CELEX: 62017CJ0668
Recurs
Marcă a Uniunii Europene
Procedură de decădere
Marca verbală Boswelan
Utilizare serioasă
Lipsă
Utilizare a mărcii în cadrul unui studiu clinic înainte de depunerea unei cereri de autorizare a introducerii pe piață a unui medicament
Motiv întemeiat pentru neutilizare
Noțiune

Prin recursul formulat, Viridis Pharmaceutical Ltd (denumită în continuare „Viridis”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 15 septembrie 2017, Viridis Pharmaceutical/EUIPO – Hecht‑Pharma (Boswelan) (T‑276/16, nepublicată, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2017:611
), prin care acesta a respins acțiunea sa având ca obiect anularea Deciziei Camerei a cincea de recurs a Oficiului Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) din 29 februarie 2016 (cauza R 2837/2014‑5) privind o procedură de decădere între Hecht‑Pharma și Viridis (denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Cadrul juridic
Dreptul internațional
Acordul privind aspectele legate de comerț ale drepturilor de proprietate intelectuală, cuprins în anexa 1 C la Acordul de la Marrakech privind constituirea Organizației Mondiale a Comerțului, a fost aprobat în numele Comunității Europene prin Decizia 94/800/CE a Consiliului din 22 decembrie 1994 privind încheierea, în numele Comunității Europene, referitor la domeniile de competența sa, a acordurilor obținute în cadrul negocierilor comerciale multilaterale din Runda Uruguay (1986-1994) (
JO 1994, L 336, p. 1
, Ediție specială, 11/vol. 10, p. 3) (denumit în continuare „Acordul TRIPS”). Acesta menționează, la articolul 19 alineatul (1), obligația de utilizare a mărcii înregistrate în următorii termeni:
„În cazul în care folosința unei mărci este obligatorie pentru menținerea înregistrării sale, înregistrarea nu poate fi anulată decât după o perioadă neîntreruptă de nefolosință de cel puțin trei ani, cu excepția cazului în care titularul mărcii prezintă motive întemeiate referitoare la existența unor obstacole în calea folosinței. Circumstanțele independente de voința titularului mărcii care constituie un obstacol în calea folosinței mărcii, de exemplu restricțiile la import sau alte prevederi ale autorităților publice ce vizează produsele sau serviciile protejate prin marcă, trebuie să fie considerate ca motive întemeiate de justificare a nefolosinței.”
Dreptul Uniunii
Regulamentul (CE) nr. 207/2009 al Consiliului din 26 februarie 2009 privind [marca Uniunii Europene] (
JO 2009, L 78, p. 1
) a fost modificat prin Regulamentul (UE) 2015/2424 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 decembrie 2015 (
JO 2015, L 341, p. 21
), care a intrat în vigoare la 23 martie 2016. Ulterior, acesta a fost abrogat și înlocuit, începând de la 1 octombrie 2017, prin Regulamentul (UE) 2017/1001 al Parlamentului European și al Consiliului din 14 iunie 2017 privind marca Uniunii Europene (
JO 2017, L 154, p. 1
). Totuși, având în vedere data introducerii cererii de decădere în cauză, respectiv 18 noiembrie 2013, care este determinantă pentru stabilirea dreptului material aplicabil, în prezentul litigiu se aplică dispozițiile materiale ale Regulamentului nr. 207/2009
Considerentul (10) al Regulamentului nr. 207/2009 are următorul cuprins:
„Nu se justifică protejarea mărcilor [Uniunii Europene] și nici protecția, împotriva acestora, a oricărei mărci înregistrate anterior, decât în măsura în care aceste mărci sunt în mod efectiv utilizate.”
Articolul 15 din regulamentul amintit, intitulat „Utilizarea mărcii [Uniunii Europene]”, prevede la alineatul (1):
„Dacă, în termen de cinci ani de la data înregistrării, marca [Uniunii Europene] nu a făcut obiectul unei utilizări importante [a se citi «serioase»] în [Uniunea Europeană] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată sau dacă această utilizare a fost suspendată pentru un termen neîntrerupt de cinci ani, marca [Uniunii Europene] face obiectul sancțiunilor prevăzute de prezentul regulament, cu excepția cazului în care există un motiv întemeiat pentru a nu fi utilizată.
