CELEX: 62021CJ0825
Преюдициално запитване
Пространство на свобода, сигурност и правосъдие
Имиграционна политика
Директива 2008/115/ЕО
Връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни
Молба за убежище
Отхвърляне
Заповед за напускане на страната
Член 6, параграф 4
Молба за разрешение за пребиваване по медицински причини
Допустима молба
Издаване на разрешение за временно пребиваване докато трае разглеждането на молбата
Отхвърляне на молбата
Социална помощ
Отказ
Условие за законност на пребиваването
Липса на решение за връщане
Ефект на разрешението за временно пребиваване върху заповедта за напускане на страната

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на членове 6 и 8 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни (
ОВ L 348, 2008 г., стр. 98
).
Запитването е отправено в рамките на спор между гражданка на трета страна и Centre public d’action sociale de Liège (Обществен център за социални грижи в Лиеж, Белгия) (наричан по-нататък „CPAS“) относно взетото от този център решение да прекрати социалното ѝ подпомагане.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съгласно съображение 4 от Директива 2008/115:
„Следва да се установят ясни, прозрачни и справедливи правила с цел установяване на ефективна политика на връщане като необходим елемент на една добре ръководена миграционна политика“.
Член 3 („Определения“) от тази директива предвижда:
„За целите на настоящата директива се прилагат следните определения:
[…]
4.
„решение за връщане“ е административно или съдебно решение или друг акт, което определя или обявява за незаконен престоя на гражданин на трета страна и налага или постановява задължение за връщане;
[…]“.
Член 6 („Решение за връщане“) от посочената директива гласи:
„1.   Държавите членки издават решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, без да се засягат изключенията, посочени в параграфи 2—5.
[…]
4.   Държавите членки могат във всеки един момент да вземат решение да предоставят на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на престой, поради хуманни, хуманитарни или други причини. В този случай не се издава решение за връщане. В случай, че решение за връщане вече е издадено, то се оттегля или се спира изпълнението му за срока на валидност на разрешението за пребиваване или на друго разрешение, с което се дава право на престой.
[…]“.
Член 8 („Извеждане“) от Директива 2008/115 предвижда в параграф 1:
„Държавите членки предприемат всички необходими мерки, за да изпълнят принудително решението за връщане, ако не е бил предоставен срок за доброволно напускане съгласно член 7, параграф 4 или ако задължението за връщане не е било изпълнено в рамките на предоставения съгласно член 7 срок за доброволно напускане“.
Белгийското право
Правната уредба относно социалното подпомагане
Член 57, параграф 2 от Loi organique des centres publics d’action sociale (Устройствен закон за обществените центрове за социални грижи) от 8 юли 1976 г. (Moniteur belge от 5 август 1976 г., стр. 9876), в приложимата му редакция към спора по главното производство (наричан по-нататък „Законът за CPAS“), предвижда:
„В отклонение от другите разпоредби на този закон функциите на обществения център за социални грижи се свеждат до:
1°
предоставянето на спешна медицинска помощ на чужденците, които пребивават незаконно в Кралството;
2°
[…]
Чужденецът, който твърди, че е бежанец, и е подал молба да бъде признат за такъв, пребивава незаконно в Кралството, когато молбата му за убежище е била отхвърлена и на съответния чужденец е била връчена заповед за напускане на страната.
[…]“.
Правната уредба относно чужденците
Член 9 ter от Loi du 15 декември 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (Закон от 15 декември 1980 г. за достъпа до територията на страната, пребиваването, установяването и извеждането на чужденци) (Moniteur belge от 31 декември 1980 г., стр. 14584), в приложимата му редакция към спора по главното производство (наричан по-нататък „Законът за чужденците“), предвижда в параграф 1:
„Всеки чужденец, който пребивава в Белгия […] и който страда от заболяване, създаващо реална опасност за живота или физическото му здраве или реална опасност от нечовешко или унизително отнасяне, когато в страната му на произход или в страната, където пребивава, няма подходящо лечение, може да поиска […] разрешение да пребивава в Кралството […]“.
