CELEX: 62018TJ0380
Марка на Европейския съюз
Производство по възражение
Заявка за словна марка на Европейския съюз „INTAS“
По-ранни марка на Европейския съюз и национална марки, съдържащи словния елемент „indas“
Относително основание за отказ
Вероятност от объркване
Сходството на знаците и на стоките
Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001
Доказване на реалното използване на по-ранните марки
член 47 от Регламент 2017/1001

)
[…]
От правна страна
[…]
По допустимостта
[…]
По повдигнатите от встъпилата страна възражения за недопустимост
Встъпилата страна поддържа, че твърденията, с които жалбоподателят оспорва доказването на реалното използване на по-ранните марки и на концептуалното сравнение на конфликтните знаци, са недопустими. Според встъпилата страна повдигнатите с тези твърдения фактически и правни въпроси вече са били окончателно решени в решение, прието на 16 март 2017 г. от отдела по споровете в друга процедура по възражение между същите страни относно знаци, идентични с разглежданите по настоящото дело, и стоки, за които се отнася заявената марка, различни от разглежданите в настоящия случай (преписки R 816/2017‑4 и R 1031/2017‑4) (наричано по-нататък „решението от 16 март 2017 г.“). Решението от 16 март 2017 г. е обжалвано от жалбоподателя и от встъпилата страна пред същия апелативен състав, който е приел обжалваното по настоящото дело решение. При произнасянето си по въпросите за доказването на реалното използване на въпросните по-ранни марки и за концептуалното сходство на конфликтните знаци посоченият апелативен състав потвърдил преценките на отдела по споровете в решението от 16 март 2017 г. Така, тъй като решението на апелативния състав не е обжалвано пред Общия съд в частта, отнасяща се до посочените въпроси, преценките, съдържащи се в решението от 16 март 2017 г., станали окончателни. По-конкретно встъпилата страна поддържа, че обжалваното решение по настоящото дело само потвърждава решението от 16 март 2017 г., тъй като не взема предвид нови обстоятелства, нито преразглежда положението на страните, като апелативният състав изрично препраща към анализа на тези въпроси, извършен в рамките на предходното производство по възражение между същите страни. Следователно, като иска отмяната на обжалваното решение по настоящото дело, жалбоподателят de facto иска отмяна на решението от 16 март 2017 г. Накрая, според встъпилата страна, ако Общият съд не приеме въпросните твърдения за нарушения за недопустими, това би противоречало на принципите на res iudicata и ne bis in idem и би създало положение на несигурност относно неговите изключителни права, което засяга оправданите му правни очаквания и принципа на правна сигурност.
Първо, трябва да се припомни, че принципът на силата на пресъдено нещо, който изисква да не се оспорва окончателният характер на съдебно решение, не e приложим в отношението между решение на отдела по споровете и възражение, направено по-късно в отделно производство, предвид че производствата пред EUIPO са от административно, а не от правораздавателно естество (вж. решение от 8 декември 2015 г., Giand/СХВП — Flamagas (FLAMINAIRE),
T‑583/14
, непубликувано,
EU:T:2015:943
, т.
и цитираната съдебна практика). A fortiori, мотивите на решение, постановено от отдела по споровете в различно производство по възражение, не се ползват със сила на пресъдено нещо. Тези мотиви не могат да породят придобити права или оправдани правни очаквания за засегнатите страни.
Поради това не може да се приеме твърдението на встъпилата страна, че отхвърлянето на възраженията ѝ за недопустимост би създало положение на несигурност относно изключителните ѝ права, което засяга оправданите ѝ правни очаквания и принципа на правна сигурност.
На второ място, принципът ne bis in idem, който забранява едно и също лице да бъде санкционирано повече от веднъж за едно и също неправомерно поведение, за да се защити един и същ правен интерес, представлява общ принцип на правото на Европейския съюз, за чието спазване съдът следи. Този принцип обаче е приложим само за санкции, каквито не са решенията, постановени от EUIPO в рамките на производство по възражение (вж. решение от 8 декември 2015 г., FLAMINAIRE,
T‑583/14
, непубликувано,
EU:T:2015:943
, т.
и цитираната съдебна практика). Следователно в конкретния случай позоваването на този принцип е неотносимо.