În sensul primului paragraf este considerată, de asemenea, utilizare:
(a)
utilizarea mărcii [Uniunii Europene] sub o formă care diferă prin elemente care nu alterează caracterul distinctiv al mărcii în forma în care aceasta a fost înregistrată;
[…]”
Sub titlul „Cauze de decădere”, articolul 51 din același regulament prevede la alineatul (1):
„Titularul mărcii [Uniunii Europene] este declarat decăzut din drepturi ca urmare a unei cereri prezentate la [EUIPO] sau a unei cereri reconvenționale în cadrul unei acțiuni în contrafacere:
(a)
în cazul în care, pe o perioadă neîntreruptă de cinci ani, marca nu a făcut obiectul unei utilizări cu bună‑credință [a se citi «serioase»] în cadrul [Uniunii] pentru produsele sau serviciile pentru care este înregistrată și în cazul în care nu există motive întemeiate pentru neutilizare; totuși, nimeni nu poate pretinde ca titularul să fie decăzut din drepturi în cazul în care, între expirarea acestei perioade și depunerea cererii sau a cererii reconvenționale, marca a făcut obiectul unei începeri sau unei reluări a utilizării cu bună‑credință [a se citi «serioase»]; cu toate acestea, începerea sau reluarea utilizării făcută în termen de trei luni înainte de depunerea cererii sau a cererii reconvenționale, acest termen începând să curgă cel mai devreme la expirarea perioadei neîntrerupte de cinci ani de neutilizare, nu este luată în considerare atunci când pregătirile pentru începerea sau reluarea utilizării intervin numai după ce titularul a aflat că cererea sau cererea reconvențională ar putea fi depusă;
[…]”
Considerentul (24), articolul 18 și articolul 58 din Regulamentul 2017/1001 corespund considerentului (10), articolului 15 și, respectiv, articolului 51 din Regulamentul nr. 207/2009.
Considerentul (25) al Regulamentului 2017/1001, care nu are echivalent în Regulamentul nr. 207/2009, are următorul cuprins:
„Din motive de echitate și securitate juridică, utilizarea unei mărci [a Uniunii Europene] sub o formă care diferă prin elemente care nu modifică caracterul distinctiv al mărcii, în forma în care aceasta este înregistrată, ar trebui să fie suficientă pentru a menține drepturile conferite, indiferent dacă marca a fost înregistrată sau nu sub forma în care este utilizată.”
Istoricul litigiului
Istoricul cauzei și elementele esențiale ale deciziei în litigiu, astfel cum reies din cuprinsul punctelor 1-11 din hotărârea atacată, pot fi rezumate pentru soluționarea prezentei cauze în termenii de mai jos.
La 30 septembrie 2003, Pharmasan GmbH Freiburg, predecesoarea în drepturi a Viridis, a solicitat EUIPO înregistrarea semnului verbal „Boswelan” ca marcă a Uniunii Europene, pentru „produse farmaceutice și produse de îngrijire a sănătății” din clasa 5 în sensul Aranjamentului de la Nisa privind clasificarea internațională a produselor și serviciilor în vederea înregistrării mărcilor din 15 iunie 1957, cu revizuirile și modificările ulterioare.
Această cerere a fost publicată în
Buletinul mărcilor comunitare
nr. 31/2004 din 2 august 2004, iar marca (denumită în continuare „marca contestată”) a fost înregistrată la 24 aprilie 2007.
La 18 noiembrie 2013, Hecht‑Pharma a depus o cerere de decădere din drepturile aferente acestei mărci pentru toate produsele pentru care a fost înregistrată, în temeiul articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, pentru motivul că aceasta nu a făcut obiectul unei utilizări serioase.
Prin decizia din 26 septembrie 2014, divizia de anulare a EUIPO a declarat Viridis decăzută din drepturi pentru toate produsele înregistrate.
La 6 noiembrie 2014, Viridis a formulat o cale de atac la camera de recurs a EUIPO, în temeiul articolelor 58-64 din Regulamentul nr. 207/2009, împotriva deciziei diviziei de anulare.
Prin decizia în litigiu, Camera a cincea de recurs a EUIPO (denumită în continuare „camera de recurs”) a respins acțiunea.
În primul rând, camera de recurs a considerat că elementele furnizate de Viridis nu erau de natură să demonstreze utilizarea serioasă a mărcii contestate în cadrul Uniunii pentru produsele pe care le desemna în perioada neîntreruptă de cinci ani anterioară cererii de decădere. Astfel, aceste elemente ar fi în legătură cu acte de natură pur internă care ar privi un studiu clinic. Ele ar fi avut loc cu mult înainte de comercializarea produselor și în afara concurenței. Nu ar fi vorba despre acte îndreptate spre exterior, în legătură cu comercializarea sau cu publicitatea produselor în cauză. Ele nu ar constitui nici un act pregătitor direct, nici un act care contribuie la lansarea iminentă pe piață.