Член 7 от Arrêté royal fixant des modalités d’exécution de la loi du 15 septembre 2006 modifiant la [loi sur les étrangers] (Кралски указ за прилагане на Закона от 15 септември 2006 г. за изменение на [Закона за чужденците]) от 17 май 2007 г. (Moniteur belge от 31 май 2007 г., стр. 29535), в приложимата му редакция към спора по главното производство (наричан по-нататък „Кралският указ от 17 май 2007 г.“), предвижда:
„С изключение на случаите по член 9 ter, § 3 от Закона, оправомощеното от министъра лице дава указания на общината да впише съответното лице в регистъра на чужденците и да му издаде удостоверение за регистрация съгласно образец А. […]“.
Член 8 от този кралски указ предвижда:
„Разрешението за временно пребиваване и удостоверението за вписване в регистъра на чужденците, издадени на основание член 9 ter от Закона, са валидни най-малко една година“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
На 19 август 2014 г. жалбоподателката по главното производство, гражданка на Демократична република Конго, подава в Белгия молба за международна закрила.
С решение от 24 септември 2014 г. Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (CGRA) (Главен комисар за бежанците и лицата без гражданство) (Белгия) отхвърля тази молба, като отказва да ѝ предостави както статут на бежанец, така и субсидиарна закрила (наричано по-нататък „решението на CGRA“).
На 13 октомври 2014 г. белгийската държава, чрез Office des étrangers (Служба за чужденците, Белгия), връчва на жалбоподателката по главното производство заповед за напускане на страната.
На 16 октомври 2014 г. последната подава до Conseil du contentieux des étrangers (Съвет по споровете във връзка с режима на чужденците, Белгия) жалба срещу решението на CGRA. Заповедта за напускане на страната не е обжалвана.
На 19 януари 2015 г. жалбоподателката по главното производство подава до Службата за чужденците молба за издаване на разрешение за пребиваване по медицински причини на основание член 9 ter от Закона за чужденците.
Тъй като Службата за чужденците обявява тази молба за допустима, на 8 юни 2015 г. на жалбоподателката по главното производство е издадено удостоверение за регистрация съгласно член 7 от Кралския указ от 17 май 2007 г. Поради това CPAS ѝ отпуска парична социална помощ.
На 22 юли 2015 г. Съветът по споровете във връзка с режима на чужденците отхвърля жалбата срещу решението на CGRA, подадена от жалбоподателката по главното производство.
С решение от 20 април 2016 г. Службата за чужденците отхвърля молбата за издаване на разрешение за пребиваване по медицински причини, поради което на жалбоподателката по главното производство повече не са издавани удостоверения за регистрация. Последната е уведомена за това решение на 29 април 2016 г.
Жалбоподателката по главното производство подава пред Съвета по споровете във връзка с режима на чужденците жалба срещу посоченото решение, която не спира изпълнението му.
С решения от 31 май, 28 юни и 19 юли 2016 г. CPAS прекратява социалната ѝ помощ, считано от 1 май 2016 г., и иска да му бъде възстановена платената след 29 април 2016 г. сума в размер на 56,69 EUR.
С решение от 7 ноември 2016 г. Tribunal du travail de Liège (Съд по трудови спорове Лиеж, Белгия) отхвърля жалбата, подадена от жалбоподателката по главното производство срещу тези три решения.
С решение от 15 март 2017 г. Cour du travail de Liège (Апелативен съд по трудови спорове Лиеж, Белгия) отхвърля въззивната жалба, подадена от жалбоподателката по главното производство срещу това решение, като по същество приема, че действието на заповедта за напускане на страната, издадена преди подаването на молбата за разрешение за пребиваване по медицински причини, е било спряно, но същевременно е продължило да е налице и че действието ѝ е било възобновено, когато са престанали да бъдат издавани удостоверенията за регистрация. Ето защо според него пребиваването на жалбоподателката по главното производство през периода от 1 май до 2 ноември 2016 г. е незаконно. Поради това съгласно член 57, параграф 2 от Закона за CPAS тя не би могла да получи социална помощ, различна от спешната медицинска помощ.