Трето, важно е да се припомни, че решение, с което само се потвърждава предходно необжалвано в сроковете решение, не е акт, подлежащ на обжалване. За да не се възстанови срокът за подаване на жалба срещу по-ранно решение, жалбата срещу подобно потвърдително решение трябва да се обяви за недопустима. Ето защо, когато обжалваният акт само потвърждава предходен акт, жалбата е допустима само при условие че потвърденият акт е обжалван в срок (вж. определение от 13 юли 2017 г., myToys.de/EUIPO — Laboratorios Indas (myBaby),
T‑519/15
, непубликувано,
EU:T:2017:502
, т.
и цитираната съдебна практика).
Счита се, че решението само потвърждава предходно решение, ако не съдържа никакво ново обстоятелство по отношение на последното и ако не е било предшествано от преразглеждане на положението на адресата на това предходно решение (вж. определение от 13 юли 2017 г., myBaby,
T‑519/15
, непубликувано,
EU:T:2017:502
, т.
и цитираната съдебна практика).
В това отношение, дори да съдържа заключения, идентични с тези по предходно решение, прието от отдела по споровете в различно производство по възражение, решението на апелативен състав е резултат от преразглеждане на правните и фактическите въпроси, които са му били представени. Безспорно това преразглеждане може да доведе до резултат, идентичен с този, който е постигнат по-рано пред отдела по споровете в рамките на различно производство между същите страни по отношение на знаци, идентични на разглежданите в последващо производство пред EUIPO. Все пак тази идентичност на разрешението, прието от две различни инстанции на EUIPO в различни производства по възражение, не означава, че постановеното от апелативен състав решение има потвърдителен характер по отношение на решението, постановено преди това от отдел по споровете в друго производство.
Този извод се налага още по-убедително, предвид че доказването на реалното използване на по-ранните марки може да варира във времето и не може да се счита за окончателно установено в рамките на производство по възражение, различно от производството по възражение, по което е поискано. Освен това, тъй като сравнението на конфликтните знаци може да варира според съответните потребители, както и във времето, това сравнение не може да се счита за окончателно установено с предходно решение на EUIPO, което не е било обжалвано пред Общия съд.
От това следва, че доколкото се отнася до доказването на реалното използване на по-ранните марки и на концептуалното сходство на конфликтните знаци обжалваното решение не може да се счита за „потвърждение“ на решение, прието от отдел по споровете в различно производство по възражение между същите страни и с предмет същите марки.
С оглед на гореизложеното възраженията на встъпилата страна за недопустимост не могат да бъдат приети и трябва да бъдат отхвърлени.
По същество
По доказването на реалното използване на по-ранните марки
[…]
–
По реалното използване на по-ранната марка на Европейския съюз
Жалбоподателят поддържа, че апелативният състав е допуснал грешка, като е приел, че използването в Испания на по-ранната марка на Европейския съюз е било достатъчно, за да се докаже реалното използване на тази марка в рамките на Съюза. Според жалбоподателя от решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) следва, че по-ранна марка на Европейския съюз трябва да се използва в по-обширна територия от тази на една-единствена държава членка, за да се квалифицира използването ѝ като реално, и че само при определени особени обстоятелства използването в една-единствена държава членка е достатъчно, за да докаже реалното използване на тази марка в рамките на Съюза.
В това отношение е важно да се отбележи, че в посоченото от жалбоподателя решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) Съдът постановява, от една страна, по отношение на член 47, параграфи 2 и 3 от Регламент 2017/1001, че съгласно съдебната практика изразът „използване в [Съюза]“ трябва да се тълкува в смисъл, че териториалният обхват не представлява отделен критерий за реалното използване, а е един от елементите на това използване, който следва да се вземе предвид при общия анализ и да се разгледа заедно с останалите елементи на същото, и че думите „в [Съюза]“ имат за цел да уточнят референтния географски пазар за всяка преценка за съществуването на „реално използване“ на марка на Европейския съюз. От друга страна, според Съда изразът „реално използване в [Съюза]“ по смисъла на член 18, параграф 1 от Регламент 2017/1001 означава, че използването на марката на Европейския съюз в трети държави не може да бъде взето предвид (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
—
и т. 1 от диспозитива).