În al doilea rând, camera de recurs, făcând trimitere în special la definiția motivului întemeiat care rezultă din termenii Acordului TRIPS, a considerat că, în speță, realizarea unui studiu clinic nu era, prin ea însăși, un motiv independent de voința Viridis care ar justifica neutilizarea mărcii contestate. Durata unui studiu clinic ar depinde, astfel, de mijloace financiare pe care titularul unei mărci ar decide să le pună la dispoziție, acest element neintrând în categoria obstacolelor independente de voința sa. Responsabilitatea pentru durata procedurii ar putea fi considerată ca fiind transferată unei autorități externe numai din momentul în care ar fi fost depusă o cerere oficială de introducere pe piață. Protecția conferită de marca Uniunii Europene prin Regulamentul nr. 207/2009 nu ar fi necesară înaintea unei astfel de cereri oficiale și, în cazul în care o întreprindere farmaceutică ar decide totuși să procedeze la înregistrarea unei mărci a Uniunii Europene cu mai mulți ani înaintea unei astfel de cereri, întârzierile legate de studiul clinic ar ține de responsabilitatea sa.
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 30 mai 2016, Viridis a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu, în măsura în care, prin aceasta, camera de recurs a respins calea de atac împotriva deciziei diviziei de anulare și a decăzut‑o din drepturile sale în ceea ce privește medicamentele pentru tratamentul sclerozei multiple.
În susținerea acțiunii,Viridis a invocat trei motive. Primul motiv era întemeiat pe încălcarea articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, întrucât camera de recurs a considerat în mod eronat că faptele și probele prezentate nu erau suficiente pentru a demonstra utilizarea serioasă a mărcii contestate în ceea ce privește medicamentele pentru tratamentul sclerozei multiple. Al doilea motiv era întemeiat pe încălcarea aceleiași dispoziții, în măsura în care respectiva cameră a considerat în mod eronat că faptele și probele prezentate nu erau suficiente pentru a demonstra un motiv întemeiat pentru neutilizarea mărcii menționate în ceea ce privește aceleași medicamente. Al treilea motiv era întemeiat pe încălcarea articolului 83 din Regulamentul nr. 207/2009 și în special a principiului protecției încrederii legitime.
Tribunalul a respins toate aceste motive și, în consecință, a respins acțiunea în totalitate.
Concluziile părților în fața Curții
Prin recursul formulat, Viridis solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
trimiterea cauzei spre rejudecare la Tribunal și
–
obligarea EUIPO la plata cheltuielilor de judecată sau, cu titlu subsidiar, soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
EUIPO solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Viridis la plata cheltuielilor de judecată.
Hecht‑Pharma solicită Curții:
–
respingerea recursului;
–
obligarea Viridis la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului formulat, Viridis invocă două motive, întemeiate, primul, pe încălcarea articolului 58 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul 2017/1001, în măsura în care Tribunalul a reținut în mod eronat lipsa unei utilizări serioase a mărcii contestate și, al doilea, pe încălcarea aceleiași dispoziții, în măsura în care Tribunalul a reținut în mod eronat lipsa unui motiv întemeiat pentru neutilizarea acestei mărci.
Observații introductive
Pe de o parte, trebuie arătat că Hecht‑Pharma și Viridis se referă, în înscrisurile lor, la dispozițiile Regulamentului 2017/1001. Totuși, în măsura în care, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 3 și 7 din prezenta hotărâre, Regulamentul nr. 207/2009 este aplicabil în prezenta cauză și în măsura în care articolele 18 și 58 din Regulamentul 2017/1001 corespund articolelor 15 și 51 din Regulamentul nr. 207/2009, trimiterile făcute de părți la primele articole trebuie să fie considerate ca vizând aceste din urmă articole.
Pe de altă parte, două motive de recurs, întemeiate în esență pe încălcarea articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, ridică, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctele 32 și 33 din concluzii, probleme de drept referitoare la interpretarea noțiunilor de „utilizare serioasă” și de „motiv întemeiat pentru neutilizare”, în sensul Regulamentului nr. 207/2009. Prin urmare și contrar a ceea ce susține Hecht‑Pharma, aceste motive, care nu urmăresc să obțină o nouă apreciere a faptelor și a împrejurărilor cauzei, sunt admisibile.