Жалбоподателката по главното производство обжалва това решение пред Cour de cassation (Касационен съд, Белгия), запитващата юрисдикция. По същество тя поддържа, че в последното решение неправилно е придадено действие на заповедта за напускане на страната, връчена ѝ на 13 октомври 2014 г. Всъщност издаването на удостоверения за регистрация на гражданина на трета страна, който иска да му бъде предоставено право на пребиваване по медицински причини на основание член 9 ter от Закона за чужденците, означавало, че последният има разрешение за пребиваване — макар и временно и непостоянно — и следователно предполагало мълчаливото оттегляне на връчената по-рано заповед за напускане на страната. Следователно обжалваното съдебно решение нямало как да се основе на тази заповед за напускане на страната, за да се постанови, че жалбоподателката по главното производство е била в незаконен престой в периода между 1 май и 2 ноември 2016 г. и че следователно тя няма право на разглежданата социална помощ.
Касационният съд припомня, че съгласно белгийското право член 57, параграф 2, първа алинея от Закона за CPAS свежда функциите на CPAS по отношение на незаконно пребиваващите чужденци до предоставянето на спешна медицинска помощ. Той посочва, че съгласно четвърта алинея от тази разпоредба всъщност чужденецът, който твърди, че е бежанец, и е подал молба да бъде признат за такъв, пребивава незаконно в Белгия, когато молбата за убежище е била отхвърлена и му е била връчена заповед за напускане на страната.
Тази юрисдикция отбелязва, от една страна, че съгласно член 6, параграф 1 от Директива 2008/115 държавите членки по принцип са длъжни да издадат решение за връщане на всеки гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, и от друга, че съгласно член 8, параграф 1 от тази директива те трябва да предприемат всички необходими мерки, за да изпълнят решението за връщане. Съгласно член 6, параграф 4 от посочената директива обаче държавите членки могат във всеки един момент да вземат решение да предоставят на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на престой, поради хуманни, хуманитарни или други причини, и — в случай че вече е издадено решение за връщане — то се оттегля или се спира изпълнението му за срока на валидност на разрешението за пребиваване или на друго разрешение, с което се дава право на престой.
В тази насока Касационният съд отбелязва, че в точка 36 от решение от 19 юни 2018 г., Gnandi (
C‑181/16
,
EU:C:2018:465
) Съдът е констатирал, че заповедта за напускане на територията, която Службата за чужденците е издала на гражданина на трета страна след отхвърлянето на молбата му за международна закрила, представлява „решение за връщане“ по смисъла на член 3, точка 4 от Директива 2008/115.
Според запитващата юрисдикция обаче в точка 75 от решение от 15 февруари 2016 г., N., (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
) Съдът е подчертал, че полезният ефект на Директива 2008/115 изисква образуваната по реда на тази директива процедура, в рамките на която е прието решение за връщане, да може да бъде възобновена от етапа, на който е била прекъсната поради подаването на молба за международна закрила, веднага щом тази молба бъде отхвърлена на първа инстанция, като държавите членки са длъжни да не застрашават постигането на целта на тази директива, а именно установяването на ефективна политика за извеждане и репатриране на незаконно пребиваващите граждани на трети страни.
Тази юрисдикция отбелязва, че в точка 76 от това решение Съдът е уточнил, че както от задължението за лоялност на държавите членки, произтичащо от член 4, параграф 3 ДЕС, така и от изискванията за ефективност, споменати по-конкретно в съображение 4 от Директива 2008/115, следва, че задължението на държавите членки по член 8 от същата директива да пристъпят към извеждането, трябва да се изпълни в най-кратки срокове, и че това задължение не би било изпълнено, ако извеждането бъде забавено, поради това че след отхвърлянето на молбата за международна закрила на първа инстанция трябва отново да започне процедура като разглежданата, но не от етапа, на който е била прекъсната, а от самото начало.
Според запитващата юрисдикция оттук следва, че разглеждането на жалбата в главното производство налага да се даде тълкуване на членове 6 и 8 от Директива 2008/115.