Освен това Съдът уточнява, че целта на Регламент 2017/1001 е да преодолее пречките на териториалната приложимост на правата, които законодателствата на държавите членки предоставят на притежателите на марки, като даде възможност на предприятията да приспособят икономическите си дейности към измеренията на Съюза и да ги упражняват безпрепятствено. Според Съда марката на Европейския съюз позволява на притежателя ѝ да идентифицира стоките или услугите си по един и същи начин в целия Съюз, без да се съобразява с границите. От друга страна, предприятията, които не желаят закрила на техните марки на равнището на Съюза, могат да изберат да използват националните марки, без да са длъжни да заявяват марките си за регистрация като марки на Европейския съюз. Съдът подчертава, че единният характер на марката на Европейския съюз предполага еднаквата ѝ защита на цялата територия на Съюза, в смисъл че по принцип марка на Европейския съюз може да бъде регистрирана или прехвърляна и да бъде предмет на отказ, на решение за отмяна или за обявяване на недействителност, и нейното използване може да бъде забранено само за целия Съюз. Така според Съда, ако се приеме, че в рамките на режима на марките на Европейския съюз териториите на държавите членки имат определено значение, ще се възпрепятства постигането на горепосочената цел и ще се наруши единният характер на марка на Европейския съюз. От това Съдът заключава, че за да се прецени дали е налице „реално използване в [Съюза]“, не следва да се вземат предвид границите на територията на държавите членки (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
—
и
).
От друга страна, Съдът изрично отхвърля, от една страна, поддържаното пред него твърдение, че териториалният обхват на използването на марка на Европейския съюз в никакъв случай не може да се ограничи до територията на една-единствена държава членка (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
), и от друга страна, тезата, че дори да не се вземат предвид границите на държавите членки в рамките на вътрешния пазар, условието за реално използване на марката на Европейския съюз изисква тя да се използва в съществена част от територията на Съюза, което може да съответства на територията на една държава членка (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
и
).
В това отношение Съдът уточнява, че макар да е обосновано да се очаква марка на Европейския съюз да се използва в по-обширна територия от тази на една-единствена държава членка, не е необходимо това използване да има широк географски обхват, за да се квалифицира като реално, тъй като тази квалификация зависи от особеностите на разглежданите стоки или услуги на съответния пазар (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
).
Всъщност според Съда не е изключено „при определени обстоятелства“ пазарът на стоките или на услугите, за които е била регистрирана марка на Европейския съюз, да е ограничен на практика до територията на една-единствена държава членка. Съдът уточнява, че в такъв случай използването на марката на Европейския съюз на тази територия би могло да отговаря едновременно на условието за реално използване на марка на Европейския съюз и на това за реално използване на национална марка (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
).
Ето защо, противно на поддържаното от жалбоподателя, като използва израза „при определени обстоятелства“ в точка 50 от решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), Съдът не цели да установи, че признаването на реално използване на марка на Европейския съюз, използвана само в една държава членка, представлява изключение от общ принцип. Освен това Съдът посочва определените от постоянната съдебна практика условия за преценка на реалното използване на марка, а именно съвкупността от факти и обстоятелства, които могат да установят, че търговското използване на тази марка позволява да се поддържат или придобият пазарните дялове за стоките или услугите, за които е била регистрирана. Всъщност Съдът подчертава, че не е възможно да се определи предварително, по абстрактен начин, какъв териториален обхват трябва да се приеме, за да се определи дали използването на посочената марка е реално или не, и че поради това не може да се установи правило de minimis (вж. решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
и цитираната съдебна практика). Според Съда марката на Европейския съюз е предмет на реално използване, когато се използва в съответствие с основната ѝ функция и с цел поддържане или придобиване на пазарни дялове в Съюза за обозначените с посочената марка стоки или услуги. Следователно при преценката на реалното използване следва да се вземат предвид характеристиките на съответния пазар, естеството на стоките или услугите, защитени от марката, териториалният и количественият обхват на използването, както и честотата и постоянството при използването (решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
).
От гореизложеното следва, първо, че териториалният обхват е само един от факторите, които трябва да се вземат предвид при преценката на реалното използване на марка на Европейския съюз, и второ, че не може да се определи правило de minimis за установяването на този фактор. Всъщност не е необходимо използването на марка на Европейския съюз да има широк географски обхват, за да се квалифицира като реално, доколкото тази квалификация зависи от особеностите на разглежданите стоки или услуги на съответния пазар и по-общо от съвкупността от факти и обстоятелства, които могат да установят, че търговското използване на тази марка позволява да се придобият или да се запазят пазарните дялове за стоките или услугите, за които е била регистрирана (вж. в този смисъл решение от 19 декември 2012 г., Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
, т.
) На следващо място, за да се квалифицира използването на марка на Европейския съюз като реално, не се изисква последната да се използва в съществена част от територията на Съюза. Освен това не трябва да се изключва възможността въпросната марка да е била използвана на територията на една-единствена държава членка, доколкото границите на държавите членки не са от значение, а следва да се вземат предвид особеностите на разглежданите стоки или услуги.