Cu privire la primul motiv
Argumentația părților
Prin intermediul primului motiv, Viridis reproșează în esență Tribunalului că a încălcat articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, aprecierea utilizării serioase a mărcii contestate fiind viciată de două erori de drept.
În primul rând, Viridis critică punctul 36 din hotărârea atacată, în care Tribunalul a stabilit principiul că o marcă care desemnează un medicament nu poate face obiectul unei utilizări serioase decât în cazul în care a fost acordată o autorizație de introducere pe piață (AIP) pentru acest medicament.
Potrivit acestei părți, principiul menționat s‑ar întemeia pe o interpretare restrictivă a noțiunii de „utilizare serioasă”, care nu ar fi justificată în măsura în care actele de utilizare examinate de Tribunal în speță nu erau nelegale.
Viridis susține că această interpretare contravine, de asemenea, jurisprudenței Curții și a Tribunalului. Astfel, potrivit acestei jurisprudențe, utilizarea serioasă ar trebui să facă obiectul unei aprecieri de la caz la caz. Utilizarea, chiar minimă, și vânzarea către un singur client ar putea fi considerate suficiente în cazul în care aceste acte sunt justificate din punct de vedere comercial. Utilizarea în exterior nu ar însemna că aceasta trebuie să fie orientată către consumatorii finali.
Ar rezulta că utilizarea serioasă nu poate fi exclusă pentru motivul că produsul în discuție nu poate fi comercializat și nici nu poate face obiectul publicității în rândul publicului.
Dimpotrivă, ar trebui să se țină seama de interesele industriei farmaceutice și să se considere că actele legale de utilizare a mărcii precum cele efectuate de Viridis cu ocazia studiului clinic în cauză pot constitui o utilizare serioasă în cazul în care rezultă că sunt suficiente în cadrul aprecierii de la caz la caz. Astfel, termenul de cinci ani prevăzut la articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 ar fi insuficient pentru specificul sectorului farmaceutic având în vedere cercul restrâns de cumpărători și numărul redus de participanți la studiul clinic.
În al doilea rând, Viridis contestă constatarea Tribunalului care figurează în prima teză a punctului 39 din hotărârea atacată, potrivit căreia utilizarea mărcii contestate în cadrul unui studiu clinic în raport cu terți nu poate fi asimilată cu o introducere pe piață și nici măcar cu un act pregătitor direct, deoarece aceasta ar ține de o utilizare de natură internă.
Potrivit Viridis, considerând că utilizarea unei mărci în cadrul unui studiu clinic constituie o utilizare internă și excluzând posibilitatea ca o astfel de utilizare să constituie o utilizare serioasă, Tribunalul ar fi încălcat jurisprudența potrivit căreia utilizarea serioasă poate exista atunci când comercializarea este în curs de pregătire și iminentă. Această jurisprudență ar permite să se considere că utilizarea poate fi serioasă chiar și atunci când nu privește un număr important de destinatari.
Viridis adaugă că obligația utilizării unei mărci înregistrate nu este un scop în sine și că cerința utilizării urmărește ca registrul să nu fie încărcat cu mărci neutilizate. Interpretarea noțiunii de „utilizare” ar trebui, prin urmare, să beneficieze de o anumită suplețe, după cum ar atesta faptul că articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, precum și considerentul (25) al Regulamentului 2017/1001 permit utilizarea unei mărci sub o formă diferită de cea sub care a fost înregistrată.
EUIPO și, cu titlu subsidiar, Hecht‑Pharma contestă temeinicia primului motiv.
Aprecierea Curții
Prin intermediul primului motiv, Viridis invocă faptul că aprecierea, de către Tribunal, a utilizării serioase a mărcii contestate este viciată de erori de drept. Astfel, potrivit Viridis, în mod eronat Tribunalul, pe de o parte, la punctul 36 din hotărârea atacată, a stabilit principiul că nu poate exista o utilizare capabilă să mențină drepturile pentru un medicament decât în cazul în care a fost acordată o AIP pentru acest medicament și, pe de altă parte, la punctul 39 din această hotărâre, a exclus posibilitatea ca utilizarea mărcii în cadrul unui studiu clinic să constituie utilizare serioasă.
Potrivit unei jurisprudențe constante, o marcă face obiectul unei utilizări serioase, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, atunci când este utilizată în conformitate cu funcția sa esențială, care este aceea de a garanta identitatea originii produselor sau serviciilor pentru care a fost înregistrată, în scopul de a crea sau de a păstra un debușeu pentru aceste produse și aceste servicii, cu excluderea utilizărilor cu caracter simbolic având ca unic obiect menținerea drepturilor conferite de marcă (Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctul
, precum și Hotărârea din 8 iunie 2017, W. F. Gözze Frottierweberei și Gözze,
C‑689/15
,
EU:C:2017:434
, punctul
și jurisprudența citată).