При тези условия Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Допускат ли членове 6 и 8 от Директива [2008/115] национална правна уредба, съгласно която издаването на разрешение — даващо право на пребиваване поради разглеждане на молба за разрешение за пребиваване по медицински причини, приета за допустима с оглед на посочените критерии — означава, че на съответния гражданин на трета страна е разрешено да пребивава, макар и временно и непостоянно, докато се разглежда тази му молба, и че издаването на такова разрешение предполага следователно мълчаливо оттегляне на несъвместимо с него решение за връщане, прието по-рано в рамките на процедура по предоставяне на убежище?“.
По преюдициалния въпрос
По допустимостта
Белгийското правителство счита, че не следва да се дава отговор на преюдициалния въпрос, защото той бил ирелевантен за разрешаването на спора по главното производство. Всъщност националната правна уредба, посочена от запитващата юрисдикция в този въпрос, не съществувала в белгийското право. В това отношение тази юрисдикция изхождала от постановка, неправилна поради две съображения.
От една страна, удостоверението за регистрация, издадено съгласно член 7 от Кралския указ от 17 май 2007 г. и член 9 ter от Закона за чужденците на дадено лице, чиято молба за разрешение за пребиваване по медицински причини е обявена за допустима, не представлявало разрешение, което дава право на пребиваване, а предоставяло на това лице само право временно да остане на територията на страната.
От друга страна, в белгийското право правото на оставане на територията на страната не предполагало мълчаливо оттегляне на решението за връщане, прието по-рано спрямо заинтересованото лице. Всъщност с решение от 23 май 2017 г. Conseil d’État (Държавен съвет, Белгия) отхвърлил такова тълкуване, като се позовал на решение от 15 февруари 2016 г., N. (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
). Освен това и преди всичко белгийският законодател визирал това решение, когато със Закона от 24 февруари 2017 г., влязъл в сила на 29 април 2017 г. и приложим към всички висящи производства, той въвел член 1/3 в Закона за чужденците. Понастоящем тази разпоредба ясно уточнявала, че подаването от чужденец на молба за пребиваване или на молба за международна закрила няма отражение върху решението за връщане и че заинтересованото лице действително можело да остане временно на територията на страната до произнасянето по тази молба, но изпълнението на решението за връщане единствено се спирало.
В тази насока следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда само националният съд, който е сезиран със спора и трябва да поеме отговорността за последващото му съдебно решаване, може да прецени — предвид особеностите на делото — както необходимостта от преюдициално решение, за да може да се произнесе, така и релевантността на въпросите, които поставя на Съда. Следователно, щом като тези въпроси се отнасят до тълкуването или валидността на норма от правото на Съюза, Съдът по принцип е длъжен да се произнесе. Оттук следва, че поставените от националните юрисдикции въпроси се ползват с презумпция за релевантност. Съдът може да откаже да се произнесе по отправеното от национална юрисдикция преюдициално запитване само ако е видно, че исканото тълкуване няма никаква връзка с действителността или с предмета на спора в главното производство, ако проблемът е от хипотетично естество или още ако Съдът не разполага с необходимите данни от фактическа и правна страна, за да бъде полезен с отговора на посочените въпроси (решение от 24 февруари 2022 г., Вива Телеком България,
C‑257/20
,
EU:C:2022:125
, т.
и цитираната съдебна практика).
В тази насока трябва по-специално да се подчертае, че при разпределянето на правомощията между националните юрисдикции и съдилищата на Съюза Съдът трябва да вземе предвид фактическият и правен контекст, в който се вписват преюдициалните въпроси, така както той е очертан в акта за преюдициално запитване. Следователно преюдициалното запитване трябва да бъде разгледано през призмата на тълкуването на националното право, дадено от запитващата юрисдикция, а не от правителството на държава членка (вж. в този смисъл по-специално решения от 21 юни 2016 г., New Valmar,
C‑15/15
,
EU:C:2016:464
, т.
и от 15 април 2021 г., État belge (Обстоятелства, настъпили след приемането на решението за прехвърляне),
C‑194/19
,
EU:C:2021:270
, т.
).
Видно от изричния текст на преюдициалното запитване, и по-специално от самата формулировка на въпроса, отправен до Съда, всъщност в случая запитващата юрисдикция счита, че за да се разреши спорът в главното производство, е необходимо първо да се провери дали разпоредбите на Директива 2008/115 не допускат норма на националното право, съгласно която когато на гражданин на трета страна, който е подал молба за разрешение за пребиваване на някое от основанията по член 6, параграф 4 от тази директива, е предоставено право на пребиваване поради допустимостта на споменатата молба, предоставянето на това право води до мълчаливото оттегляне на решението за връщане, прието по-рано спрямо този гражданин след отхвърлянето на молбата му за международна закрила.
