září 2014, Belgacom a Mobistar,
C‑256/13 a C‑264/13
,
EU:C:2014:2149
, bod
).
Mimoto vyhláška o poplatcích č. 22/2014 nijak nestanoví, že – pokud jde o soukromé užívání nebo zvláštní využívání částí veřejných pozemků prostřednictvím různých infrastruktur – měla by být za tímto účelem určena fyzická nebo právnická osoba, která takové infrastruktury instalovala, jak to nutně vyplývá z článku 13 autorizační směrnice.
Poplatek za využívání veřejných pozemků, uložený toto vyhláškou o poplatcích, nelze tedy považovat za poplatek uložený podnikům zajišťujícím sítě a poskytujícím služby elektronických komunikací výměnou za právo instalovat zařízení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. prosince 2015, Proximus,
C‑517/13
,
EU:C:2015:820
, bod
).
Vzhledem k tomu, že skutečnost, která zakládá povinnost k poplatku za využívání veřejných pozemků, souvisí v souladu s uvedenou vyhláškou s přiznáním práva užívat zařízení instalovaná na městských veřejných pozemcích, přes ně nebo pod nimi, není tedy závislá na právu na instalování takových zařízení ve smyslu článku 13 autorizační směrnice, připomenutému v bodě 43 tohoto rozsudku.
Z toho vyplývá, že poplatek stanovený vyhláškou o poplatcích č. 22/2014 nespadá do oblasti působnosti článku 13 autorizační směrnice.
Článek 13 autorizační směrnice tudíž nebrání vnitrostátní právní úpravě, která stanoví takový poplatek, jako je poplatek za využívání veřejných pozemků.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že články 12 a 13 autorizační směrnice musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá podnikům vlastnícím infrastruktury nebo sítě nezbytné pro elektronické komunikace a které tyto podniky využívají k poskytování služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu, poplatek, jehož výše je stanovena výlučně na základě ročních hrubých příjmů dosažených těmito podniky na území dotyčného členského státu.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:

1)
Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/20/ES ze dne 7. března 2002 o oprávnění pro sítě a služby elektronických komunikací (autorizační směrnice), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/140/ES ze dne 25. listopadu 2009, musí být vykládána v tom smyslu, že se vztahuje také na podniky poskytující služby pevné telefonní sítě a přístupu k internetu.

2)
Články 12 a 13 směrnice 2002/20 ve znění směrnice 2009/140 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání vnitrostátní právní úpravě, která ukládá podnikům vlastnícím infrastruktury nebo sítě nezbytné pro elektronické komunikace a které tyto podniky využívají k poskytování služeb pevné telefonní sítě a přístupu k internetu, poplatek, jehož výše je stanovena výlučně na základě ročních hrubých příjmů dosažených těmito podniky na území dotyčného členského státu.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: španělština.