Utilizarea serioasă a mărcii presupune o utilizare a acesteia pe piața produselor sau a serviciilor protejate de marcă, iar nu numai în cadrul întreprinderii în cauză. Utilizarea mărcii trebuie să se refere la produse și servicii care sunt deja comercializate sau a căror comercializare, pregătită de întreprindere în vederea atragerii unei clientele, în special în cadrul campaniilor de publicitate, este iminentă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctul
).
În schimb, aplicarea unei mărci pe produse care nu sunt supuse niciunei distribuiri pentru a permite pătrunderea lor pe piața produselor desemnate de înregistrarea mărcii nu poate fi calificată drept utilizare serioasă a acestei mărci, în măsura în care o astfel de aplicare nu contribuie nici la crearea unui debușeu pentru produse, nici măcar la distingerea, în interesul consumatorului, a produselor de cele care provin de la alte întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea din 15 ianuarie 2009, Silberquelle,
C‑495/07
,
EU:C:2009:10
, punctul
).
Aprecierea caracterului serios al utilizării mărcii anterioare trebuie să se întemeieze pe toate faptele și împrejurările capabile să demonstreze exploatarea comercială reală a acesteia în comerț, în special utilizările considerate justificate în sectorul economic vizat pentru menținerea sau pentru crearea cotelor de piață pentru produsele sau serviciile protejate prin marcă, natura acestor produse sau servicii, caracteristicile pieței, întinderea și frecvența utilizării mărcii respective (Hotărârea din 11 martie 2003, Ansul,
C‑40/01
,
EU:C:2003:145
, punctul
, și Hotărârea din 31 ianuarie 2019, Pandalis/EUIPO,
C‑194/17 P
,
EU:C:2019:80
, punctul
).
În speță, la punctul 36 din hotărârea atacată, Tribunalul a arătat că elementele prezentate de Viridis în fața EUIPO pentru a dovedi utilizarea serioasă a mărcii contestate, precum cele menționate la punctul 35 din această hotărâre, permiteau să se constate că Viridis a efectuat acte pregătitoare constând în punerea în aplicare a unei proceduri de studiu clinic realizate în perspectiva depunerii unei cereri de AIP și incluzând anumite acte cu caracter publicitar în privința acestui studiu.
Cu toate acestea, Tribunalul a indicat, la același punct 36, că „numai obținerea [AIP] prin autoritățile competente era de natură să permită o utilizare publică și orientată spre exterior, a [acestei] mărci”, din moment ce legislația privind medicamentele interzice publicitatea pentru medicamentele care nu beneficiază încă de AIP și, prin urmare, orice act de comunicare destinat să obțină sau să mențină o cotă de piață.
Tribunalul a adăugat, la punctele 37 și 38 din hotărârea atacată, că, deși este posibil să existe o utilizare serioasă înainte de orice comercializare a produselor desemnate de o marcă, această utilizare poate fi constatată numai cu condiția ca comercializarea să fie iminentă. Or, în speță, potrivit Tribunalului, Viridis nu a demonstrat că comercializarea unui medicament destinat tratamentului sclerozei multiple, desemnat de marca contestată, era iminentă, întrucât aceasta nu a prezentat elemente de probă care permit să se constate că studiul clinic era aproape de finalizare.
În sfârșit, ca răspuns la anumite argumente ale Viridis, Tribunalul a apreciat, la punctul 39 din hotărârea atacată, circumstanțele concrete ale utilizării mărcii contestate în cadrul studiului clinic în cauză și a statuat în esență că această utilizare era de uz intern, în legătură cu care s‑a dovedit numai că volumul era semnificativ în sectorul farmaceutic.
În primul rând, reiese astfel din considerațiile expuse de Tribunal în hotărârea atacată că, în conformitate cu jurisprudența amintită la punctele 38-41 din prezenta hotărâre, acesta a realizat o apreciere concretă a tuturor faptelor și împrejurărilor proprii prezentei cauze pentru a stabili dacă actele de utilizare invocate de Viridis erau de natură să reflecte o utilizare a mărcii contestate în conformitate cu funcția de indicare a originii produselor menționate și cu rațiunea sa comercială, care constă în crearea sau în păstrarea unui debușeu pentru produsele pentru care a fost înregistrată.