След като с този въпрос тази юрисдикция изтъква, че белгийското право съдържа подобна норма, Съдът няма как за целите на преюдициалното запитване по настоящото производство да възприеме тълкуването на това право, застъпвано от белгийското правителство, че разрешението, предоставено на намиращ се в такова положение гражданин на трета страна, от една страна, не му предоставя право на пребиваване и от друга, води само до спиране на действието на приетото по-рано спрямо него решение за връщане.
Ето защо единствено запитващата юрисдикция е компетентна да тълкува националното право, приложимо към спора по главното производство, като провери по-специално дали член 1/3 от Закона за чужденците, който е добавен със Закона от 24 февруари 2017 г., влязъл в сила в хода на производството, на 29 април 2017 г., е приложим към този спор.
Следователно преюдициалното запитване по настоящото дело е допустимо.
По същество
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали член 6, параграф 4 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, когато на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на нейна територия, е предоставено право на пребиваване до произнасянето по молбата за разрешение за пребиваване на някое от основанията, предвидени в тази разпоредба, поради допустимостта на тази молба, предоставянето на това право води до мълчаливото оттегляне на решението за връщане, прието по-рано спрямо този гражданин след отхвърлянето на молбата му за международна закрила.
В тази насока следва да се припомни, че съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза следва да се вземат предвид текстът ѝ, нейният контекст и целите на правната уредба, от която тя е част (вж. в този смисъл по-специално решение от 20 юни 2022 г., London Steam-Ship Owners’ Mutual Insurance Association,
C‑700/20
,
EU:C:2022:488
, т.
).
Уместно е да се отбележи, че съгласно член 6, параграф 4, първо изречение от Директива 2008/115 държавите членки могат „във всеки един момент“ да предоставят на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на тяхна територия, „самостоятелно разрешение“ за пребиваване или „друго разрешение, което дава право на престой“, поради „хуманни, хуманитарни или други причини“.
Така от самия текст на тази разпоредба, и по-специално от позоваването на „други“ причини, се вижда, че тя позволява на държавите членки на всеки един етап да предоставят на такива граждани право на пребиваване не само по изрично изброените причини, а именно хуманни или хуманитарни причини, но и по всякаква причина от различен вид, която считат за уместна.
Оттук следва, че държавите членки имат много широко право на преценка, за да предоставят — при спазване на правото на Съюза — право на пребиваване на гражданите на трети страни, които са в незаконен престой на тяхна територия.
Ето защо няма никаква пречка държава членка да предостави право на пребиваване на такъв гражданин, който е подал молба за разрешение за пребиваване на някое от основанията, предвидени в член 6, параграф 4 от Директива 2008/115, поради допустимостта на такава молба, докато бъде постановено решение по същество по нея.
От недвусмисления текст на третото и последно изречение от член 6, параграф 4 от Директива 2008/115, и по-специално от съюза „или“, всъщност следва, че когато предоставят право на пребиваване по хуманни, хуманитарни или други причини, държавите членки действително могат да предвидят, че то води — за срока на валидност на това разрешение за пребиваване — до спиране на действието на всяко решение за връщане, прието по-рано спрямо заинтересованото лице, но също така могат да предвидят, че това право на пребиваване води до оттегляне на такова предходно решение за връщане.
Следователно държава членка, която предоставя право на пребиваване на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на нейна територия, до произнасянето по молбата за разрешение за пребиваване на някое от основанията, предвидени в член 6, параграф 4 от Директива 2008/115, поради допустимостта на такава молба, може съгласно самата формулировка на тази разпоредба да предвиди, че предоставянето на такова право на пребиваване води до мълчаливо оттегляне на решение за връщане, прието по-рано по отношение на същия гражданин.
Обратно на твърдяното от белгийското правителство, това тълкуване на член 6, параграф 4 от Директива 2008/115 не може да бъде поставено под въпрос от контекста и целите на правната уредба, от която тази разпоредба е част.