В съответствие с принципите, закрепени в решението от 19 декември 2012 г., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
), Общият съд многократно е постановявал, че използването на марка на Европейския съюз в една-единствена държава членка (например в Германия, Испания, Обединеното кралство) и дори в един-единствен град на държава — членка на Европейския съюз (например в Лондон), е достатъчно за изпълнението на критерия за териториален обхват (вж. в този смисъл решения от 30 януари 2015 г., Now Wireless/СХВП — Starbucks (HK) (now),
T‑278/13
, непубликувано,
EU:T:2015:57
, т.
и
, от 15 юли 2015 г., TVR Automotive/СХВП — TVR Italia (TVR ITALIA),
T‑398/13
,
EU:T:2015:503
, т.
, от 9 ноември 2016 г., Gallardo Blanco/EUIPO — Expasa Agricultura y Ganadería (Изображение на зъбалец на конска юзда във формата на H),
T‑716/15
, непубликувано,
EU:T:2016:649
, т.
—
, от 30 ноември 2016 г., K&K Group/EUIPO — Pret A Manger (Europe) (Pret A Diner),
T‑2/16
, непубликувано,
EU:T:2016:690
, т.
, от 28 юни 2017 г., Tayto Group/EUIPO — MIP Metro (real),
T‑287/15
, непубликувано,
EU:T:2017:443
, т.
, от 15 ноември 2018 г., DRH Licensing & Managing/EUIPO — Merck (Flexagil),
T‑831/17
, непубликувано,
EU:T:2018:791
, т.
и от 6 март 2019 г., Serenity Pharmaceuticals/EUIPO — Gebro Holding (NOCUVANT),
T‑321/18
, непубликувано,
EU:T:2019:139
, т.
—
).
С други думи, както подчертава генералният адвокат Sharpston в заключението си по дело Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
), няма значение дали марка на Европейския съюз е била използвана в една или няколко държави членки. Значение имат последиците от използването ѝ на вътрешния пазар, и по-точно дали то е достатъчно за поддържането или придобиването на пазарен дял на този пазар за обхванатите от марката стоки и услуги и дали обслужва търговски стойностно присъствие на стоките или услугите на този пазар. Няма значение дали това използване води до действителен търговски успех (заключение на генералния адвокат Sharpston по дело Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, т.
).
В конкретния случай, като се има предвид, първо, значителният брой доказателства, представени от встъпилата страна, второ, продължителността и честотата на използване, за което свидетелстват тези документи, трето, характеристиките на стоките, за които това използване е било доказано, и обичайните канали на разпространение, а именно че става въпрос за стоки от здравния сектор, предоставяни по-специално от аптеки и болници, и четвърто, значението на това използване по отношение както на обема на продажбите, така и на оборота, следва да се приеме с оглед на принципите, закрепени в решението от 19 декември 2012 г., Leno Merken (
C‑149/11
,
EU:C:2012:816
) и обобщени в точка 80 по-горе, че апелативният състав не е допуснал грешка в преценката, като е приел в точка 22 от обжалваното решение, че встъпилата страна е доказала използването на марката „INDAS“ в Испания и че доколкото не се вземат предвид границите на държавите членки, това използване е достатъчно, за да се докаже използването в Съюза.
Всъщност следва да се приеме, че използването на по-ранна марка на Европейския съюз в една държава членка може да породи последици за вътрешния пазар, например като осигури стойностна от търговска гледна точка известност на стоките за участниците на пазар, който е по-голям от пазара на територията, на която се използва марката (заключение на генералния адвокат Sharpston по дело Leno Merken,
C‑149/11
,
EU:C:2012:422
, т.
).
Съвкупността от представените от встъпилата страна доказателства показва използване, което е достатъчно за поддържането или придобиването на пазарни дялове на съответния пазар и допринася за значително търговско присъствие на стоките, посочени в точка 15 по-горе, спадащи към клас 10 и обхванати от по-ранната марка на Европейския съюз. Следователно апелативният състав не е допуснал грешка в преценката и като е приел, в точка 34 от обжалваното решение, че реалното използване на посочената марка е доказано за тези стоки.
Ето защо второто оплакване на жалбоподателя, посочено в точка 44 по-горе, трябва да се отхвърли.
[…]
По съдебните разноски
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (девети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Intas Pharmaceuticals Ltd да заплати съдебните разноски.

Gervasoni
Madise
da Silva Passos
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 7 ноември 2019 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.