În ceea ce privește argumentul Viridis, potrivit căruia Tribunalul, la punctul 36 din hotărârea atacată, a stabilit principiul că utilizarea serioasă a unei mărci înregistrate pentru un medicament nu poate avea loc decât în cazul în care a fost acordată o AIP pentru acest medicament, trebuie să se arate că Tribunalul s‑a limitat, în cadrul aprecierii sale, să deducă consecințele constatării sale potrivit căreia, în conformitate cu legislația aplicabilă, un medicament a cărui introducere pe piață nu a fost încă autorizată nu poate să facă obiectul unei publicități menite să obțină sau să păstreze o cotă de piață. Este, prin urmare, imposibil să se utilizeze o marcă care desemnează un astfel de medicament pe piața în cauză, contrar exigențelor jurisprudenței citate la punctul 39 din prezenta hotărâre.
Trebuie să se adauge că împrejurarea, presupunând că este dovedită, că actele de utilizare invocate de Viridis erau, după cum susține aceasta, conforme cu cerințele legale aplicabile nu poate fi suficient pentru a stabili caracterul serios al utilizării, în sensul articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, din moment ce aceasta se apreciază, în mod concret, având în vedere toate faptele și circumstanțele cauzei respective și nu poate depinde exclusiv de natura juridică a actelor de utilizare. Or, în speță, nu era vorba despre o utilizare pe piața produselor protejate de marca contestată.
În măsura în care Viridis invocă caracterul pretins insuficient, pentru sectorul farmaceutic, al termenului de cinci ani prevăzut la articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, trebuie să se observe, astfel cum a arătat domnul avocat general la punctul 45 din concluzii, că acest termen se aplică indiferent de sectorul economic din care fac parte produsele sau serviciile pentru care este înregistrată marca respectivă. Prin urmare, acest argument este inoperant.
În al doilea rând, ca răspuns la anumite argumente ale Viridis, Tribunalul a arătat, la punctul 39 din hotărârea atacată, menționat la punctul 45 din prezenta hotărâre, că utilizarea mărcii contestate în cadrul unui studiu clinic nu poate fi asimilată cu introducerea pe piață și nici măcar un act pregătitor, ci trebuia să fie considerată ca fiind de natură internă, deoarece a avut loc în afara concurenței, în interiorul unui cerc restrâns de participanți și fără a obține sau a menține cote de piață.
Procedând astfel, Tribunalul nu a încălcat jurisprudența citată la punctul 39 din prezenta hotărâre și invocată de Viridis, potrivit căreia poate exista o utilizare serioasă a unei mărci a Uniunii Europene atunci când produsele desemnate nu sunt încă comercializate. Dimpotrivă, Tribunalul a amintit în mod întemeiat, la punctul 37 din hotărârea atacată, că o astfel de utilizare poate fi constatată numai cu condiția ca respectiva comercializare a produselor în cauză să fie iminentă și a statuat, la punctele 38 și 39 din acea hotărâre, că Viridis nu a făcut dovada că aceasta era situația în speță.
În special, examinând dacă pretinsa utilizare a mărcii contestate era efectuată în raport cu terții și dacă importanța utilizării era suficient de mare în raport cu contingentele specifice sectorului farmaceutic, Tribunalul a examinat, în conformitate cu jurisprudența Curții, caracterul serios al acestei utilizări.
Astfel, având în vedere jurisprudența citată la punctele 38-41 din prezenta hotărâre și după cum a arătat, în esență, domnul avocat general la punctele 57, 59 și 61-63 din concluzii, este necesar să se considere că, în măsura în care utilizarea serioasă a unei mărci a Uniunii Europene nu poate fi stabilită prin acte de utilizare efectuate într‑o etapă anterioară comercializării produselor sau serviciilor desemnate decât în măsura în care comercializarea este iminentă, actele de utilizare care pot demonstra o astfel de utilizare serioasă trebuie să aibă un caracter extern și să producă efecte pentru viitorul public al acestor produse sau servicii, chiar și într‑o astfel de fază anterioară comercializării.
În sfârșit, contrar celor susținute de Viridis, din articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 nu se poate deduce o interpretare mai suplă a noțiunii de „utilizare serioasă”.
Astfel, în temeiul acestei dispoziții, utilizarea mărcii sub o formă care diferă de forma în care aceasta a fost înregistrată este considerată o utilizare în sensul articolului 15 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul nr. 207/2009, în măsura în care caracterul distinctiv al mărcii în forma în care aceasta a fost înregistrată nu este afectată (Hotărârea din 11 octombrie 2017, EUIPO/Cactus,
C‑501/15 P
,
EU:C:2017:750
, punctul
).