Действително Директива 2008/115 има за цел, при зачитане на основните права и достойнството на засегнатите лица, да се установи ефективна политика за извеждане и репатриране на незаконно пребиваващите граждани на трети страни (решение от 10 март 2022 г., Landkreis Gifhorn,
C‑519/20
,
EU:C:2022:178
, т.
и цитираната съдебна практика).
Както от изискването за лоялност на държавите членки, което произтича от член 4, параграф 3 ДЕС, така и от изискванията за ефективност, прогласени по-конкретно в съображение 4 от Директива 2008/115, обаче следва, че задължението, което член 8 от тази директива налага на държавите членки, в хипотезите по член 8, параграф 1 да пристъпят към извеждането, трябва да бъде изпълнено в най-кратки срокове (вж. в този смисъл решение от 6 декември 2011 г., Achughbabian,
C‑329/11
,
EU:C:2011:807
, т.
).
Така, в точки 74—76 и 80 от решение от 15 февруари 2016 г., N. (
C‑601/15 PPU
,
EU:C:2016:84
), Съдът по същество е постановил, че полезният ефект на Директива 2008/115 изисква образуваната по реда на тази директива процедура, в рамките на която е прието решение за връщане, да бъде възобновена не отначало, а от етапа, на който е била прекъсната поради подаването на молба за международна закрила, веднага щом тази молба бъде отхвърлена на първа инстанция, като държавите членки са длъжни да не застрашават постигането на целта на тази директива, а именно да се пристъпи към извеждане в най-кратки срокове.
Както обаче правилно отбелязват жалбоподателката по главното производство и Комисията, възприетото в предходната точка тълкуване на Директива 2008/115 не може да бъде пренесено към настоящото дело.
Всъщност това тълкуване е изведено от Съда в контекста на спор, който е възникнал след подаването от незаконно пребиваващ гражданин на трета страна на множество молби за международна закрила и е повдигнал въпроса за последиците, които трябва да има подаването на нова молба от този вид, защото в правото на Съюза няма разпоредба, която изрично да урежда последиците от предоставянето на разрешение за оставане на територията на страната за целите на процедурата относно предходно решение за връщане.
Отправеният въпрос обаче се поставя в рамките на спор, който се отнася до подаването от незаконно пребиваващ гражданин на трета страна, след като е отхвърлена молбата му за международна закрила, на молба за разрешение за пребиваване по хуманни, хуманитарни или други причини по смисъла на член 6, параграф 4 от Директива 2008/115.
Както бе констатирано в точки 46 и 47 от настоящото решение, всъщност в такъв случай третото и последно изречение от тази разпоредба изрично позволява на държавите членки, когато решат да предоставят самостоятелно разрешение за пребиваване или друго разрешение, което дава право на престой на такъв гражданин, да предвидят, че предоставянето им води до оттегляне на решението за връщане, прието по-рано по отношение на последния гражданин.
Ето защо на поставения въпрос следва да се отговори, че член 6, параграф 4 от Директива 2008/115 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, когато на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на нейна територия, е предоставено право на пребиваване до произнасянето по молбата за разрешение за пребиваване на някое от основанията, предвидени в тази разпоредба, поради допустимостта на тази молба, предоставянето на това право води до мълчаливото оттегляне на решението за връщане, прието по-рано спрямо този гражданин след отхвърлянето на молбата му за международна закрила.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 6, параграф 4 от Директива 2008/115/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 16 декември 2008 година относно общите стандарти и процедури, приложими в държавите членки за връщане на незаконно пребиваващи граждани на трети страни

трябва да се тълкува в смисъл, че:

допуска правна уредба на държава членка, съгласно която, когато на гражданин на трета страна, който е в незаконен престой на нейна територия, е предоставено право на пребиваване до произнасянето по молбата за разрешение за пребиваване на някое от основанията, предвидени в тази разпоредба, поради допустимостта на тази молба, предоставянето на това право води до мълчаливото оттегляне на решението за връщане, прието по-рано спрямо този гражданин след отхвърлянето на молбата му за международна закрила.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.