Astfel, prin faptul că nu impune o conformitate strictă între forma utilizată în comerț și cea în care marca a fost înregistrată, articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 vizează să permită titularului mărcii să aducă semnului, cu ocazia exploatării sale comerciale, variațiile care, fără să îi modifice caracterul distinctiv, permit adaptarea mai bună a acestuia la cerințele de comercializare și de promovare a produselor sau serviciilor în cauză (Hotărârea din 11 octombrie 2017, EUIPO/Cactus,
C‑501/15 P
,
EU:C:2017:750
, punctul
).
Deși articolul 15 alineatul (1) al doilea paragraf litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 instituie astfel o anumită suplețe în ceea ce privește forma utilizării unei mărci a Uniunii Europene, nu este mai puțin adevărat că această dispoziție este lipsită de orice relevanță pentru aprecierea caracterului serios al acestei utilizări, care trebuie să fie efectuată în conformitate cu criteriile stabilite de jurisprudența amintită la punctele 38-41 din prezenta hotărâre.
În consecință, primul motiv trebuie să fie respins ca fiind în parte inoperant și în parte nefondat.
Cu privire la al doilea motiv
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Viridis reproșează în esență Tribunalului că a încălcat articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prin faptul că a exclus existența unui motiv întemeiat pentru neutilizarea mărcii contestate.
În esență, în cadrul aprecierii justificării pentru neutilizare, Tribunalul i‑ar fi reproșat că a înregistrat prematur marca contestată. Prin urmare, Tribunalul ar fi exclus posibilitatea de a justifica neutilizarea în situația în care marca este utilizată în cadrul unui studiu clinic în scopul pregătirii unei cereri de AIP în temeiul legislației privind produsele farmaceutice, atunci când cererea referitoare la acest studiu este depusă la mult timp după înregistrarea mărcii sau atunci când mijloacele financiare implicate nu erau suficiente pentru a încheia studiul clinic în cel mai scurt timp posibil.
Or, în primul rând, insistând pe timpul scurs, Tribunalul ar fi golit de sens termenul de cinci ani prevăzut la articolul 15 alineatul (1) primul paragraf și la articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009. Astfel, o marcă de medicament pentru care acest termen ar fi pe punctul de a expira sau ar fi expirat deja ar deveni de fapt inutilizabilă, întrucât numai introducerea unei cereri de AIP ar fi de natură a justifica neutilizarea. Termenul de trei luni prevăzut la articolul 51 alineatul (1) litera (a)
in fine
din Regulamentul nr. 207/2009 ar fi insuficient în acest sens, pentru că nu permite finalizarea unui studiu clinic.
În al doilea rând, în măsura în care mijloacele financiare implicate ar fi luate în considerare, teza Tribunalului ar conduce la aceea că întreprinderile solide din punct de vedere financiar ar fi mai avantajate în obținerea protecției adecvate pentru investițiile lor prin dreptul mărcilor decât întreprinderile mai slabe din punct de vedere financiar. În orice caz, Tribunalul nu s‑ar putea întemeia pe postulatul abstract potrivit căruia un surplus de investiții ar fi permis realizarea studiului clinic în discuție în speță mai rapid.
EUIPO și, cu titlu subsidiar, Hecht‑Pharma apreciază că al doilea motiv este nefondat.
Aprecierea Curții
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Viridis reproșează în esență Tribunalului că a încălcat articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009 prin faptul că a exclus posibilitatea ca realizarea unui studiu clinic să constituie un motiv întemeiat pentru neutilizarea mărcii contestate.
În această privință, trebuie amintit că, în temeiul articolului 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009, se pot opune decăderii din drepturile asupra unei mărci a Uniunii Europene motive întemeiate pentru neutilizare, în cazul lipsei utilizării serioase în condițiile prevăzute la această dispoziție.
Potrivit jurisprudenței Curții, numai obstacolele care prezintă o legătură suficient de directă cu o marcă, de natură să facă utilizarea acesteia imposibilă sau nerezonabilă și care sunt independente de voința titularului acestei mărci, pot fi calificate drept „motive întemeiate” pentru neutilizarea mărcii. Trebuie să se aprecieze de la caz la caz dacă o schimbare a strategiei unei întreprinderi pentru evitarea obstacolului în cauză ar face nerezonabilă utilizarea mărcii respective (Hotărârea din 14 iunie 2007, Häupl,
C‑246/05
,
EU:C:2007:340
, punctul
, și Hotărârea din 17 martie 2016, Naazneen Investments/OAPI,
C‑252/15 P
, nepublicată,
EU:C:2016:178
, punctul
).
În plus, este necesar să se precizeze că articolul 19 alineatul (1) din Acordul TRIPS, la care Uniunea este parte și de care Curtea a ținut seama în jurisprudența menționată la punctul precedent, citează, printre exemplele de motive valabile care justifică neutilizarea unei mărci, prevederile autorităților publice care vizează produsele sau serviciile desemnate de marca respectivă.
În speță, în temeiul acestei jurisprudențe, amintită în esență la punctul 53 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat, la punctul 61 din acea hotărâre, că, deși realizarea unui studiu clinic poate constitui un motiv pentru neutilizarea unei mărci, actele și evenimentele menționate de Viridis în speță și apreciate de Tribunal la punctele 55-60 din hotărârea menționată se situau în sfera de influență a acesteia și țineau de responsabilitatea sa, astfel încât ele nu puteau fi considerate obstacole independente de voința acesteia.
În special, reiese în esență din cuprinsul punctelor 55-60 din hotărârea atacată că, în primul rând, Tribunalul a constatat că Viridis a solicitat înregistrarea mărcii contestate încă din anul 2003, ca urmare a propriei alegeri, iar nu a unei obligații legale, deși exista un grad ridicat de incertitudine atât în privința datei, cât și a posibilității de comercializare a produsului desemnat de această marcă, întrucât acest produs era în faza de testare clinică. În al doilea rând, Tribunalul a luat în considerare faptul că pretinsele dificultăți din cursul studiului clinic în cauză, a cărui dată de finalizare rămânea, de altfel, incertă, priveau investițiile insuficiente făcute de Viridis în raport cu specificul sectorului în cauză. În al treilea rând, Tribunalul a arătat că cererea de studiu clinic a Viridis a fost formulată la mai mult de trei ani după înregistrarea mărcii contestate.
Astfel, contrar a ceea ce lasă să se înțeleagă Viridis în cadrul prezentului recurs, Tribunalul nu a exclus posibilitatea ca un studiu clinic să constituie un motiv întemeiat pentru neutilizarea unei mărci. Dimpotrivă, Tribunalul a aplicat jurisprudența Curții citată la punctul 66 din prezenta hotărâre, efectuând o apreciere concretă a circumstanțelor invocate în fața sa.
De asemenea, fără a săvârși o eroare de drept, Tribunalul a considerat că timpul scurs între data cererii și data înregistrării mărcii contestate, pe de o parte, și data lansării studiului clinic, precum și durata acestuia și mijloacele financiare puse la dispoziție în vederea realizării rapide a acestuia, pe de altă parte, țineau, în principiu, de responsabilitatea titularului acestei mărci și nu puteau, prin urmare, să fie calificate drept obstacole independente de voința acestuia din urmă.
Pe de altă parte, contrar a ceea ce susține Viridis, abordarea adoptată de Tribunal nu echivalează cu a goli de sens termenul de cinci ani prevăzut la articolul 51 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul nr. 207/2009. Existența acestui termen nu înseamnă că titularul mărcii în cauză nu trebuie să finalizeze în timp util toate pregătirile necesare, pentru a putea face o utilizare serioasă a acestei mărci, după această dată.
Astfel, rezultă, în lumina considerentului (10) al Regulamentului nr. 207/2009, că ar fi contrar economiei articolului 51 alineatul (1) litera (a) din acest regulament să se confere un înțeles prea larg noțiunii de „motive întemeiate pentru neutilizarea unei mărci” (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 iunie 2007, Häupl,
C‑246/05
,
EU:C:2007:340
, punctul
).
Având în vedere cele de mai sus, este necesar să se respingă al doilea motiv ca nefondat și, prin urmare, recursul trebuie respins în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată. Articolul 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, prevede că partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât EUIPO și Hecht‑Pharma a solicitat obligarea Viridis la plata cheltuielilor de judecată, iar aceasta din urmă a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de EUIPO și de Hecht‑Pharma.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă Viridis Pharmaceutical Ltd să suporte, pe lângă propriile cheltuieli de judecată, pe cele efectuate de Oficiul Uniunii Europene pentru Proprietate Intelectuală (EUIPO) și de Hecht‑Pharma GmbH.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.